CELEX: 62020CJ0708
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Teismų bendradarbiavimas civilinėse ir komercinėse bylose
Reglamentas (EB) Nr. 1215/2012
Jurisdikcija ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimas ir vykdymas
Jurisdikcija dėl bylų, susijusių su draudimu
Prašymas atlyginti žalą, kurią fizinis asmuo, turintis nuolatinę gyvenamąją vietą vienoje valstybėje narėje, patyrė dėl kitoje valstybėje narėje esančiame nuomojamame būste įvykusio nelaimingo atsitikimo
Žalą patyrusio asmens ieškinys, pareikštas, pirma, draudikui, antra, apdraustajam, kuris yra šio būsto savininkas
Šio reglamento 13 straipsnio 3 dalies taikymas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (
OL L 351, 2012, p. 1
) 13 straipsnio 3 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant BT ginčą su
Seguros Catalana Occidente
ir EB dėl BT pateikto prašymo atlyginti žalą, patirtą dėl nelaimingo atsitikimo, įvykusio EB priklausančiame nekilnojamojo turto objekte.
Teisinis pagrindas
Reglamento Nr. 1215/2012 16, 18 ir 34 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(16)
jurisdikcija turėtų būti nustatoma ne tik pagal atsakovo nuolatinę gyvenamąją (buveinės) vietą, bet ir pagal kitą alternatyvų jurisdikcijos pagrindą, atsižvelgiant į glaudų ryšį tarp teismo ir bylos arba siekiant padėti tinkamai vykdyti teisingumą. Glaudaus ryšio reikalavimas turėtų užtikrinti teisinį tikrumą ir padėti išvengti galimybės pareikšti atsakovui ieškinį valstybės narės, kurios jis negalėjo pagrįstai numatyti, teisme. Tai ypač svarbu sprendžiant ginčus, susijusius su nesutartinėmis prievolėmis, kylančiomis iš privatumo ir asmeninių teisių, įskaitant šmeižtą, pažeidimų;
<…>
(18)
kalbant apie draudimo, vartotojų ir darbo sutartis, silpnesnioji šalis turėtų būti ginama pagal jurisdikcijos taisykles, kurios yra palankesnės tokios šalies interesams negu bendrosios taisyklės;
<…>
(34)
turėtų būti užtikrintas 1968 m. [rugsėjo 27 d. K]onvencijos [dėl jurisdikcijos ir sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose vykdymo (
OL L 299, 1972, p. 32
) (toliau – Briuselio konvencija)], [2000 m. gruodžio 22 d. Tarybos r]eglamento (EB) Nr. 44/2001 [dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo (
OL L 12, 2001, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 19 sk., 4 t., p. 42)] ir šio reglamento tęstinumas ir tuo tikslu nustatytos pereinamosios nuostatos. Tęstinumą taip pat turi užtikrinti Europos Sąjungos Teisingumo Teismas, aiškindamas [Briuselio konvenciją] ir ją pakeičiančius reglamentus[.]“
Reglamento Nr. 1215/2012 II skyriaus 3 skirsnyje „Jurisdikcija dėl bylų, susijusių su draudimu“ yra 10–16 straipsniai.
Šio reglamento 10 straipsnyje nustatyta:
„Jurisdikcija dėl bylų, susijusių su draudimu, nustatoma pagal šį skirsnį, nedarant poveikio 6 straipsniui ir 7 straipsnio 5 punktui.“
Minėto reglamento 11 straipsnyje nurodyta:
„1.   Draudikui, kurio nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta yra valstybėje narėje, ieškinys gali būti pareikštas:
a)
valstybės narės, kurioje yra jo nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta, teismuose;
b)
jeigu ieškinius pareiškia draudėjas, apdraustasis arba naudos gavėjas – kitoje valstybėje narėje ieškovo nuolatinės gyvenamosios (buveinės) vietos teismuose; arba;
c)
kai draudikai yra keli – valstybės narės, kurioje yra iškelta byla pagrindiniam draudikui, teismuose.
2.   Draudiko, kurio nuolatinė gyvenamoji (buveinės) vieta nėra valstybėje narėje, tačiau kuris turi filialą, atstovybę arba kitokį padalinį vienoje iš valstybių narių, ginčuose, susijusiuose su filialo, atstovybės arba padalinio veikla, tokia valstybė narė yra laikoma draudiko nuolatine gyvenamąja (buveinės) vieta.“
To paties reglamento 13 straipsnyje nustatyta:
„1.   Atsakomybės draudimo atvejais, kai žalą patyręs asmuo pareiškia ieškinį apdraustajam, draudikas taip pat gali būti įtrauktas į procesą, jeigu tai leidžiama pagal teismo vietos teisę.
2.   10, 11 ir 12 straipsniai taikomi žalą patyrusios šalies tiesiogiai draudikui pareikštiems ieškiniams, jeigu tokie tiesioginiai ieškiniai yra leidžiami.
3.   Jeigu pagal pirmiau nurodytiems tiesioginiams ieškiniams taikomą teisę numatyta, kad draudėjas arba apdraustasis gali būti įtraukti į bylą kaip šalys, šie ieškiniai priskiriami to paties teismo jurisdikcijai.“
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
BT, kurios nuolatinė gyvenamoji vieta yra Jungtinėje Karalystėje, 2018 m. atostogaudama Ispanijoje patyrė nelaimingą atsitikimą. Šis nelaimingas atsitikimas įvyko EB, kurios nuolatinė gyvenamoji vieta (buveinė) yra Airijos Respublikoje, priklausančiame nekilnojamojo turto objekte.
Seguros Catalana Occidente
yra EB civilinės atsakomybės už šį turtą draudikas, kurio buveinė yra Ispanijoje.
BT teigia, kad pagal sutartį, kurią jos vardu sudarė šeimos narys, EB sutiko nuo 2018 m. kovo 31 d. ją ir jos šeimą apgyvendinti aptariamame nekilnojamojo turto objekte.
2018 m. balandžio 3 d. to nekilnojamojo turto vidiniame kieme BT pargriuvo ir patyrė sužalojimų.
BT nusprendė pareikšti ieškinį EB ir
Seguros Catalana Occidente
, siekdama prisiteisti dėl šio kritimo patirtos žalos ir nuostolių atlyginimą. Ji tvirtina, kad remiantis sutartinėmis ir deliktinėmis prievolėmis („duty in contract and tort“) EB, elgdamasi rūpestingai ir apdairiai, turėjo užtikrinti, kad nekilnojamąjį turtą bus pakankamai saugu naudoti, o ši prievolė buvo pažeista. BT teigimu, EB prie laiptelio privalėjo įrengti turėklus ir (arba) pritvirtinti įspėjamąjį ženklą, ir (arba) kaip nors kitaip pažymėti tą laiptelį.
Byla buvo iškelta 2019 m. balandžio 14 d.
County Court Money Claims Centre
(
England & Wales
) ((apygardos teismai) piniginių reikalavimų centras (Anglija ir Velsas), Jungtinė Karalystė). Paskui atsakovėms, t. y.
Seguros Catalana Occidente
ir EB, buvo išsiųstas pranešimas apie joms iškeltą bylą, o vėliau byla perduota
County Court at Birkenhead
(Berkenhedo apygardos teismas, Jungtinė Karalystė).
BT teigia, kad Anglijos ir Velso teismai turi tarptautinę jurisdikciją dėl
Seguros Catalana Occidente
pagal Reglamento Nr. 1215/2012 11 straipsnio 1 dalies b punktą ir 13 straipsnio 2 dalį.
BT dėl EB teigia, kad pagal šio reglamento 13 straipsnio 3 dalį ieškovė kartu su ieškiniu užsienyje įsikūrusiam draudikui gali pareikšti reikalavimus užsienyje buveinę turinčiam apdraustajam. Jos teigimu, draudikui ir apdraustajam šiuo aspektu nebūtina „ginčytis“ dėl draudimo sutarties sąlygų galiojimo ir veikimo. Vienintelė sąlyga, kuri turi būti įvykdyta pagal 13 straipsnio 3 dalį, yra ta, kad toks apdraustojo įtraukimas į bylą pareiškiant šį tiesioginį ieškinį būtų numatytas pagal teisę, reglamentuojančią tiesioginių ieškinių pareiškimą draudikui, šiuo atveju – pagal Ispanijos teisę.
Seguros Catalana Occidente
neginčijo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo jurisdikcijos ir pateikė atsiliepimą į ieškinį.
2020 m. sausio 29 d. EB pateikė prieštaravimą, grįsdama jį tuo, kad Anglijos ir Velso teismai neturi jurisdikcijos nagrinėti jai pareikštų reikalavimų pagal Reglamento Nr. 1215/2012 13 straipsnio 3 dalį.
EB nuomone, ši nuostata taikoma tik reikalavimams, susijusiems su draudimu. Jos teigimu, BT ieškinyje reiškiami reikalavimai dėl sužalojimo ir dėl tolesnių jo pasekmių patirtai žalai, kylančiai iš tariamo neatsargumo teikiant apgyvendinimo atostogų būste paslaugas, atlyginti. Šie reikalavimai nesusiję su draudimu ir tokie netampa vien dėl to, kad yra pareikšti toje pačioje byloje kaip tiesioginis ieškinys draudikui.
Prieš nagrinėjant EB reikalavimą, kuriuo ginčijama Anglijos ir Velso teismų jurisdikcija,
Seguros Catalana Occidente
paaiškino savo poziciją dėl esmės ir teigė, kad draudimo sutartyje numatyti draudimai ir apribojimai reiškė, kad ji nesitikėjo, jog EB naudos nekilnojamąjį turtą atostogaujantiems tretiesiems asmenims apgyvendinti ir ims už tai atlygį. Todėl
Seguros Catalana Occidente
neigė, kad ji turi prievolę atlyginti EB patirtą žalą, susijusią su aptariamu nelaimingu atsitikimu, ir prašė atmesti atitinkamą BT jai pareikštą reikalavimą. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas atidėjo
Seguros Catalana Occidente
prašymo atmesti BT pareikštą reikalavimą nagrinėjimą, kol bus priimtas sprendimas dėl šio prašymo priimti prejudicinį sprendimą.
Šis teismas mano, kad pirmiausia jis turi išnagrinėti EB užginčytos tarptautinės jo jurisdikcijos klausimą. Jis pažymi, kad, kiek tai susiję su šiuo aspektu,
Seguros Catalana Occidente
procese nedalyvauja.
Tokiomis aplinkybėmis
County Court at Birkenhead
(Berkenhedo apygardos teismas, Jungtinė Karalystė) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar pagal Reglamento Nr. 1215/2012 13 straipsnio 3 dalį reikalaujama, kad ieškinio pagrindas, kuriuo žalą patyręs asmuo remiasi reikšdamas ieškinį draudėjui (apdraustajam), yra susijęs su draudimu?
2.
Jeigu atsakymas į [pirmąjį] klausimą būtų teigiamas: ar to, kad ieškinys, kurį žalą patyręs asmuo siekia pareikšti draudėjui (apdraustajam), yra grindžiamas tokiomis pačiomis faktinėmis aplinkybėmis ir pareiškiamas toje pačioje byloje kaip tiesioginis ieškinys draudikui, pakanka pagrįsti išvadą, kad žalą patyrusio asmens ieškinys yra susijęs su draudimu, net jei žalą patyrusio asmens ieškinio pagrindas draudėjui (apdraustajam) nėra susijęs su draudimu?
3.
Be to (ir alternatyviai), jeigu atsakymas į [pirmąjį] klausimą būtų teigiamas: ar to, kad draudikas ir žalą patyręs asmuo ginčijasi dėl draudimo sutarties sąlygų galiojimo ir veikimo, pakanka pagrįsti išvadą, kad žalą patyrusio asmens ieškinys yra susijęs su draudimu?
4.
Jeigu atsakymas į [pirmąjį] klausimą būtų neigiamas: ar pakanka to, kad draudėjo (apdraustojo) įtraukimas reiškiant tiesioginį ieškinį draudikui yra leidžiamas pagal teisę, taikomą tiesioginiam ieškiniui, kurį galima pareikšti draudikui?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl trijų pirmųjų klausimų
Pirmaisiais trimis klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia sužinoti, ar Reglamento Nr. 1215/2012 13 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad tuo atveju, kai žalą patyręs asmuo pareiškia ieškinį tiesiogiai draudikui pagal šio 13 straipsnio 2 dalį, valstybės narės, kurioje yra šio asmens nuolatinė gyvenamoji vieta, teismas, remdamasis minėto 13 straipsnio 3 dalimi, taip pat gali pripažinti savo jurisdikciją priimti sprendimą dėl ieškinio dėl žalos atlyginimo, kurį minėtas asmuo tuo pat metu pareiškė draudėjui arba apdraustajam, kurio nuolatinė gyvenamoji vieta (buveinė) yra kitoje valstybėje narėje ir kuriam draudikas nepareiškė reikalavimų.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Reglamento Nr. 1215/2012 34 konstatuojamąją dalį šiuo reglamentu panaikinamas ir pakeičiamas Reglamentas Nr. 44/2001, kuris savo ruožtu pakeitė Briuselio konvenciją, todėl Teisingumo Teismo pateiktas šių teisės aktų nuostatų išaiškinimas taikomas ir Reglamento Nr. 1215/2012 nuostatoms, kai šias nuostatas galima laikyti „lygiavertėmis“ (2020 m. liepos 9 d. Sprendimo Verein für Konsumenteninformation,
C‑343/19
,
EU:C:2020:534
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Taip yra, pirma, Briuselio konvencijos 10 straipsnio 3 dalies ir Reglamento Nr. 44/2001 11 straipsnio 3 dalies ir, antra, Reglamento Nr. 1215/2012 13 straipsnio 3 dalies atveju.
Aiškindamas Sąjungos teisės nuostatą Teisingumo Teismas turi atsižvelgti ne tik į jos formuluotę, bet ir į kontekstą, taip pat į teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslus (žr. 2021 m. kovo 24 d. Sprendimo MCP,
C‑603/20 PPU
,
EU:C:2021:231
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Pirma, dėl Reglamento Nr. 1215/2012 13 straipsnio 3 dalies, siejamos su šio straipsnio 2 dalimi, formuluotės reikia priminti, kad šioje nuostatoje nustatyta: jeigu pagal tiesioginiam ieškiniui, kurį žalą patyręs asmuo pareiškia draudikui, taikomą teisę numatyta, kad draudėjas arba apdraustasis gali būti įtraukti į bylą kaip šalys, šis ieškinys priskiriamas to paties teismo jurisdikcijai. Reikia konstatuoti, kad šioje formuluotėje nėra atsakymo į tris pirmuosius šioje byloje pateiktus klausimus.
Antra, dėl Reglamento Nr. 1215/2012 bendros struktūros reikia pažymėti, kad šio reglamento 13 straipsnio 3 dalis priklauso šio reglamento II skyriaus 3 skirsniui. Šiame skirsnyje, kuriame, remiantis jo pavadinimu ir minėto reglamento 10 straipsniu, nustatoma jurisdikcija dėl „bylų, susijusių su draudimu“, įtvirtinta savarankiška jurisdikcijos, susijusios su draudimo bylomis, nustatymo sistema (šiuo klausimu žr. 2017 m. liepos 20 d. Sprendimo MMA IARD,
C‑340/16
,
EU:C:2017:576
,
punktą).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos dėl sąvokos „bylos, susijusios su draudimu“ apimties matyti, kad žalą patyrusio asmens draudikui pareikšto ieškinio kvalifikavimas pagal nacionalinę teisę neturi jokios reikšmės taikant Reglamento Nr. 1215/2012 II skyriaus 3 skirsnio nuostatas, kuriose nustatoma jurisdikcija „bylose, susijusiose su draudimu“ (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimo FBTO Schadeverzekeringen,
C‑463/06
,
EU:C:2007:792
,
punktą).
Šiomis aplinkybėmis EB, Vokietijos vyriausybė ir Europos Komisija savo rašytinėse pastabose teigia, kad ieškinys dėl žalos atlyginimo, kurį žalą patyręs asmuo pareiškia apdraustajam, nepatenka į šio reglamento 13 straipsnio 3 dalies taikymo sritį, nes jis grindžiamas ne „draudimo teisiniais santykiais“, o iš esmės susijęs su byla dėl delikto.
Kaip nurodyta Reglamento Nr. 1215/2012 10 straipsnyje, savarankiška „bylų, susijusių su draudimu“ sąvoka leidžia atskirti jurisdikciją, numatytą šio reglamento II skyriaus 3 skirsnyje minėtoje srityje, ir to paties skyriaus 2 skirsnyje numatytą specialią jurisdikciją sutartinėje ir deliktinėje srityse (šiuo klausimu žr. 2007 m. gruodžio 13 d. Sprendimo FBTO Schadeverzekeringen,
C‑463/06
,
EU:C:2007:792
,
punktą).
Taigi manytina, kad, siekiant pateisinti šiame 3 skirsnyje numatytų specialių jurisdikcijos taisyklių taikymą, ieškinyje, kuris pateikiamas teismui, būtinai turi būti keliamas klausimas dėl teisių ir pareigų, kylančių iš draudimo teisinių santykių tarp šio ieškinio šalių.
Šis sąvokos „draudimo teisiniai santykiai“ aiškinimas reiškia, kad negalima laikyti, jog žalą patyrusio asmens pareikštas ieškinys draudėjui arba apdraustajam yra susijęs su draudimu vien dėl to, kad jis grindžiamas tomis pačiomis aplinkybėmis kaip ir tiesiogiai draudikui pareikštas ieškinys, arba kad egzistuoja draudiko ir žalą patyrusio asmens ginčas dėl draudimo sutarties sąlygų galiojimo ir veikimo.
Trečia, kiek tai susiję su teleologiniu aiškinimu, reikia priminti, kad pagal Teisingumo Teismo jurisprudenciją iš Reglamento Nr. 1215/2012 18 konstatuojamosios dalies matyti, jog byloms, susijusioms su draudimu, būdingas tam tikras šalių padėties skirtumas, kurį šio reglamento II skyriaus 3 skirsnio nuostatomis siekiama pakoreguoti, numatant galimybę silpnesnei šaliai pasinaudoti jos interesams palankesnėmis jurisdikcijos nustatymo taisyklėmis nei bendrosios taisyklės (šiuo klausimu žr. 2017 m. liepos 20 d. Sprendimo MMA IARD,
C‑340/16
,
EU:C:2017:576
,
punktą ir 2020 m. vasario 27 d. Sprendimo Balta,
C‑803/18
,
EU:C:2020:123
,
ir
punktus).
Šio skirtumo paprastai nėra, kai ieškinys nesusijęs su draudiku, kurio atžvilgiu ir apdraustasis, ir žalą patyręs asmuo laikomi silpnesniais (šiuo klausimu žr. 2005 m. gegužės 26 d. Sprendimo GIE Réunion européenne ir kt.,
C‑77/04
,
EU:C:2005:327
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2009 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Vorarlberger Gebietskrankenkasse,
C‑347/08
,
EU:C:2009:561
,
punktą).
Be to, reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš P. Jenard parengto pranešimo dėl Briuselio konvencijos (
OL C 59, 1979, p. 1
) 32 puslapio, nagrinėjant bylą tarp draudiko ir žalą patyrusio asmens, Reglamento Nr. 1215/2012 13 straipsnio 3 dalimi siekiama suteikti draudikui teisę įtraukti į bylą apdraustąjį kaip trečiąją proceso šalį, kad jis galėtų apsiginti nuo sukčiavimo ir užtikrinti, kad skirtingi teismai nepriimtų nesuderinamų sprendimų. Iš to matyti, kad, kai žalą patyręs asmuo ieškinį dėl žalos atlyginimo pareiškė tiesiogiai draudikui, o šis atitinkamo apdraustojo neįtraukė į bylą, teismas, į kurį kreiptasi, negali remtis šia nuostata, kad pripažintų savo jurisdikciją pastarojo atžvilgiu.
Kita vertus, žinoma, tiesa, kad Reglamento Nr. 1215/2012 nuostatos pagal šio reglamento 16 konstatuojamąją dalį turi būti aiškinamos atsižvelgiant į siekį tinkamai vykdyti teisingumą ir kad kai žalą patyręs asmuo į teismo, į kurį kreiptasi, nagrinėjamą bylą įtraukia apdraustąjį kaip trečiąją šalį, tai leidžia išvengti dviejų paraleliai vykdomų teisminių ginčų nagrinėjimo procedūrų.
Vis dėlto reikia pažymėti, jog tai, kad Reglamento Nr. 1215/2012 13 straipsnio 3 dalis suteikia teisę žalą patyrusiam asmeniui į bylą įtraukti apdraustąjį, leidžia apeiti šio reglamento taisykles, susijusias su jurisdikcija dėl deliktinės atsakomybės, kaip jos apibrėžtos jo II skyriaus 2 skirsnyje. Iš tiesų siekdamas pasinaudoti palankesnėmis minėto reglamento 10–12 nuostatomis kiekvienas žalą patyręs asmuo pagal šio 13 straipsnio 2 dalį gali pareikšti ieškinį draudikui, o paskui pagal šio 13 straipsnio 3 dalį įtraukti į bylą apdraustąjį kaip trečiąją šalį šiame procese.
Bet kuriuo atveju tinkamo teisingumo vykdymo tikslas paprastai yra pakankamai pasiektas, jeigu, kaip numatyta to paties 13 straipsnio 1 dalyje, apdraustasis gali pareikšti ieškinį draudikui tame pačiame teisme, kuriame žalą patyręs asmuo bylinėjasi su šiuo draudiku, su sąlyga, kad tai leidžiama pagal šio teismo valstybės narės teisę.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmuosius tris klausimus reikia atsakyti: Reglamento Nr. 1215/2012 13 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad tuo atveju, kai žalą patyręs asmuo pareiškia draudikui tiesioginį ieškinį pagal šio 13 straipsnio 2 dalį, valstybės narės, kurioje yra ieškovo nuolatinė gyvenamoji vieta (buveinė), teismas negali pagal minėto 13 straipsnio 3 dalį taip pat pripažinti savo jurisdikcijos nagrinėti ieškinį dėl žalos atlyginimo, kurį minėtas asmuo tuo pačiu metu pareiškė draudėjui arba apdraustajam, turinčiam nuolatinę gyvenamąją vietą (buveinę) kitoje valstybėje narėje, kuriam draudikas nepareiškė reikalavimų.
Dėl ketvirtojo klausimo
Atsižvelgiant į pirmesniame punkte pateiktą atsakymą, į ketvirtąjį klausimą atsakyti nereikia.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

2012 m. gruodžio 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES) Nr. 1215/2012 dėl jurisdikcijos ir teismo sprendimų civilinėse ir komercinėse bylose pripažinimo ir vykdymo 13 straipsnio 3 dalis turi būti aiškinama taip, kad tuo atveju, kai žalą patyręs asmuo pareiškia draudikui tiesioginį ieškinį pagal šio 13 straipsnio 2 dalį, valstybės narės, kurioje yra ieškovo nuolatinė gyvenamoji vieta (buveinė), teismas negali pagal minėto 13 straipsnio 3 dalį taip pat pripažinti savo jurisdikcijos nagrinėti ieškinį dėl žalos atlyginimo, kurį minėtas asmuo tuo pačiu metu pareiškė draudėjui arba apdraustajam, turinčiam nuolatinę gyvenamąją vietą (buveinę) kitoje valstybėje narėje, kuriam draudikas nepareiškė reikalavimų.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.