CELEX: 62015CJ0672
Преюдициално запитване
Директива 2002/46/ЕО
Сближаване на законодателствата на държавите членки по отношение на добавките към храни
Витамини и минерали, които могат да се използват при производството на добавки към храни
Максимални количества
Компетентност на държавите членки
Национална правна уредба, с която се определят тези количества
Взаимно признаване
Липса
Условия, които трябва да се спазват, и критерии, които трябва да се вземат предвид при определянето на тези количества

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Директива 2002/46/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 10 юни 2002 година за сближаване на законодателствата на държавите членки по отношение на добавките към храни (
ОВ L 183, 2002 г., стр. 51
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 13, том 36, стр. 39) и на разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на стоки.
Запитването е отправено в рамките на наказателно производство, образувано срещу Noria Distribution SARL за това, че е притежавало, излагало, предлагало за продажба или продавало неразрешени във Франция хранителни добавки, за които е знаело, че са фалшиви, развалени или токсични, както и за това, че е въвеждало или е правило опит да въвежда клиентите си в заблуждение относно рисковете от употребата на тези хранителни добавки и относно същностните им характеристики.
Правна уредба
Правото на Съюза
Член 2 от Директива 2002/46 гласи:
„По смисъла на настоящата директива:
a)
„добавки към храни“ означават храни, които са предназначени да допълват нормалния хранителен режим и които представляват концентрирани източници на хранителни вещества или други вещества с хранителен или физиологичен ефект, самостоятелно или в комбинация, дозирани под формата на капсули, дражета, таблетки, хапчета и други подобни форми, пакетчета с прах, ампули, шишенца с капкомери и други подобни форми на течности и прахове, които са предназначени да се приемат в малки премерени количества;
б)
„хранителни вещества“ означават следните вещества:
i)
витамини,
ii)
минерали“.
Член 3 от Директивата гласи:
„Държавите членки гарантират, че добавките към храните могат да се търгуват на пазара на Общността само ако отговарят на правилата, установени в настоящата директива“.
Член 5 от Директивата предвижда:
„1.   Максималните количества витамини и минерали, които се съдържат в дневната доза добавки към храните, препоръчвана от производителя за прием, се определят, като се отчитат следните данни:
а)
горната граница за безопасен прием на отделните витамини и минерали, установена чрез оценка на риска, основаваща се на общопризнати научни данни, които отчитат степените на чувствителност на различните потребителски групи;
б)
приема на витамини и минерали от други хранителни източници.
2.   [Когато се определят] максималните количества, посочени в параграф 1, […] следва да се отчетат и референтните количества от витамини и минерали, приемани от населението.
3.   За да се осигури наличието на витамини и минерали в достатъчни количества в добавките към храните, се определят минимални количества витамини и минерали, които се съдържат в дневната доза добавки към храните, препоръчвана от производителя за прием.
4.   Максималните и минималните количества от витамини и минерали, посочени в параграфи 1, 2 и 3, се приемат в съответствие с процедурата, описана в член 13, параграф 2“.
Член 11 от Директива 2002/46 гласи:
„1.   Без да се засяга член 4, параграф 7, държавите членки не следва да забраняват или ограничават търговията с продуктите, посочени в член 1, на основания, свързани с тяхното съдържание, производство, спецификации, представяне или етикетировка, ако те отговарят на разпоредбите на настоящата директива и на актовете на Общността, ако има такива, приети във връзка с изпълнението на настоящата директива.
2.   Без да се засяга Договорът и по-специално членове 28 и 30 от него, параграф 1 не засяга националните разпоредби, които са приложими при отсъствие на актове на Общността, приети в съответствие с настоящата директива“.
В приложения I и II към Директива 2002/46 се изброяват съответно „[в]итамини[те] и минерали[те], които могат да се използват при производството на добавки към храните“ и „витами[нните] и минерални[те] вещества, които могат да се използват при производството на добавки към храните“.
Френското право
Съгласно член 5 от Décret n
o
2006‑352, du 20 mars 2006, relatif aux compléments alimentaires (Декрет № 2006‑352 от 20 март 2006 г. за хранителните добавки) (JORF, 25 март 2006 г., стр. 4543), който транспонира Директива 2002/46 във френското право, витамините и минералите могат да се употребяват за производство на хранителни добавки само при условията, определени с наредба на министрите, отговарящи за потреблението, селското стопанство и здравеопазването.
Член 16 от този декрет предвижда задължителна процедура за първото пускане на френския пазар на хранителна добавка, която съдържа вещество с хранително или физиологично предназначение или растения или растителни препарати и която не е посочена в членове 6 и 7 от Декрета, но законно се произвежда или предлага на пазара в друга държава — членка на Европейския съюз, или в друга държава — страна по Споразумението за Европейското икономическо пространство от 2 май 1992 г. (
ОВ L 1, 1994 г., стр. 3
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 11, том 53, стр. 4).
Аrrêté interministériel du 9 mai 2006 relatif aux nutriments pouvant être employés dans la fabrication des compléments alimentaires (Наредба от 9 май 2006 г. за хранителните вещества, които могат да се използват при производството на хранителни добавки) (JORF, 28 май 2006 г., стр. 7977, наричана по-нататък „Наредбата от 9 май 2006 г.“) е приета за прилагане на член 5 от Декрет № 2006‑352 от 20 март 2006 г. и закрепва в частност списъка на витамините и минералите, които могат да се използват при производството на хранителни добавки, както и максималните дневни дози, които не трябва да се превишават при използването на витамини и минерали за тази цел.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Noria Distribution е френско дружество, което търгува с хранителни добавки в Съюза.
Срещу дружеството се води наказателно производство за това, че от 1 септември 2007 г. до 1 октомври 2008 г. е притежавало, излагало, предлагало за продажба и продавало неразрешени във Франция хранителни добавки, като е знаело, че те са фалшиви, развалени или токсични, доколкото не са отговаряли на изискванията на действащото законодателство, както и за това, че е въвеждало или е правило опит да въвежда клиентите си в заблуждение относно рисковете от употребата на тези хранителни добавки и относно същностните им характеристики, доколкото в тези добавки са превишени определените с Наредбата от 9 май 2006 г. максимални дневни дози на витамини и минерали, които могат да се използват при производството на такива хранителни добавки.
Според акта за преюдициално запитване Noria Distribution не оспорва наличието на признаците от обективна страна на престъплението, в което е обвинено. То обаче поддържа, че Наредбата от 9 май 2006 г., която е основанието за воденото срещу него наказателно производство, не е в съответствие с правото на Съюза.
При тези обстоятелства Tribunal de grande instance de Perpignan (Перпинянски първоинстанционен съд, Франция) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Директива 2002/46 и общностните принципи на свободно движение на стоки и взаимно признаване допускат ли национална уредба като Наредбата от 9 май 2006 г., която не предвижда никакъв ред за взаимно признаване на хранителните добавки на базата на витамини и минерали от други държави членки, като изключва прилагането на опростена процедура по отношение на законно продаваните в други държави членки продукти на базата на хранителни вещества [чиито стойности превишават границите, определени] с Наредбата от 9 май 2006 г.?
2)
Директива 2002/46, и конкретно член 5 от нея, както и принципите, развити в общностната съдебна практика относно свободното движение на стоки, допускат ли максималните дневни дози от витамини и минерали да се определят пропорционално на препоръчителния дневен прием — на стойност, три пъти по-висока от препоръчителния дневен прием за слабо рисковите хранителни вещества, на стойност, равна на препоръчителния дневен прием за хранителните вещества с риск от превишаване на безопасната горна граница, и на стойност под препоръчителния дневен прием или на нулева стойност за най-рисковите хранителни вещества?
3)
Директива 2002/46, както и принципите, развити в общностната съдебна практика относно свободното движение на стоки, допускат ли дозировките да се определят единствено с оглед на националните научни становища, въпреки че изводите в някои неотдавнашни международни научни становища са в полза на по-високи дози при еднакви условия на употреба?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали разпоредбите на Директива 2002/46 и тези на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на стоки трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка като приложимата в главното производство, която не предвижда процедура за пускането на пазара в тази държава членка на хранителни добавки, в които съдържанието на хранителни вещества превишава определените с тази правна уредба максимални дневни дози и които законно се произвеждат или търгуват на пазара в друга държава членка.
В началото следва да се припомни, че докато Комисията не определи съобразно член 5, параграф 4 от Директива 2002/46 максималните количества хранителни вещества, които може да се използват при производството на добавки за храни, държавите членки остават компетентни да определят по нормативен път тези количества, като се има предвид, че при упражняването на тази компетентност те са длъжни да спазват членове 34 ДФЕС и 36 ДФЕС и да се ръководят от критериите, предвидени в член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 2002/46, включително от изискването за оценка на риска, основаваща се на общопризнати научни данни (вж. в този смисъл решение от 29 април 2010 г., Solgar Vitamin’s France и др.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, т.
и
).
В това отношение следва да се напомни, че свободното движение на стоки между държавите членки е основен принцип на Договора за функционирането на ЕС, който намира изражение в установената в член 34 ДФЕС забрана на количествените ограничения върху вноса между държавите членки и на всички мерки с равностоен ефект (вж. решения от 2 декември 2004 г., Комисия/Нидерландия,
C‑41/02
,
EU:C:2004:762
, т.
и от 28 януари 2010 г., Комисия/Франция,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
, т.
).
Установената в член 34 ДФЕС забрана на мерките с равностоен на ограничения ефект се отнася до всяка търговско-правна уредба на държавите членки, която може пряко или непряко, действително или потенциално да възпрепятства търговията в рамките на Съюза (вж. по-специално решения от 11 юли 1974 г., Dassonville,
8/74
,
EU:C:1974:82
, т.
, от 5 март 2009 г., Комисия/Испания,
C‑88/07
,
EU:C:2009:123
, т.
и от 28 януари 2010 г., Комисия/Франция,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
, т.
).
Приложимата в главното производство правна уредба обаче създава пречка за търговията в рамките на Съюза, тъй като хранителните добавки, в които съдържанието на хранителни вещества превишава определените с тази правна уредба максимални стойности, не могат да се търгуват на пазара във Франция дори ако законно се произвеждат или търгуват на пазара в друга държава членка.
Следователно тази правна уредба представлява мярка с равностоен на количествено ограничение ефект по смисъла на член 34 ДФЕС.
Съгласно практиката на Съда правна уредба на държава членка, забраняваща продажбата в тази държава на храни, в които съдържанието на хранителни вещества превишава определените с тази уредба максимални количества и които законно се произвеждат и/или търгуват на пазара в друга държава членка, може да бъде оправдана като мярка с равностоен на количествено ограничение ефект по смисъла на член 34 ДФЕС, ако е в съответствие с изискванията на член 36 ДФЕС съгласно тълкуването му от Съда (вж. в този смисъл решение от 5 февруари 2004 г., Greenham и Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
, т.
).
От една страна, такава правна уредба трябва да предвижда процедура, която да позволява на икономическите оператори да се снабдят с разрешение за пускане в продажба на хранителните добавки, съдържащи хранителни вещества в дози над разрешените. Тази процедура трябва да бъде лесно достъпна, трябва да може да бъде приключена в разумен срок, а в случай на отказ решението за отказ трябва да подлежи на обжалване по съдебен ред (вж. в този смисъл решения от 5 февруари 2004 г., Комисия/Франция,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
, т.
, от 5 февруари 2004 г., Greenham и Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
, т.
и от 28 януари 2010 г., Комисия/Франция,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
, т.
).
От друга страна, искането за разрешаване на търговията с посочените добавки може да бъде отхвърлено от компетентните национални органи само ако тези добавки създават действителен риск за общественото здраве (вж. в този смисъл решения от 5 февруари 2004 г., Комисия/Франция,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
, т.
, от 5 февруари 2004 г., Greenham и Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
, т.
и от 28 януари 2010 г., Комисия/Франция,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
, т.
).
В случая първият въпрос на запитващата юрисдикция се отнася само до спазването на изискването, изложено в точка 22 от настоящото решение, а не до посоченото в предходната точка изискване, проверката във връзка с което е част от преценката дали мярка за забрана на търговията като предвидената в приложимата в главното производство правна уредба се основава или не се основава на задълбочена научна оценка на действителния риск за общественото здраве, изтъкнат от държавата членка, която се позовава на член 36 ДФЕС.
Що се отнася до изискването, изложено в точка 22 от настоящото решение, следва да се констатира, че макар приложимата в главното производство правна уредба да предвижда процедура за пускането на френския пазар на някои неразрешени съгласно тази уредба хранителни добавки, които обаче законно се произвеждат или търгуват на пазара в друга държава членка, няма съмнение, че тази процедура все пак не се прилага по отношение на хранителни добавки като обсъжданите в главното производство, в които съдържанието на хранителни вещества превишава определените с тази уредба максимални количества и които законно се произвеждат или търгуват на пазара в друга държава членка.
Същевременно наличието на процедура, отговаряща на условията по точка 22 от настоящото решение, е едно от изискванията, които трябва да са спазени, за да може правна уредба като приложимата в главното производство да е оправдана на основание член 36 ДФЕС.
Следователно, доколкото забранява търговията с хранителни добавки, в които съдържанието на хранителни вещества превишава определените в нея максимални стойности, без да предвижда никаква процедура за пускането на пазара на такъв тип хранителни добавки, включително когато същите законно се произвеждат или търгуват на пазара в друга държава членка, приложимата в главното производство правна уредба не е в съответствие с изискването по точка 22 от настоящото решение и затова не може да бъде оправдана на основание член 36 ДФЕС.
При тези условия на първия въпрос следва да се отговори, че разпоредбите на Директива 2002/46 и тези на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на стоки трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка като приложимата в главното производство, която не предвижда процедура за пускането на пазара в тази държава членка на хранителни добавки, в които съдържанието на хранителни вещества превишава определените с тази правна уредба максимални дневни дози и които законно се произвеждат или търгуват на пазара в друга държава членка.
По втория въпрос
С втория си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали разпоредбите на Директива 2002/46, и конкретно на член 5, както и разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на стоки трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат посочените в член 5 максимални количества да се определят пропорционално на препоръчителния дневен прием — на стойност, три пъти по-висока от препоръчителния дневен прием за слабо рисковите хранителни вещества, на стойност, равна на препоръчителния дневен прием за хранителните вещества с риск от превишаване на горната граница за безопасен прием, и на стойност под препоръчителния дневен прием или на нулева стойност за най-рисковите хранителни вещества.
Запитващата юрисдикция описва хипотезата, в която посочените количества може да са били определени „в зависимост от хранителни критерии като съображения за обосноваване на евентуалните ограничения на свободното движение на стоки“ и „при липсата на безопасна горна граница, установена по научен път“.
В това отношение следва да се припомни, че максималните количества витамини и минерали, които може да се използват при производството на добавки към храни, трябва да се определят не само при спазване на членове 34 ДФЕС и 36 ДФЕС, но и въз основа на критериите, предвидени в член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 2002/46 (вж. решение от 29 април 2010 г., Solgar Vitamin’s France и др.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, т.
и
).
Съгласно член 5, параграф 1, буква a) тези количества се определят в зависимост от дневната доза, препоръчвана от производителя, като се отчита горната граница за безопасен прием на отделните витамини и минерали, установена чрез оценка на риска, основаваща се на общопризнати научни данни, с отчитане в съответните случаи на степените на чувствителност на различните потребителски групи (вж. решение от 29 април 2010 г., Solgar Vitamin’s France и др.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, т.
).
От това следва, че определянето на посочените в член 5 от Директива 2002/46 максимални количества трябва да се основава по-конкретно на отчитането на горната граница за безопасен прием, установена за съответните витамини и минерали в резултат на научна оценка на рисковете за здравето на хората, основана на релевантни научни данни, а не на чисто хипотетични съображения (вж. решение от 29 април 2010 г., Solgar Vitamin’s France и др.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, т.
).
В този смисъл определянето на максимални количества от витамини и минерали, които могат да бъдат използвани при производството на добавки към храните, при положение че при липсата на доказана опасност за здравето на хората не е установена горна граница за тези хранителни вещества след такава научна оценка, не отговаря на това изискване (вж. решение от 29 април 2010 г., Solgar Vitamin’s France и др.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, т.
).
След като бъде установена горна граница за безопасен прием, възможността такива максимални количества да се определят на чувствително по-ниско равнище от равнището на посочената граница не може да се изключи, ако определянето на тези максимални количества може да бъде обосновано с отчитането на критериите, съдържащи се в член 5, параграфи 1 и 2 от Директива 2002/46, и е в съответствие с принципа на пропорционалност (вж. решение от 29 април 2010 г., Solgar Vitamin’s France и др.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, т.
).
Така в съответствие с член 5, параграф 1, буква б) и параграф 2 при определянето на посочените количества трябва да се отчита не само тази граница, но и приемът на витамини и минерали от други хранителни източници, както и референтните количества от витамини и минерали, приемани от населението.
Освен това преценките, водещи до определянето на максимални количества хранителни вещества, които може да се използват при производството на добавки към храни, трябва да се извършват за всеки отделен случай (вж. в този смисъл решения от 23 септември 2003 г., Комисия/Дания,
C‑192/01
,
EU:C:2003:492
, т.
, от 5 февруари 2004 г., Greenham и Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
, т.
, от 5 февруари 2004 г., Комисия/Франция,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
, т.
, от 2 декември 2004 г., Комисия/Нидерландия,
C‑41/02
,
EU:C:2004:762
, т.
и от 29 април 2010 г., Solgar Vitamin’s France и др.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, т.
и
).
Накрая следва да се припомни, че съгласно практиката на Съда, макар и критерият за хранителните нужди на населението в държавата членка да може да играе роля при извършваната от нея задълбочена оценка на риска, който добавянето на хранителни вещества към храните може да създава за общественото здраве, липсата на такава нужда не може сама по себе си да обоснове пълна забрана на основание на член 36 ДФЕС на търговията с храни, законно произведени и/или продавани в други държави членки (вж. решения от 5 февруари 2004 г., Greenham и Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
, т.
, от 2 декември 2004 г., Комисия/Нидерландия,
C‑41/02
,
EU:C:2004:762
, т.
и от 29 април 2010 г., Solgar Vitamin’s France и др.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, т.
).
От изложените по-горе съображения в частност следва, че максималните количества по член 5 от Директива 2002/46 трябва да се определят за всеки отделен случай въз основа на всички критерии, посочени в член 5, параграфи 1 и 2, в частност горната граница за безопасен прием на съответните хранителни вещества, установена чрез задълбочена научна оценка на риска за общественото здраве, основаваща се не на общи или хипотетични съображения, а на релевантни научни данни.
В този смисъл всеки метод, който би предполагал тези количества да се определят без отчитане на всички посочени критерии, а само въз основа на хранителните нужди на съответното население, или пък да не се определят за всеки отделен случай, не би бил в съответствие с член 5 от Директивата и с разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на стоки.
От компетентността на запитващата юрисдикция е да прецени дали разглежданият в главното производство метод за определяне на посочените количества е такъв.
При тези условия на втория въпрос следва да се отговори, че разпоредбите на Директива 2002/46 и тези на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на стоки трябва да се тълкуват в смисъл, че максималните количества по член 5 от Директивата трябва да се определят за всеки отделен случай и въз основа на всички критерии, посочени в член 5, параграфи 1 и 2, в частност горната граница за безопасен прием на съответните хранителни вещества, установена чрез задълбочена научна оценка на риска за общественото здраве, основаваща се не на общи или хипотетични съображения, а на релевантни научни данни. От компетентността на запитващата юрисдикция е да прецени дали разглежданият в главното производство метод за определяне на посочените количества отговаря на тези изисквания.
По третия въпрос
С третия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали разпоредбите на Директива 2002/46 и тези на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на стоки трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат научната оценка на риска по член 5, параграф 1, буква а) от Директивата, задължително предхождаща установяването на горната граница за безопасен прием, която е един от критериите, които трябва да се отчитат при определянето на максималните количества по член 5, да се извършва единствено въз основа на национални научни становища, въпреки че към момента на приемането на съответната мярка има и актуални международни научни становища, които съдържат заключение в полза на възможността за определяне на по-висока граница.
В това отношение следва да се припомни, че в съответствие с член 5, параграф 1, буква а) посочените максимални количества трябва в частност да се определят чрез отчитане на горната граница за безопасен прием на отделните витамини и минерали, установена чрез оценка на риска, основаваща се на „общопризнати научни данни“.
Следователно няма как от този текст да се заключи, че оценката може да се извърши единствено въз основа на национални научни данни, при положение че са налице и международни научни данни.
Макар че при липсата на достоверни международни научни данни не е изключено оценката да се извършва единствено въз основа на по-достоверни национални научни становища, това все пак не важи, когато са налице такива данни.
Всъщност с изискването оценката да се основава на „общопризнати научни данни“ член 5, параграф 1, буква а) от Директива 2002/46 цели въпросната оценка да се извършва въз основа на достоверни научни данни, независимо дали са национални или международни.
Освен това за посочената в тази разпоредба оценка важат същите изисквания като изведените в практиката на Съда във връзка с наличието на действителен риск за общественото здраве, изтъкнат от държава членка, за да оправдае мярка за забрана на търговията с дадена хранителна добавка на основание член 36 ДФЕС. В това отношение Съдът в частност е постановил, че наличието на такъв риск трябва да се доказва за всеки конкретен случай в светлината на националните хранителни навици и предвид резултатите от международните научни изследвания (вж. решения от 23 септември 2003 г., Комисия/Дания,
C‑192/01
,
EU:C:2003:492
, т.
, от 5 февруари 2004 г., Комисия/Франция,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
, т.
и от 29 април 2010 г., Solgar Vitamin’s France и др.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, т.
).
В този контекст Съдът също така е постановил, от една страна, че такава мярка може да бъде приета само ако твърденият действителен риск за общественото здраве е достатъчно установен въз основа на най-актуалните научни данни, които са на разположение към датата на приемане на мярката (вж. решения от 23 септември 2003 г., Комисия/Дания,
C‑192/01
,
EU:C:2003:492
, т.
, от 5 февруари 2004 г., Комисия/Франция,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
, т.
, от 2 декември 2004 г., Комисия/Нидерландия,
C‑41/02
,
EU:C:2004:762
, т.
и от 28 януари 2010 г., Комисия/Франция,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
, т.
), и от друга страна, че оценката на този риск трябва да се извършва въз основа на най-достоверните налични научни данни и на най-новите резултати от международните изследвания (вж. решение от 5 февруари 2004 г., Greenham и Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
, т.
).
Ето защо, ако към момента на извършване на научната оценка на риска по член 5, параграф 1, буква а) от Директива 2002/46 са налице достоверни и актуални международни научни данни, въпросната оценка не бива да се извършва, без да се отчетат тези данни.
При тези условия на третия въпрос следва да се отговори, че разпоредбите на Директива 2002/46 и тези на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на стоки трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат научната оценка на риска по член 5, параграф 1, буква а) от Директивата, задължително предхождаща установяването на горната граница за безопасен прием, която е един от критериите, които трябва да се отчитат при определянето на максималните количества по член 5, да се извършва само въз основа на национални научни становища, при положение че към момента на приемането на съответната мярка също така има достоверни и актуални международни научни становища, които съдържат заключение в полза на възможността за определяне на по-висока граница.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) реши:

1)
Разпоредбите на Директива 2002/46/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 10 юни 2002 година за сближаване на законодателствата на държавите членки по отношение на добавките към храни и разпоредбите на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на стоки трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат правна уредба на държава членка като приложимата в главното производство, която не предвижда процедура за пускането на пазара в тази държава членка на хранителни добавки, в които съдържанието на хранителни вещества превишава определените с тази правна уредба максимални дневни дози и които законно се произвеждат или търгуват на пазара в друга държава членка.

2)
Разпоредбите на Директива 2002/46 и тези на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на стоки трябва да се тълкуват в смисъл, че максималните количества по член 5 от Директивата трябва да се определят за всеки отделен случай и въз основа на всички критерии, посочени в член 5, параграфи 1 и 2, в частност горната граница за безопасен прием на съответните хранителни вещества, установена чрез задълбочена научна оценка на риска за общественото здраве, основаваща се не на общи или хипотетични съображения, а на релевантни научни данни. От компетентността на запитващата юрисдикция е да прецени дали разглежданият в главното производство метод за определяне на посочените количества отговаря на тези изисквания.

3)
Разпоредбите на Директива 2002/46 и тези на Договора за функционирането на ЕС относно свободното движение на стоки трябва да се тълкуват в смисъл, че не допускат научната оценка на риска по член 5, параграф 1, буква а) от Директивата, задължително предхождаща установяването на горната граница за безопасен прием, която е един от критериите, които трябва да се отчитат при определянето на максималните количества по член 5, да се извършва само въз основа на национални научни становища, при положение че към момента на приемането на съответната мярка също така има достоверни и актуални международни научни становища, които съдържат заключение в полза на възможността за определяне на по-висока граница.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.