CELEX: 62019CJ0922
Řízení o předběžné otázce
Směrnice 97/7/ES
Článek 9
Směrnice 2011/83/EU
Článek 27
Směrnice 2005/29/ES
Článek 5 odst. 5
Příloha I bod 29
Nekalé obchodní praktiky
Pojem ‚nevyžádané dodání‘
Distribuce pitné vody

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES ze dne 20. května 1997 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku (
Úř. věst. 1997, L 144, s. 19
), článku 27 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, o změně směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a o zrušení směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES (
Úř. věst. 2011, L 304, s. 64
), jakož i čl. 5 odst. 5 a bodu 29 přílohy I směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS a směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 (dále jen „směrnice o nekalých obchodních praktikách“) (
Úř. věst. 2005, L 149, s. 22
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Stichting Waternet, která je vodárenskou společností, a spotřebitelem MG, ve věci žaloby na zaplacení faktur týkajících se spotřeby pitné vody dodané touto společností.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 97/7
Bod 16 odůvodnění směrnice 97/7 uvádí:
„[…] reklama prováděná způsobem zahrnujícím odeslání výrobku nebo poskytnutí služby spotřebiteli oproti zaplacení ceny není bez předchozí žádosti spotřebitele nebo jeho výslovného souhlasu dovolena, ledaže se jedná o náhradní výrobek nebo službu.“
Článek 9 této směrnice, nadepsaný „Setrvačný prodej“, stanoví:
„Členské státy přijmou nezbytná opatření pro:
–
zákaz dodávky zboží nebo služeb spotřebiteli, aniž byly spotřebitelem předem objednány, zahrnují-li takové dodávky požadavek zaplatit cenu,
–
zproštění spotřebitele povinnosti zaplatit cenu v případech nevyžádané dodávky, přičemž neexistence akceptace neznamená souhlas.“
Směrnice 2011/83
Body 14 a 60 odůvodnění směrnice 2011/83 uvádějí:
„(14)
Touto směrnicí by neměly být dotčeny vnitrostátní právní předpisy v oblasti smluvního práva ve věci těch aspektů smluvního práva, které nejsou touto směrnicí upraveny. Touto směrnicí by tudíž neměly být dotčeny vnitrostátní právní předpisy upravující například uzavírání či platnost smluv. […]
[…]
(60)
Jelikož směrnice [2005/29] zakazuje setrvačný prodej spočívající v nevyžádaném dodání zboží nebo poskytnutí služeb spotřebiteli, ale nestanoví žádný smluvní prostředek nápravy, je třeba v této směrnici zavést smluvní prostředek nápravy spočívající v tom, že spotřebitel nemusí poskytnout žádnou úhradu za takové nevyžádané dodání či poskytnutí.“
Článek 3 této směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví v odstavci 5 následující:
„Touto směrnicí není dotčeno obecné smluvní právo jednotlivých států, například pravidla týkající se platnosti, sestavení nebo účinku smluv, pokud tyto aspekty obecného smluvního práva nejsou upraveny touto směrnicí.“
Článek 27 této směrnice, nadepsaný „Setrvačný prodej“, stanoví:
„Spotřebiteli nevzniká povinnost poskytnout úhradu v případech nevyžádaného dodání zboží, vody, plynu, elektřiny, tepla z dálkového vytápění nebo digitálního obsahu či nevyžádaného poskytnutí služeb, které je zakázáno na základě čl. 5 odst. 5 a bodu 29 přílohy I směrnice [2005/29]. V těchto případech nelze neexistenci odpovědi ze strany spotřebitele po takovém nevyžádaném dodání nebo poskytnutí považovat za souhlas.“
Článek 31 téže směrnice, nadepsaný „Zrušení“, v prvním pododstavci stanoví:
„Směrnice […] [97/7 se zrušuj[e]] od 13. června 2014.“
Směrnice 2005/29
Body 6, 16 až 18 a 23 odůvodnění směrnice 2005/29 zní:
„(6)
Tato směrnice proto sbližuje právní předpisy členských států o nekalých obchodních praktikách včetně klamavé reklamy, jež přímo poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů, a tím nepřímo poškozují ekonomické zájmy oprávněných soutěžitelů. […]
[…]
(16)
Ustanovení o agresivních obchodních praktikách by se měla vztahovat na takové praktiky, které výrazně narušují možnost svobodné volby spotřebitelů. Jsou to praktiky, které používají obtěžování, donucování včetně použití fyzické síly a nepatřičné ovlivňování.
(17
Pro zajištění vyšší právní jistoty je žádoucí určit takové obchodní praktiky, jež jsou za všech okolností nekalé. Příloha I proto uvádí taxativní výčet všech takových praktik. Pouze tyto obchodní praktiky lze pokládat za nekalé, aniž by bylo třeba provádět hodnocení jednotlivých případů podle článků 5 až 9. Tento seznam lze změnit pouze revizí této směrnice.
(18)
[…] Tato směrnice, v souladu se zásadou proporcionality a pro zajištění účinné ochrany v ní obsažené, vychází z pojmu průměrného spotřebitele, který má dostatek informací a je v rozumné míře pozorný a opatrný, s ohledem na sociální, kulturní a jazykové faktory, jak je vykládán Soudním dvorem; tato směrnice však obsahuje také ustanovení, jejichž účelem je předcházet zneužívání spotřebitelů, kteří jsou svým charakterem obzvláště zranitelní nekalými obchodními praktikami. […]
[…]
(23)
Jelikož cílů této směrnice, totiž odstranění překážek fungování vnitřního trhu představovaných vnitrostátními právními předpisy o nekalých obchodních praktikách a zajištění vysoké společné úrovně ochrany spotřebitele prostřednictvím sbližování právních a správních předpisů členských států o nekalých obchodních praktikách, nemůže být dosaženo uspokojivě na úrovni členských států, a proto jich může být lépe dosaženo na úrovni [Unie], může [Unie] přijmout opatření v souladu se zásadou subsidiarity stanovenou v článku 5 Smlouvy. V souladu se zásadou proporcionality stanovenou v uvedeném článku nepřekračuje tato směrnice rámec toho, co je nezbytné pro odstranění překážek vnitřního trhu a dosažení vysoké společné úrovně ochrany spotřebitele.“
Článek 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Oblast působnosti“, stanoví:
„1.   Tato směrnice se vztahuje na nekalé obchodní praktiky vůči spotřebitelům, jak je stanoveno v článku 5, před obchodní transakcí týkající se produktu, v jejím průběhu a po ní.
2.   Touto směrnicí není dotčeno smluvní právo, zejména pravidla týkající se platnosti, vzniku nebo účinků smlouvy.
[…]“
Článek 5 odst. 1 a 5 uvedené směrnice stanoví:
„1.   Nekalé obchodní praktiky jsou zakázány.
[…]
5   V příloze I je uveden výčet obchodních praktik, které jsou považovány za nekalé za všech okolností. Tento jednotný výčet platí ve všech členských státech a může být změněn pouze revizí této směrnice.“
Článek 8 směrnice 2005/29, nadepsaný „Agresivní obchodní praktiky“, stanoví:
„Obchodní praktika je považována za agresivní, pokud ve svých věcných souvislostech a s přihlédnutím ke všem jejím rysům a okolnostem obtěžováním, donucováním včetně použití fyzické síly nebo nepatřičným ovlivňováním výrazně zhoršuje nebo může výrazně zhoršit svobodnou volbu nebo chování průměrného spotřebitele ve vztahu k produktu, čímž způsobí nebo může způsobit, že spotřebitel učiní rozhodnutí o obchodní transakci, které by jinak neučinil.“
Článek 9 této směrnice stanoví:
„Při určení, zda obchodní praktika používá obtěžování, donucování včetně použití fyzické síly nebo nepatřičné ovlivňování, se bere v úvahu:
a)
její načasování, místo, povaha nebo doba trvání;
b)
použití výhrůžného nebo urážlivého jazyka nebo chování;
c)
vědomé využití obchodníkem jakéhokoli konkrétního neštěstí nebo takových závažných okolností, které vedou ke zhoršení úsudku spotřebitele, k ovlivnění rozhodnutí spotřebitele ve vztahu k produktu;
d)
veškeré obtížné nebo neúměrné mimosmluvní překážky uložené obchodníkem v případě, že spotřebitel chce uplatnit svá smluvní práva, včetně práv na vypovězení smlouvy nebo na přechod na jiný produkt nebo k jinému obchodníkovi;
e)
výhrůžka právně nepřípustným jednáním.“
Bod 29, který se nachází v části nadepsané „Agresivní obchodní praktiky“ přílohy I uvedené směrnice, nadepsané „Obchodní praktiky, které jsou za všech okolností považovány za nekalé“, zní následovně:
„Požadování okamžité nebo odložené platby za produkty dodané obchodníkem, avšak nevyžádané spotřebitelem, nebo vrácení nebo uschování takových produktů, kromě případů, kdy se jedná o náhradní produkt dodaný v souladu s čl. 7 odst. 3 směrnice [97/7] (setrvačný prodej).“
Vnitrostátní právo
BW
Burgerlijk Wetboek (občanský zákoník, dále jen „BW“), ve znění platném do 12. června 2014, v § 7:7 odst. 2 stanoví, že zaslání neobjednaného zboží fyzické osobě, která nejednala při výkonu profesní nebo obchodní činnosti, a požadování zaplacení ceny, vrácení nebo ponechání si tohoto zboží, je zakázáno. Je-li však takové zboží zasláno, použije se obdobně § 7: 7 odst. 1 BW, ve znění platném do 12. června 2014, který se týká práva ponechat si zboží bezplatně.
Ustanovení § 7:7 odst. 2 BW, ve znění použitelném od 13. června 2014, stanoví, že fyzické osobě, která jedná za účelem, který nespadá do rámce její obchodní nebo profesní činnosti, nevzniká platební povinnost v případě nevyžádaného dodání zboží, finančního produktu, vody, plynu, elektřiny, dálkového vytápění nebo digitálního obsahu nedodaného na hmotném nosiči bez ohledu na to, zda je digitální obsah individualizovatelný a může být provedena účinná kontrola tohoto obsahu nebo nevyžádaného poskytnutí služeb ve smyslu § 193i) písm. f) hlavy 6 BW ve znění použitelném od 13. června 2014. Neposkytnutí odpovědi fyzické osoby, která jedná za účelem, který nespadá do rámce její obchodní nebo profesní činnosti, v takovém případě nevyžádaného dodání zboží nebo poskytnutí služby, neznamená přijetí. Je-li však takové zboží zasláno, použije se obdobně § 7:7 odst. 1 BW, ve znění použitelném od 13. června 2014, který se týká práva ponechat si zboží bezplatně. Posledně uvedené ustanovení se použije bez ohledu na to, zda je odesílatel zastoupen.
Právo v oblasti vody
Ustanovení § 3 Wet houdende nieuwe bepalingen met betrekking tot de productie en distributie van drinkwater en de organisatie van de openbare drinkwatervoorziening (Drinkwaterwet) [(zákon, kterým se stanoví nová ustanovení týkající se výroby a distribuce vody, jakož i organizace a veřejného zásobování vodou) (zákon o pitné vodě)] ze dne 18. července 2009 (Stb. 2009, s. 370, dále jen „zákon o pitné vodě“) stanoví, že řádné a trvalé uskutečňování veřejného zásobování vodou v zásobované oblasti přísluší vlastníkovi dodavatele vody, který je oprávněn a podle § 8 tohoto zákona povinen dodávat vodu v uvedené zásobované oblasti.
Podle § 5 uvedeného zákona určí příslušný ministr pro každého dodavatele vody zásobovanou oblast, ve které je vlastník dodavatele vody oprávněn a podle § 8 téhož zákona povinen dodávat vodu.
Ustanovení § 8 zákona o pitné vodě zní následovně:
„1.   Vlastník dodavatele vody je povinen v zásobované oblasti, která mu byla přidělena, nabídnout připojení každé osobě, která o to požádá, na veřejnou vodovodní síť, kterou spravuje.
2.   Vlastník dodavatele vody je rovněž povinen nabídnout v zásobované oblasti, která mu byla přidělena, každé osobě, která o to požádá, dodávku vody prostřednictvím veřejné vodovodní sítě, kterou spravuje.
3.   Vlastník dodavatele vody uplatňuje přiměřené, transparentní a nediskriminační podmínky.
[…]“
Ustanovení § 9 odst. 1 tohoto zákona stanoví, že vlastník dodavatele vody zastává politiku, jejímž cílem je zamezit přerušení zásobování malých uživatelů vodou. Podle § 9 odst. 2 uvedeného zákona stanoví příslušný ministr podmínky týkající se přerušení dodávky vody malému odběrateli, jakož i preventivních opatření, které mají co nejvíce zabránit přerušení dodávky vody malým odběratelům.
V souladu s § 11 zákona o pitné vodě uplatňuje vlastník dodavatele vody sazby pokrývající náklady, které jsou transparentní a nediskriminační.
Podle § 12 tohoto zákona:
„1.   Rozpočet dodavatele vody upřesňuje způsob, jakým jsou do sazby promítány různé náklady, zejména maximální kapitálové náklady, které lze účtovat.
2.   Před 1. říjnem každého roku předloží vlastník dodavatele vody [příslušnému] ministrovi zprávu o nákladech – zejména kapitálových nákladech – promítnutých v předchozím kalendářním roce do sazeb za dodávku vody a o provozních výsledcích za dotčený rok. Ke zprávě musí být přiložen výrok bez výhrad vydané auditorem. Ministr předloží uvedenou zprávu oběma komorám [Staten-Generaal (Parlament)] do konce kalendářního roku.
3.   Pokud ze zprávy uvedené v odstavci 2 vyplývá, že provozní výsledky jsou vyšší než kapitálové náklady stanovené pro dotčený rok na základě § 11 odst. 2, vlastník dodavatele vody zajistí, aby bylo toto překročení kompenzováno ve stanovení cen pro následující kalendářní rok.“
Ustanovení § 13 uvedeného zákona stanoví:
„1.   V zájmu veřejného zásobování vodou jsou stanoveny jiné způsoby obecně závazným správním rozhodnutím nebo na jeho základě, pokud jde o:
a.
náklady, od nichž se odvíjí sazby uvedené v § 11;
b.
složky a způsob výpočtu sazeb uvedených v § 12.
2.   Pokud nejsou splněny podmínky uvedené v § 11 nebo § 12 nebo podmínky uvedené v odstavci 1, může [příslušný] ministr udělit pokyny vlastníkovi dodavatele vody. Pokyny uvádí, z jakých důvodů nesplnil podmínky podle § 11 nebo § 12 nebo uvedená pravidla, jakož i změny sazeb, které jsou nezbytné za účelem jejich splnění. Pokyny stanoví lhůtu, ve které musí být doporučení splněno.“
Nařízení o postupu přerušení dodávky vody malým odběratelům
Ustanovení § 2 Regeling van de Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu, nr. IENM/BSK-2012/14677, houdende regels met betrekking tot het afsluiten van kleinverbruikers van Drinkwater (Regeling afsluitbeleid voor kleinverbruikers van Drinkwater) [nařízení státního tajemníka pro infrastrukturu a životní prostředí, č. IENM/BSK-2012/14677, kterým se upravuje přerušení vody malým odběratelům) (nařízení o postupu přerušení dodávky vody malým odběratelům)] ze dne 17. dubna 2012 (Stcrt. 2012, č. 7964) stanoví:
„Vlastník dodavatele vody nemůže přerušit dodávku vody malému odběrateli z důvodu nezaplacení, dokud nebude naplněn postup uvedený v § 3 a § 4.“
Ustanovení § 3 tohoto nařízení, nadepsaného „Definice“, stanoví:
„1.   Pokud malý odběratel nevyhoví první žádosti o platbu vlastníka dodavatele vody ve stanovené lhůtě, je uvedený vlastník povinen zaslat dotyčnému malému odběrateli v této záležitosti alespoň jednu písemnou upomínku.
2.   Ve výše uvedené písemné upomínce vlastník dodavatele vody:
a.
připomene malému odběrateli možnosti poradenství v oblasti správy dluhů,
b.
s písemným souhlasem malého odběratele navrhne poskytnout jeho kontaktní údaje, číslo zákazníka a informace o výši jeho dluhu subjektu příslušnému v oblasti správy dluhů, ledaže malý uživatel není fyzickou osobou; a
c.
uvede, že dodávka vody malému odběrateli nemůže být přerušena, pokud předloží lékařské potvrzení podle čl. 6 písm. d), aniž jsou dotčeny okolnosti uvedené v písmenech a) až c) uvedeného článku.“
Ustanovení § 4 tohoto nařízení stanoví:
„Vlastník dodavatele vody vyvine snahu kontaktovat malého odběratele, aby jej upozornil na možnosti zamezit opožděným platbám, splatit opožděné platby a získat potvrzení o udělení či neudělení povolení ve smyslu § 3 odst. 2 písm. b).“
Vyhláška o pitné vodě a nařízení o pitné vodě
Le besluit houdende bepalingen inzake de productie en distributie van drinkwater en de organisatie van de openbare drinkwatervoorziening (Drinkwaterbesluit) [vyhláška, kterou se upravuje výroba a dodávky pitné vody, jakož i organizace veřejného zásobování vodou (vyhláška o pitné vodě)] ze dne 23. května 2011 (Stb. 2011, s. 293), která byla přijata k provedení zákona o pitné vodě, jakož i Regeling van de Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu, nr. BJZ2011046947, houdende nadere regels met betrekking tot enige onderwerpen inzake de voorziening van drinkwater, warm tapwater en huishoudwater (Drinkwaterregeling) [nařízení státního tajemníka pro infrastrukturu a životní prostředí, č. BJZ2011046947, kterým se upravují některé aspekty zásobování pitnou vodou, teplou užitkovou vodou a vodou pro domácí použití) (nařízení o pitné vodě)] ze dne 14. června (Stcrt. 2011, s. 10842) obsahují podrobná pravidla o způsobu výpočtu nákladů a upřesňují, které náklady mohou být promítnuty do ceny a jakým způsobem. Příslušný ministr zajistí dodržování těchto pravidel. Dodavatel vody zveřejňuje každý rok cenový sazebník, který se použije na dodávku vody v následujícím kalendářním roce, a zároveň upřesňuje způsob, jakým jsou tyto ceny vypočítány na základě nákladů.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Společnost Stichting Waternet je vodárenská společnost, která je výlučně pověřena distribucí pitné vody v Amsterdamu (Nizozemsko), kde se nachází bytová jednotka, kterou od září 2012 obývá MG.
MG neinformoval Stichting Waternet o svém nastěhování jakožto nový obyvatel této bytové jednotky. Ani předchozí obyvatel neoznámil své odstěhování a nadále platil faktury za dodávku vody uvedené bytové jednotce do 1. ledna 2014. Dne 12. listopadu 2014 Stichting Waternet zaslala MG uvítací dopis a od 18. listopadu 2014 mu zasílala faktury za dodávku vody od 1. ledna 2014. MG neuhradil žádnou fakturu za období od 1. ledna 2014 do 18. listopadu 2016.
Společnost Stichting Waternet tedy podala žalobu ke kantonrechter (okresní soud, Nizozemsko), kterou se domáhala, aby byla MG uložena povinnost zaplatit částku 283,79 eura navýšenou o úroky v zákonné sazbě a náklady, jakož i podpůrně získání povolení přerušit dodávku vody do uvedené bytové jednotky. Tento soud zamítl návrh společnosti Stichting Waternet na zaplacení z důvodu, že dodávka pitné vody představuje „nevyžádané dodání“ ve smyslu § 7:7 odst. 2 BW, ve znění použitelném od 13. června 2014. Naproti tomu vyhověl jejímu podpůrnému návrhu, pokud MG ve lhůtě čtrnácti dnů od doručení rozsudku výslovně nevyjádří, že si přeje být zásobován vodou. MG uzavřel dne 18. listopadu 2016 se společností Stichting Waternet smlouvu o dodávce vody.
Společnost Stichting Waternet podala proti rozsudku kantonrechter (okresní soud) odvolání k Gerechtshof Amsterdam (odvolací soud v Amsterodamu, Nizozemsko), který toto odvolání zamítl s odůvodněním, že neexistuje žádná smlouva o dodávce vody uzavřená mezi účastníky původního řízení na období od 1. ledna 2014 do 18. listopadu 2016, že dodávka vody v tomto období představuje „nevyžádané dodání“ ve smyslu § 7:7 odst. 2 BW, ve znění použitelném od 13. června 2014, a že skutečnost, že MG spotřeboval vodu, nemůže vést k odlišnému závěru.
Společnost Stichting Waternet tedy podala proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek k předkládajícímu soudu Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska). Tento soud si klade otázku, zda je možné mít s ohledem na běžnou praxi v Nizozemsku a na nizozemské právní předpisy týkající se veřejného zásobování vodou za to, že obchodní praktika společnosti Stichting Waternet nepředstavuje „nevyžádané dodání“ pitné vody, které je zakázáno na základě čl. 5 odst. 5 a přílohy I bodu 29 směrnice 2005/29, jakož i článku 9 směrnice 97/7 a článku 29 směrnice 2011/83.
Předkládající soud nejprve uvádí, že vzhledem k tomu, že veřejné zásobování vodou je v Nizozemsku považováno za hlavní úkol veřejných orgánů, neexistuje v tomto odvětví konkurenční trh, takže každá vodárenská společnost je jednak výhradně oprávněna dodávat vodu v zásobované oblasti, která jí byla přidělena, a jednak je povinna nabídnout připojení těm, kteří o to požádají, jakož i nepřerušit toto zásobování v obydlí spotřebitele v případě, že za toto zásobování nezaplatil. Uvedený soud kromě toho uvádí, že takové společnosti musí, pod kontrolou veřejných orgánů, uplatňovat sazby pokrývající náklady, které jsou transparentní a nediskriminační.
Předkládající soud dále zdůrazňuje, že průměrný spotřebitel v Nizozemsku si má být vědom toho, že bytová jednotka, do níž se nastěhuje, je připojena na veřejnou vodovodní síť a že dodávka pitné vody je spojena s náklady.
Tento soud je konečně toho názoru, že věc v původním řízení se liší od věcí, ve kterých byl vydán rozsudek ze dne 13. září 2018, Wind Tre a Vodafone Italia (
C‑54/17 a C‑55/17
,
EU:C:2018:710
), jelikož ve věci v původním řízení si spotřebitel nemůže vybrat vodárenskou společnost, která mu dodává pitnou vodu, poplatky jsou účtovány, jakmile spotřebitel skutečně vodu spotřeboval, tyto poplatky pokrývají náklady, jsou transparentní a nediskriminační a podléhají kontrole orgánů veřejné správy.
Za těchto podmínek se Hoge Raad der Nederlanden (Nejvyšší soud Nizozemska) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 9 směrnice [97/7] a článek 27 směrnice [2011/83] ve spojení s čl. 5 odst. 5 a přílohou I bodem 29 směrnice [2005/29] vykládán v tom smyslu, že se jedná o nevyžádané dodání pitné vody ve smyslu těchto ustanovení, spočívá-li obchodní praktika dodavatele pitné vody v následujícím:
i)
Dodavatel pitné vody je podle zákona a) v rámci jemu přidělené zásobované oblasti výhradně oprávněn a povinen dodávat pitnou vodu potrubím a b) povinen nabídnout osobám, které o to požádají, připojení na veřejnou vodovodní síť a nabídnout dodávku vody;
ii)
dodavatel vody zachová připojení k bytové jednotce spotřebitele na veřejnou vodovodní síť ve stavu, v jakém bylo před nastěhováním tohoto spotřebitele do bytové jednotky, ve vodovodním potrubí v bytové jednotce spotřebitele je tedy tlak a spotřebitel může aktivním a vědomým úkonem – otočením vodovodního kohoutku či provedením podobného úkonu – případně odebírat vodu i poté, co sdělil, že nemá v úmyslu uzavřít smlouvu o dodávce pitné vody, a
iii)
dodavatel vody účtuje poplatky, pokud spotřebitel aktivním a vědomým úkonem skutečně odebíral pitnou vodu, přičemž použité poplatky pokrývají náklady, jsou transparentní a nediskriminační a podléhají kontrole veřejných orgánů?
2)
Brání článek 9 směrnice [97/7] a článek 27 směrnice [2011/83] ve spojení s čl. 5 odst. 5 a přílohou I bodem 29 směrnice [2005/29] domněnce, že mezi dodavatelem vody a spotřebitelem vzniká smlouva o dodávkách pitné vody, jestliže i) spotřebitel – stejně jako nizozemský průměrný spotřebitel – si je vědom toho, že s dodávkou vody jsou spojeny náklady, ii) spotřebitel přesto po delší dobu systematicky spotřebovává pitnou vodu, iii) spotřebitel i poté, co od dodavatele pitné vody obdržel uvítací dopis, faktury a upomínky, pokračuje ve spotřebě vody a iv) spotřebitel poté, co soud udělil povolení k přerušení dodávky pitné vody do bytové jednotky, sdělí, že si skutečně přeje uzavřít smlouvu s dodavatelem vody?“
K předběžným otázkám
K druhé otázce
Podstatou druhé otázky předkládajícího soudu, kterou je třeba posoudit jako první, je, zda článek 9 směrnice 97/7 a článek 27 směrnice 2011/83 ve spojení s čl. 5 odst. 5 a přílohou I bodem 29 směrnice 2005/29 upravují uzavírání smluv, a zejména zda musí být vykládány v tom smyslu, že smlouva mezi vodárenskou společností a spotřebitelem může být považována za uzavřenou, pokud chybí výslovný souhlas spotřebitele.
Úvodem je třeba připomenout, že směrnice 97/7 byla podle článku 31 směrnice 2011/83 zrušena dne 13. června 2014. Vzhledem k období, v němž nastaly skutečnosti uvedené v bodech 28 a 29 tohoto rozsudku, je však třeba zohlednit, pro účely odpovědi na druhou otázku, ustanovení jak směrnice 97/7, tak směrnice 2011/83.
Kromě toho je tato otázka relevantní, pouze pokud se právní vztah mezi společností Stichting Waternet a MG neřídí v plném rozsahu vnitrostátními právními předpisy, pokud jde jak o dodávku vody uskutečněnou dodavatelem, tak o náklady spojené s touto dodávkou, které nese spotřebitel. Předkládajícímu soudu přísluší posoudit, zda je tato podmínka ve věci v původním řízení splněna.
Zaprvé je třeba uvést, že předmětem směrnice 97/7 je ochrana spotřebitele ve smlouvách uzavřených na dálku, zejména pak vymezení rozsahu povinností, které musí prodávající nebo poskytovatelé splnit, pokud jde o informace, které mají být sděleny spotřebitelům, a jejich právo odstoupit od smlouvy. Tato směrnice se naproti tomu nevztahuje na pravidla týkající se vzniku smluv uzavřených na dálku.
Zadruhé je třeba připomenout, jak vyplývá z čl. 3 odst. 5 směrnice 2011/83, že „touto směrnicí není dotčeno obecné smluvní právo jednotlivých států, například pravidla týkající se platnosti, sestavení nebo účinku smluv, pokud tyto aspekty obecného smluvního práva nejsou upraveny touto směrnicí. Z bodu 14 odůvodnění směrnice 2011/83 rovněž vyplývá, že by neměly být dotčeny vnitrostátní právní předpisy upravující například uzavírání či platnost smluv (jako je např. absence souhlasu).
Zatřetí čl. 3 odst. 2 směrnice 2005/29 stanoví, že touto směrnicí není dotčeno smluvní právo, zejména pravidla týkající se platnosti, vzniku nebo účinků smlouvy.
V projednávané věci se předkládající soud táže, zda článek 9 směrnice 97/7 a článek 27 směrnice 2011/83 ve spojení s čl. 5 odst. 5 a přílohou I bodem 29 směrnice 2005/29 upravují uzavírání smluv.
V tomto ohledu je třeba upřesnit, že tato ustanovení se týkají účinků případného konstatování existence „nevyžádaného dodání“ v rozsahu, v němž je jejich účelem jednak zakázat obchodní praktiky spočívající v takovém dodání v souladu s čl. 5 odst. 5 a přílohou I bodem 29 směrnice 2005/29 a jednak zakotvit, že spotřebitel není povinen poskytnout jakékoli protiplnění v případě „nevyžádaného dodání“.
Z úvah uvedených v bodech 40 až 42 a 44 tohoto rozsudku tedy vyplývá, že v případě neexistující harmonizace obecných aspektů smluvního práva na úrovni Unie se způsob vzniku, uzavření a platnost smluv řídí vnitrostátním právem. Předkládajícímu soudu tedy přísluší, aby s ohledem na nizozemské právo určil, zda smlouva mezi vodárenskou společností a spotřebitelem může být považována za uzavřenou, pokud chybí výslovný souhlas spotřebitele.
S ohledem na výše uvedené je třeba na druhou otázku odpovědět tak, že článek 9 směrnice 97/7 a článek 27 směrnice 2011/83 ve spojení s čl. 5 odst. 5 a přílohou I bodem 29 směrnice 2005/29 neupravují způsob vzniku smluv. Předkládajícímu soudu v souladu s vnitrostátní právní úpravou přísluší, aby posoudil, zda lze smlouvu mezi vodárenskou společností a spotřebitelem považovat za uzavřenou, pokud chybí jeho výslovný souhlas.
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda pojem „nevyžádané dodání“ ve smyslu přílohy I bodu 29 směrnice 2005/29 musí být vykládán v tom smyslu, že zahrnuje obchodní praktiku spočívající v zachování připojení na veřejnou vodovodní síť v případě, kdy se spotřebitel nastěhuje do dříve obývané bytové jednotky, aniž by o to spotřebitel požádal.
Úvodem je třeba připomenout, jak bylo rovněž uvedeno v bodě 39 tohoto rozsudku, odpověď na první otázku je relevantní pouze tehdy, pokud se právní vztah mezi společností Stichting Waternet a MG neřídí v plném rozsahu vnitrostátními právními předpisy, pokud jde jak o dodávku vody uskutečněnou obchodníkem, tak o náklady spotřebitele spojené s touto dodávkou, což musí ověřit předkládající soud.
Případně je třeba přezkoumat, zda taková obchodní praktika, jako je praktika týkající se zásobování pitnou vodou dotčeného ve věci v původním řízení, spadá do působnosti směrnice 2005/29.
Článek 1 této směrnice, ve spojení s jejím bodem 23 odůvodnění, stanoví, že účelem této směrnice je přispět k řádnému fungování vnitřního trhu a dosáhnout vysoké úrovně ochrany spotřebitele sblížením právních a správních předpisů členských států týkajících se nekalých obchodních praktik, které poškozují ekonomické zájmy spotřebitelů.
Vnitrostátní právní úprava tedy spadá do působnosti uvedené směrnice pouze tehdy, pokud sleduje cíle ochrany spotřebitele (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 4. října 2012, Pelckmans Turnhout,
C‑559/11
, nezveřejněné,
EU:C:2012:615
, bod
).
V tomto ohledu je třeba uvést, že cíle vnitrostátní právní úpravy dotčené v původním řízení nevyplývají jasně z předkládacího rozhodnutí ani ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici. Za těchto podmínek předkládajícím soudu přísluší, aby ověřil, zda obchodní praktika společnosti Stichting Waternet vyplývá z použití vnitrostátních ustanovení, jejichž cílem je ochrana hospodářských zájmů spotřebitelů, a spadá tedy do působnosti směrnice 2005/29, nebo zda je jejím cílem naopak ochrana pouze jiných veřejných zájmů, jako je veřejné zdraví. Pouze v případě, že by podle předkládajícího soudu s ohledem na předchozí bod tohoto rozsudku obchodní praktika společnosti Stichting Waternet spadala do působnosti směrnice 2005/29, musel by tento soud ověřit, zda tato obchodní praktika představuje „nevyžádané dodání“.
Pokud jde o pojem „nevyžádané dodání“, bod 29 přílohy I ke směrnici 2005/29 stanoví, že mezi agresivní obchodní praktiky považované za nekalé za všech okolností patří „[p]ožadování okamžité nebo odložené platby za produkty dodané obchodníkem, avšak nevyžádané spotřebitelem […] (setrvačný prodej)“.
„Setrvačný prodej“ ve smyslu tohoto bodu 29 tedy představuje zejména jednání, které pro prodávajícího nebo poskytovatele spočívá v tom, že od spotřebitele požaduje zaplacení za službu, která byla tomuto spotřebiteli poskytnuta, aniž o to spotřebitel požádal (rozsudky ze dne 13. září 2018, Wind Tre a Vodafone Italia,
C‑54/17 a C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, bod
, jakož i ze dne 5. prosince 2019, EVN Bulgaria Toplofikacia a Toplofikacia Sofia,
C‑708/17 a C‑725/17
,
EU:C:2019:1049
, bod
).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že článek 8 směrnice 2005/29 definuje pojem „agresivní obchodní praktika“ zejména skutečností, že výrazně zhoršuje nebo může výrazně zhoršit svobodnou volbu nebo chování průměrného spotřebitele ve vztahu k produktu. Z toho plyne, že žádost o službu musí spočívat ve svobodné volbě ze strany spotřebitele. To zejména znamená, že informace sdělené obchodníkem spotřebiteli musí být jasné a přiměřené (rozsudek ze dne 13. září 2018, Wind Tre a Vodafone Italia,
C‑54/17 a C‑55/17
,
EU:C:2018:710
,
EU:C:2018:710
, bod
a citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že cena je u průměrného spotřebitele, který má učinit rozhodnutí o obchodní transakci, v zásadě určující okolností, je nutno ji považovat za informaci, jež je nezbytná k tomu, aby spotřebitel mohl takové rozhodnutí učinit (rozsudek ze dne 13. září 2018, Wind Tre a Vodafone Italia,
C‑54/17 a C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, bod
).
Pro účely výkladu ustanovení směrnice 2005/29 připadá zásadní význam pojmu spotřebitel. Podle bodu 18 odůvodnění vychází tato směrnice z kritéria hodnocení průměrného spotřebitele, který má dostatek informací a je v rozumné míře pozorný a opatrný, s ohledem na sociální, kulturní a jazykové faktory (rozsudek ze dne 13. září 2018, Wind Tre a Vodafone Italia,
C‑54/17 a C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, bod
a citovaná judikatura). V souladu s uvedeným bodem 18 odůvodnění nicméně přísluší předkládajícímu soudu, aby určil, jaká je typická reakce průměrného spotřebitele v daném případě.
V projednávané věci ze žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce vyplývá, že vodárenská společnost dotčená ve věci v původním řízení je povinna poskytnout službu spočívající v dodávce vody, kterou nelze přerušit, jestliže spotřebitel za ni nezaplatil, dokud mu nezašle písemnou upomínku a tato společnost nevyvine úsilí k osobnímu kontaktu s tímto spotřebitelem.
Pokud jde o fakturaci vody, předkládající soud uvádí, že pro vznik poplatků je nezbytné dobrovolné jednání ze strany spotřebitele prostřednictvím spotřeby vody. Kromě toho každá vodárenská společnost musí pod kontrolou veřejných orgánů uplatňovat sazby pokrývající náklady, které jsou transparentní a nediskriminační a odpovídají spotřebě vody.
Předkládající soud rovněž uvádí, že průměrný spotřebitel v Nizozemsku, který se přestěhuje do dříve obydlené bytové jednotky, si je vědom toho, že tato bytová jednotka zůstává připojena na veřejnou vodovodní síť a že dodávka vody je zpoplatněna.
Tyto okolnosti odlišují věc v původním řízení od věcí, ve kterých byl vydán rozsudek ze dne 13. září 2018, Wind Tre a Vodafone Italia (
C‑54/17 a C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, body
a
). V tomto rozsudku totiž Soudní dvůr rozhodl, že není relevantní, že využívání dotčených služeb mohlo v některých případech vyžadovat vědomé jednání ze strany spotřebitele, a dospěl k závěru, že se jedná o „nevyžádané dodání“ ve smyslu bodu 29 přílohy I směrnice 2005/29, jelikož v těchto věcech spotřebitelé neobdrželi příslušné informace týkající se některých poskytnutých služeb a jejich poplatků.
S ohledem na výše uvedené je třeba na první otázku odpovědět tak, že pojem „nevyžádané dodání“ ve smyslu bodu 29 přílohy I směrnice 2005/29 musí být vykládán v tom smyslu, že s výhradou ověření, které musí provést předkládající soud, se tento pojem nevztahuje na obchodní praktiku vodárenské společnosti, která spočívá v zachování připojení k veřejné vodovodní síti v případě, kdy se do dříve obývané bytové jednotky nastěhuje spotřebitel, když tento spotřebitel nemá možnost volby poskytovatele této služby, přičemž posledně uvedený účtuje sazby pokrývající náklady, které jsou transparentní a nediskriminační, odpovídají spotřebě vody a uvedený spotřebitel si je vědom toho, že uvedená bytová jednotka je připojena na veřejnou vodovodní síť a že dodávka vody je zpoplatněná.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (šestý senát) rozhodl takto:

1)
Článek 9 směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES ze dne 20. května 1997 o ochraně spotřebitele v případě smluv uzavřených na dálku a článek 27 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2011/83/EU ze dne 25. října 2011 o právech spotřebitelů, o změně směrnice Rady 93/13/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/44/ES a o zrušení směrnice Rady 85/577/EHS a směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/7/ES ve spojení s čl. 5 odst. 5 a bodem 29 přílohy I směrnice Evropského parlamentu a Rady 2005/29/ES ze dne 11. května 2005 o nekalých obchodních praktikách vůči spotřebitelům na vnitřním trhu a o změně směrnice Rady 84/450/EHS a směrnic Evropského parlamentu a Rady 97/7, 98/27/ES a 2002/65/ES a nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 2006/2004 neupravují způsob vzniku smluv, takže je na předkládajícím soudu, aby v souladu s vnitrostátní právní úpravou posoudil, zda lze smlouvu mezi vodárenskou společností a spotřebitelem považovat za uzavřenou, pokud chybí jeho výslovný souhlas.

2)
Pojem „nevyžádané dodání“ ve smyslu přílohy I bodu 29 směrnice 2005/29 musí být vykládán v tom smyslu, že s výhradou ověření, které musí provést předkládající soud, se tento pojem nevztahuje na obchodní praktiku vodárenské společnosti, která spočívá v zachování připojení k veřejné vodovodní síti v případě, kdy se do dříve obývané bytové jednotky nastěhuje spotřebitel, když tento spotřebitel nemá možnost volby poskytovatele této služby, přičemž posledně uvedený účtuje sazby pokrývající náklady, které jsou transparentní a nediskriminační, odpovídají spotřebě vody a uvedený spotřebitel si je vědom toho, že uvedená bytová jednotka je připojena na veřejnou vodovodní síť a že dodávka vody je spojena zpoplatněna.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: nizozemština.