CELEX: 62019CJ0636
Trimitere preliminară
Asistență medicală transfrontalieră
Noțiunea de «persoană asigurată»
Regulamentul (CE) nr. 883/2004
Articolul 1 litera (c)
Articolul 2
Articolul 24
Dreptul la prestații în natură acordate de statul membru de reședință în numele statului membru responsabil de plata pensiei
Directiva 2011/24/UE
Articolul 3 litera (b) punctul (i)
Articolul 7
Rambursarea costurilor asistenței medicale primite într‑un alt stat membru decât statul membru de reședință și decât statul membru responsabil de plata pensiei
Condiții

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea dispozițiilor coroborate ale articolului 3 litera (b) punctul (i) și ale articolului 7 alineatul (1) din Directiva 2011/24/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2011 privind aplicarea drepturilor pacienților în cadrul asistenței medicale transfrontaliere (
JO 2011, L 88, p. 45
), ale articolului 1 litera (c), ale articolelor 2 și 24 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială (
JO 2004, L 166, p. 1
, rectificare în
JO 2004, L 200, p. 1
, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 82), astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 988/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 septembrie 2009 (
JO 2009, L 284, p. 43
) (denumit în continuare „Regulamentul nr. 883/2004”), precum și interpretarea articolului 56 TFUE.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Y, pe de o parte, și Centraal Administratie Kantoor (Biroul Administrației Centrale, Țările de Jos) (denumit în continuare „CAK”), pe de altă parte, în legătură cu refuzul acestuia din urmă de a‑i rambursa lui Y costurile aferente asistenței medicale pe care a primit‑o într‑un alt stat membru decât cel în care are reședința și decât cel care este responsabil de plata pensiei sale pentru limită de vârstă.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Regulamentul nr. 883/2004
Considerentele (3), (20) și (22) ale Regulamentului nr. 883/2004 au următorul cuprins:
„(3)
Regulamentul (CEE) nr. 1408/71 al Consiliului din 14 iunie 1971 privind aplicarea regimurilor de securitate socială salariaților, persoanelor care desfășoară activități independente și membrilor familiilor acestora care se deplasează în cadrul Comunității [(
JO 1971, L 149, p. 2
, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 26)] a fost modificat și actualizat cu numeroase ocazii, pentru a se lua în considerare atât evoluțiile la nivel comunitar, inclusiv hotărârile Curții de Justiție [a Uniunii Europene], cât și modificările legislative la nivel național. Acești factori au contribuit la crearea unor reguli comunitare de coordonare complicate și voluminoase. Înlocuirea acestor reguli prin modernizarea și simplificarea lor este, prin urmare, esențială pentru a se atinge scopul liberei circulații a persoanelor.
[…]
(20)
În ceea ce privește prestațiile de boală, de maternitate și cele de paternitate asimilate, este necesar să se asigure protecția persoanelor asigurate, precum și a membrilor familiilor acestora, care sunt rezidenți sau au drept de ședere într‑un alt stat membru decât statul membru competent.
[…]
(22)
Poziția specifică a solicitanților și titularilor de pensii, precum și a membrilor familiilor acestora face necesară adoptarea unor dispoziții care să reglementeze asigurarea de sănătate, adaptate la această situație.”
Conform articolului 1 din acest regulament:
„În sensul prezentului regulament:
[…]
(c)
prin «
persoană asigurată
» se înțelege, în raport cu diferitele ramuri de securitate socială prevăzute de titlul III capitolele 1 și 3, orice persoană care îndeplinește condițiile impuse de legislația statului membru competent în temeiul titlului II pentru a avea dreptul la prestații, luând în considerare dispozițiile prezentului regulament;
[…]
(l)
prin «
legislație
» se înțelege, pentru fiecare stat membru, actele cu putere de lege și actele administrative, precum și orice alte măsuri de aplicare care se referă la ramurile de securitate socială prevăzute de articolul 3 alineatul (1).
[…]
[…]
(q)
prin «
instituție competentă
» se înțelege:
(i)
instituția la care este afiliată persoana în cauză la data la care solicită prestația
sau
(ii)
instituția de la care persoana în cauză are sau ar avea dreptul să primească prestații, în cazul în care aceasta sau unul sau mai mulți membri ai familiei sale ar fi rezidenți în statul membru în care este situată instituția
[…]
(s)
prin «
stat membru competent
» se înțelege statul membru în care este situată instituția competentă;
[…]
(va)
«
prestații în natură
» înseamnă:
(i)
în sensul titlului III capitolul 1 (prestații de boală, de maternitate și de paternitate asimilate), prestații în natură, prevăzute în legislația unui stat membru, care vizează să acopere, să pună la dispoziție, să plătească direct sau să ramburseze costul îngrijirilor medicale și al produselor și serviciilor auxiliare tratamentului. Acestea includ și prestațiile în natură pentru îngrijirea pe termen lung;
[…]”
Articolul 2 din regulamentul menționat, intitulat „Domeniul de aplicare personal”, prevede la alineatul (1):
„Prezentul regulament se aplică resortisanților unuia dintre statele membre, apatrizilor și refugiaților care sunt rezidenți într‑un stat membru și care se află sau s‑au aflat sub incidența legislației unuia sau mai multor state membre, precum și membrilor de familie și urmașilor acestora.”
Articolul 3 din același regulament, intitulat „Domeniul de aplicare material”, prevede la alineatul (1):
„Prezentul regulament se aplică tuturor legislațiilor referitoare la ramurile de securitate socială privind:
(a)
prestațiile de boală;
[…]”
Articolul 11 din Regulamentul nr. 883/2004, intitulat „Reguli generale”, se găsește în cadrul titlului II „Stabilirea legislației aplicabile” din acesta. Acest articol prevede, la alineatul (3):
„Sub rezerva articolelor 12-16:
[…]
(e)
orice altă persoană căreia nu i se aplică literele (a)-(d) se supune legislației statului membru de reședință, fără a se aduce atingere altor dispoziții din prezentul regulament care îi garantează prestații în temeiul legislației unuia sau mai multor state membre.”
Potrivit articolului 16 alineatul (2) din acest regulament:
„Persoana care primește o pensie sau pensii în temeiul legislației unuia sau mai multor state membre și care își are reședința într‑un alt stat membru poate fi scutită, la cererea sa, de aplicarea legislației acestui din urmă stat, cu condiția să nu fie supusă legislației respective pentru că exercită o activitate salariată sau o activitate independentă.”
Articolul 24 din regulamentul menționat, intitulat „Absența dreptului la prestații în natură în temeiul legislației statului membru de reședință”, prevede:
„(1)   Persoana care primește una sau mai multe pensii în temeiul legislației unuia sau mai multor state membre și care nu beneficiază de prestații în natură în temeiul legislației statului membru de reședință are totuși dreptul la prestații, pentru sine și pentru membrii familiei sale, în măsura în care ar avea acest drept în temeiul legislației statului membru sau, cel puțin, a unuia dintre statele membre cărora le revine rolul de a‑i acorda pensia, în cazul în care și‑a avut reședința în statul membru respectiv. Prestațiile în natură se acordă, în numele instituției prevăzute la alineatul (2), de către instituția de la locul de reședință ca și cum persoana în cauză ar beneficia de pensie și de prestații în natură în temeiul legislației statului membru respectiv.
(2)   În cazurile prevăzute la alineatul (1), costul prestațiilor în natură este suportat de instituția stabilită în conformitate cu regulile următoare:
(a)
în cazul în care titularul de pensie are dreptul la prestații în natură în temeiul legislației unui singur stat membru, costul este suportat de instituția competentă din statul membru respectiv;
(b)
în cazul în care titularul de pensie are dreptul la prestații în natură în temeiul legislației a două sau mai multe state membre, costul acestora este suportat de instituția competentă din statul membru în temeiul legislației căruia persoana respectivă s‑a aflat pentru perioada de timp cea mai lungă; în cazul în care aplicarea acestei reguli are ca efect atribuirea sarcinii de a acorda prestații mai multor instituții, sarcina îi revine acelei instituții care aplică legislația sub incidența căreia s‑a aflat titularul de pensie ultima dată.”
Articolul 27 din același regulament, intitulat „Șederea titularului de pensie sau a membrilor familiei sale într‑un alt stat membru decât statul membru de reședință. Șederea în statul membru competent. Autorizarea tratamentului necesar în afara statului membru de reședință”, prevede la alineatul (3):
„Articolul 20 se aplică
mutatis mutandis
unui titular de pensie și membrilor săi de familie care au drept de ședere într‑un alt stat membru decât cel în care își au reședința, cu scopul de a primi acolo tratamentul adaptat stării lor.”
Articolul 31 din Regulamentul nr. 883/2004, intitulat „Dispoziție generală”, aflat în capitolul 1 secțiunea 3 din acesta, are următorul cuprins:
„Articolele 23-30 nu sunt aplicabile titularului de pensie […] în cazul în care persoana în cauză beneficiază de prestații în conformitate cu legislația unui stat membru pe baza unei activități salariate sau independente. Într‑un asemenea caz, în sensul prezentului capitol, persoana în cauză este supusă articolelor 17-21.”
Directiva 2011/24
Considerentele (29) și (30) ale Directivei 2011/24 au următorul cuprins:
„(29)
Este adecvat să se impună ca și pacienții care se deplasează într‑un alt stat membru pentru asistență medicală, în alte circumstanțe decât cele prevăzute în Regulamentul [nr. 883/2004], să poată fi în măsură să beneficieze de principiile liberei circulații a pacienților, serviciilor și bunurilor, în conformitate cu TFUE și cu prezenta directivă. Pacienții ar trebui să se bucure de garantarea suportării costurilor pentru respectiva asistență medicală, cel puțin la nivelul prevăzut pentru aceleași servicii medicale pe care le‑ar fi primit pe teritoriul statului membru de afiliere. Aceasta ar trebui să respecte în totalitate responsabilitatea statelor membre de a stabili amploarea asigurărilor medicale aflate la dispoziția cetățenilor lor și să prevină orice efect considerabil asupra finanțării sistemelor naționale de asistență medicală.
(30)
Prin urmare, cele două mecanisme ar trebui să fie coerente pentru pacient; se aplică fie prezenta directivă, fie reglementările Uniunii privind coordonarea sistemelor de securitate socială.”
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Definiții”, are următorul cuprins:
„În sensul prezentei directive, se aplică următoarele definiții:
[…]
(b)
«persoană asigurată» înseamnă:
(i)
persoanele, inclusiv membrii familiilor și supraviețuitorii acestora, reglementate de articolul 2 din Regulamentul [nr. 883/2004] și care sunt persoane asigurate în sensul articolului 1 litera (c) din regulamentul respectiv; […]
[…]
(c)
«stat membru de afiliere» înseamnă:
(i)
în cazul persoanelor menționate la litera (b) punctul (i), statul membru care are competența să acorde persoanei asigurate o autorizare prealabilă pentru a primi tratament adecvat în afara statului membru de reședință în conformitate cu Regulamentul [nr. 883/2004] și cu Regulamentul (CE) nr. 987/2009 [al Parlamentului European și al Consiliului din 16 septembrie 2009 de stabilire a procedurii de punere în aplicare a Regulamentului nr. 883/2004 (
JO 2009, L 284, p. 1
)];
[…]”
Articolul 7 din această directivă, intitulat „Principii generale pentru rambursarea costurilor”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Fără a aduce atingere Regulamentului [nr. 883/2004] și sub rezerva dispozițiilor articolelor 8 și 9, statul membru de afiliere asigură rambursarea costurilor suportate de o persoană asigurată care beneficiază de asistență medicală transfrontalieră, dacă asistența medicală respectivă se regăsește printre prestațiile la care are dreptul persoana asigurată în statul membru de afiliere.
(2)   Prin derogare de la alineatul (1):
(a)
în cazul în care un stat membru figurează în anexa IV la Regulamentul [nr. 883/2004] și în conformitate cu regulamentul respectiv a recunoscut dreptul la prestații în caz de boală pentru pensionari și pentru membrii familiilor acestora, care își au reședința în alt stat membru, acesta le acordă asistență medicală în temeiul prezentei directive pe cheltuiala sa în timpul șederii acestora pe teritoriul său, în conformitate cu dispozițiile legislației sale, în aceleași condiții în care le‑ar acorda asistență în cazul în care persoanele vizate și‑ar avea reședința în statul membru care figurează în anexa respectivă;
[…]”
Articolul 8 din aceeași directivă, intitulat „Asistență medicală care poate face obiectul autorizării prealabile”, prevede la alineatele (1) și (2):
„(1)   Statul membru de afiliere poate prevedea un sistem de autorizare prealabilă pentru rambursarea costurilor asistenței medicale transfrontaliere, în conformitate cu prezentul articol și cu articolul 9. Sistemul de autorizare prealabilă, inclusiv criteriile și aplicarea acestor criterii, precum și deciziile individuale de a refuza acordarea autorizației prealabile, se limitează la ceea ce este necesar și proporțional cu obiectivul care trebuie atins și nu poate constitui un mijloc de discriminare arbitrară sau un obstacol nejustificat în calea liberei circulații a pacienților.
(2)   Asistența medicală care poate face obiectul autorizării prealabile se limitează la asistență medicală care:
(a)
face obiectul unor cerințe de planificare referitoare la asigurarea unui acces suficient și permanent la o gamă echilibrată de tratamente de înaltă calitate în statul membru în cauză sau la dorința de a controla costurile și de a evita, pe cât posibil, orice risipă de resurse financiare, tehnice și umane și:
[…]
(ii)
necesită utilizarea unei infrastructuri sau a unui echipament medical foarte specializat și costisitor;
[…]”
Articolul 9 din Directiva 2011/24, intitulat „Proceduri administrative privind asistența medicală transfrontalieră”, are următorul cuprins:
„(1)   Statul membru de afiliere garantează faptul că procedurile administrative privind recurgerea la asistență medicală transfrontalieră și rambursarea costurilor asistenței medicale acordate în alt stat membru au la bază criterii obiective și nediscriminatorii care sunt necesare și proporționale cu obiectivul urmărit.
(2)   Procedurile administrative de tipul celor menționate la alineatul (1) sunt ușor accesibile și informațiile privind o astfel de procedură sunt puse la dispoziția publicului la nivelul adecvat. O astfel de procedură permite asigurarea prelucrării solicitărilor în mod obiectiv și imparțial.
(3)   Statele membre stabilesc termene rezonabile până la care cererile referitoare la asistența medicală transfrontalieră trebuie să fie prelucrate și acestea sunt făcute publice în prealabil. La analizarea cererilor referitoare la asistența medicală transfrontalieră, statele membre țin seama de:
(a)
starea patologică specifică;
(b)
gradul de urgență și circumstanțele individuale.
(4)   Statele membre garantează faptul că toate deciziile individuale privind recurgerea la asistență medicală transfrontalieră și rambursarea costurilor asistenței medicale acordate într‑un alt stat membru sunt motivate corespunzător și sunt supuse, de la caz la caz, reexaminării și pot fi, de asemenea, contestate în justiție, incluzând prevederea de măsuri provizorii.
(5)   Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului statelor membre de a oferi pacienților un sistem voluntar de notificare prealabilă, în cadrul căruia pacientul primește, în schimbul unei astfel de notificări, o confirmare scrisă a sumei maxime care va fi rambursată pe baza unei estimări. Această estimare ține seama de cazul clinic al pacientului, precizând procedurile medicale ce vor fi probabil aplicate.
Statele membre pot decide să aplice mecanismele de compensare financiară între instituțiile competente, astfel cum sunt prevăzute de Regulamentul [nr. 883/2004]. Atunci când un stat membru de afiliere nu aplică un asemenea mecanism, se asigură că pacienții sunt rambursați fără întârziere.”
Dreptul neerlandez
Articolul 69 din Zorgverzekeringswet (Legea privind asigurările de sănătate, Stb. 2005, nr. 358), în versiunea în vigoare de la 1 aprilie 2014 la 1 ianuarie 2017 (Stb. 2013, nr. 578), prevede:
„1.   Persoanele cu reședința în străinătate, care, prin aplicarea unui regulament al Consiliului Comunităților Europene sau prin aplicarea unui regulament adoptat în temeiul Acordului privind Spațiul Economic European sau al unui tratat în domeniul asigurărilor sociale, au dreptul, în caz de nevoie, la asistență medicală sau la rambursarea acesteia, în condițiile prevăzute de legislația privind asigurarea asistenței medicale din țara lor de reședință, se înregistrează la [CAK], cu excepția cazului în care acestea sunt supuse, potrivit prezentei legi, asigurării obligatorii.
2.   Persoanele menționate la alineatele 1, 14 și 15 datorează o contribuție care va fi stabilită prin ordin ministerial. Pentru o cotă care va fi stabilită prin acest ordin, contribuția respectivă este considerată, în vederea aplicării Wet op de zorgtoeslag [(Legea privind indemnizația suplimentară pentru asistența medicală)], ca fiind o primă pentru o asigurare de sănătate.
[…]
4.   [CAK] este însărcinat cu punerea în aplicare a dispozițiilor cuprinse la alineatele 1, 14 și 15 și a reglementărilor internaționale menționate în acestea, precum și cu adoptarea deciziilor privind perceperea și încasarea cotizațiilor menționate la alineatele 2 și 3.
[…]”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Y este o resortisantă neerlandeză cu reședința în Belgia și primește o pensie pentru limită de vârstă plătită de Regatul Țărilor de Jos, în temeiul Algemene Ouderdomswet (Legea generală privind pensiile pentru limită de vârstă) din 31 mai 1956 (Stb. 1956, nr. 281). La data faptelor din litigiul principal, Y putea beneficia, în temeiul articolului 24 din Regulamentul nr. 883/2004, de prestațiile de asistență medicală prevăzute de legislația statului său de reședință, în numele Regatului Țărilor de Jos, la care era obligată să plătească o contribuție, în conformitate cu articolul 69 din Legea privind asigurările de sănătate. Cu toate acestea, în calitate de titulară, fără reședința în Regatul Țărilor de Jos, a unei pensii în sarcina acestui stat membru, Y nu se încadra în sistemul neerlandez al asigurării obligatorii de sănătate și era scutită de plata contribuțiilor aferente acestuia.
La 6 martie 2015, în urma unei consultații la un medic generalist în Belgia, Y a efectuat un examen radiologic la Academisch Ziekenhuis Maastricht (Spitalul Universitar din Maastricht, Țările de Jos) și, ulterior, la 8 martie 2015, un examen de imagistică prin rezonanță magnetică (IRM).
La 9 și la 11 martie 2015, soțul lui Y a contactat telefonic CAK, în legătură cu un tratament medical pe care ea intenționa să îl primească în Germania. CAK a atras atenția asupra faptului că acest tratament era condiționat de o procedură de autorizare.
La 12 martie 2015, ca urmare a examenelor efectuate la Spitalul Universitar din Maastricht, Y a fost diagnosticată cu cancer de sân de gradul 2. În aceste condiții, i‑a fost prezentată o propunere de tratament.
La 13 martie 2015, Y a solicitat o a doua opinie medicală la Franziskus Hospital Harderberg, situat în Osnabrück (Germania), pentru care a solicitat autorizarea prealabilă a CAK. Cu ocazia acestei consultări, a fost diagnosticată cu cancer de sân de gradul 3.
La 20 martie 2015, Y a suferit o operație la sâni în acest spital și, la 25 martie 2015, i‑au fost îndepărtați ganglioni limfatici. Ulterior, între 14 aprilie 2015 și 24 iunie 2015, Y a urmat în acest spital tratamente postoperatorii, printre care și o radioterapie. Pentru aceste operații și tratamente nu a fost solicitată în prealabil nicio autorizare din partea CAK.
La 19 martie 2015, organismul belgian de asigurări de sănătate de care aparținea Y a solicitat la CAK o autorizare
a posteriori
aferentă tratamentelor medicale primite în urma consultației din 13 martie 2015 la Franziskus Hospital Harderberg.
La 1 mai 2015, CAK a refuzat să acorde această autorizare, pentru motivul că o astfel de autorizare putea fi acordată numai dacă Y ar fi solicitat‑o înainte de a beneficia de tratamente, ceea ce nu a făcut.
La 1 iulie 2015, Y a solicitat însă din partea CAK rambursarea costurilor aferente tratamentelor menționate, în cuantum total de 16853,13 euro, prezentând facturile corespunzătoare.
Prin decizia din 20 iulie 2015, CAK a respins această cerere, pentru motivul că Y s‑a deplasat în Germania pentru a beneficia de „asistență programată”, prevăzută la articolul 20 din Regulamentul nr. 883/2004 coroborat cu articolul 26 din Regulamentul nr. 987/2009, pentru care nu solicitase autorizarea prealabilă.
Prin decizia din 4 ianuarie 2016, reclamația formulată de Y împotriva deciziei din 20 iulie 2015 a fost respinsă de CAK.
Acțiunea introdusă de Y împotriva acestei decizii la rechtbank Amsterdam (Tribunalul din Amsterdam, Țările de Jos) a fost de asemenea respinsă. Această instanță a statuat în esență că discuția preliminară, spitalizarea și tratamentul primit în Germania, care s‑au desfășurat de fiecare dată la un interval de o săptămână, permiteau să se considere că această asistență medicală nu a fost acordată într‑o situație de urgență extremă privind starea de sănătate a lui Y. Potrivit instanței menționate, CAK putea să califice în mod întemeiat tratamentul medical acordat lui Y în Germania drept „asistență programată”, pentru care nu fusese acordată în prealabil o autorizare, și, în consecință, să refuze rambursarea cheltuielilor medicale aferente.
Y a declarat apel împotriva acestei hotărâri la instanța de trimitere, Centrale Raad van Beroep (Curtea de Apel pentru Litigii de Securitate Socială și de Funcție Publică). Aceasta arată, pe de o parte, că operațiile chirurgicale efectuate la 20 și la 25 martie 2015 în spitalul german trebuiau considerate, dat fiind caracterul urgent și inopinat din punct de vedere medical, drept asistență „neprogramată”, în sensul dispozițiilor coroborate ale articolului 19 din Regulamentul nr. 883/2004 și ale articolului 26 din Regulamentul nr. 987/2009, pentru care rambursarea nu era supusă unei autorizări prealabile. Pe de altă parte, Y arată că nici costurile tratamentelor postoperatorii, printre care o radioterapie, care i‑au fost de asemenea acordate în Germania între 14 aprilie și 24 iunie 2015, nu erau condiționate de o autorizare prealabilă, în temeiul articolului 8 din Directiva 2011/24.
Instanța de trimitere consideră că CAK nu era obligat să ramburseze costurile suportate de Y în Germania, pentru motivul că aceasta nu solicitase autorizarea prealabilă prevăzută la articolul 20 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004, dispoziție care se aplica
mutatis mutandis
titularilor de pensii precum Y, în temeiul articolului 27 alineatul (3) din acest regulament. Deși admite că nu este necesar să se soluționeze problema dacă numai lipsa unei cereri de autorizare prealabilă din partea lui Y era suficientă pentru ca CAK să poată refuza rambursarea acestor costuri, instanța de trimitere constată că, chiar dacă o astfel de autorizare ar fi fost solicitată la timp, ea ar fi putut fi refuzată de CAK, pe baza unei declarații a organismului belgian de asigurări de sănătate depuse în procedura în fața acestei instanțe și care să ateste că același tratament i‑ar fi putut fi acordat lui Y în Belgia în același termen ca în Germania.
Cu toate acestea, instanța de trimitere ridică problema dacă, astfel cum arată Y, titularul unei pensii poate totuși invoca dispozițiile Directivei 2011/24 pentru a i se rambursa, în tot sau în parte, costurile asistenței postoperatorii, inclusiv radioterapia, primită în Germania, care, în opinia sa, nu sunt supuse unei autorizări în conformitate cu articolul 8 alineatul (2) litera (a) punctul (ii) din această directivă. Această instanță urmărește să afle dacă Y, titulara unei pensii fără a fi asigurată în temeiul unui sistem național de asigurări obligatorii de sănătate, intră în domeniul de aplicare personal al Directivei 2011/24 ca „persoană asigurată”, în sensul articolului 3 litera (b) punctul (i) din aceasta.
În ipoteza în care Curtea ar urma să rețină că Y nu intră în domeniul de aplicare personal al Directivei 2011/24, instanța de trimitere ridică problema dacă articolul 56 TFUE se opune ca statul membru responsabil de plata pensiei lui Y să refuze să îi ramburseze, în lipsa unei autorizări prealabile obținute de aceasta, costurile asistenței medicale ambulatorii de care ea a beneficiat în afara acestui stat membru și a statului de reședință, ca fiind un obstacol nejustificat în calea liberei prestări a serviciilor, garantată de această dispoziție.
În aceste condiții, Centrale Raad van Beroep (Curtea de Apel pentru Litigii de Securitate Socială și de Funcție Publică) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Directiva 2011/24 trebuie interpretată în sensul că persoanele menționate la articolul 24 din Regulamentul nr. 883/2004, care primesc prestații în natură în statul de reședință în numele Regatului Țărilor de Jos, dar care nu sunt asigurate în Țările de Jos în temeiul asigurărilor obligatorii de sănătate, pot invoca în mod direct această directivă pentru rambursarea costurilor asistenței medicale acordate?
În cazul unui răspuns negativ,
2)
Din articolul 56 TFUE rezultă că, într‑un caz precum cel de față, refuzul de a rambursa asistența medicală acordată în alt stat membru decât statul de reședință sau decât cel care plătește pensia constituie un obstacol nejustificat în calea liberei circulații a serviciilor?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 litera (b) punctul (i) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2011/24 coroborate cu articolul 1 litera (c) și cu articolul 2 din Regulamentul nr. 883/2004 trebuie interpretate în sensul că titularul unei pensii în temeiul legislației unui stat membru, care are dreptul, potrivit articolului 24 din acest regulament, la prestațiile în natură acordate de statul membru de reședință în numele statului membru responsabil de plata pensiei, trebuie să fie considerat o „persoană asigurată” în sensul articolului 7 alineatul (1) din această directivă și poate obține rambursarea costurilor asistenței medicale pe care a primit‑o într‑un al treilea stat membru, fără să fie afiliat la sistemul de asigurări obligatorii de sănătate al statului membru responsabil de plata pensiei.
Articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2011/24 prevede că, fără a aduce atingere Regulamentului nr. 883/2004 și sub rezerva dispozițiilor articolelor 8 și 9 din această directivă, statul membru de afiliere asigură rambursarea costurilor suportate de o persoană asigurată care beneficiază de asistență medicală transfrontalieră, dacă asistența medicală respectivă se regăsește printre prestațiile la care are dreptul persoana asigurată în statul membru de afiliere.
Noțiunea de „persoană asigurată” prevăzută la articolul 3 litera (b) punctul (i) din Directiva 2011/24 desemnează „persoanele, […] reglementate de articolul 2 din Regulamentul [nr. 883/2004] și care sunt persoane asigurate în sensul articolului 1 litera (c) din regulamentul respectiv”. Prin urmare, această noțiune este definită prin trimitere la cele două dispoziții ale Regulamentului nr. 883/2004, în special în vederea asigurării coerenței dintre acest regulament și Directiva 2011/24, astfel cum enunță considerentul (30) al acesteia. Având în vedere că articolul 3 litera (b) punctul (i) din Directiva 2011/24 se referă în mod cumulativ la cele două dispoziții sus‑menționate ale Regulamentului nr. 883/2004, pentru ca o persoană să fie calificată drept „persoană asigurată”, în sensul acestei directive, ea trebuie să îndeplinească toate condițiile prevăzute de aceste dispoziții.
Pe de o parte, articolul 2 din Regulamentul nr. 883/2004, care definește domeniul de aplicare personal al acestui regulament, prevede la alineatul (1) că regulamentul menționat „se aplică resortisanților unuia dintre statele membre […] care se află sau s‑au aflat sub incidența legislației unuia sau mai multor state membre”. Pe de altă parte, în temeiul articolului 1 litera (c) din Regulamentul nr. 883/2004, prin „persoană asigurată” se înțelege, în raport cu diferitele ramuri de securitate socială prevăzute de titlul III din capitolul 1, referitor la prestațiile de boală, de maternitate și cele de paternitate asimilate, și capitolul 3, referitor la ajutorul de deces, din acest regulament, orice persoană care îndeplinește condițiile impuse de legislația statului membru competent în temeiul titlului II din regulamentul amintit pentru a avea dreptul la aceste prestații, luând în considerare celelalte dispoziții pertinente ale acestuia.
Pentru a stabili, în primul rând, dacă o persoană aflată în situația lui Y, care primește o pensie pentru limită de vârstă, în temeiul legislației statului membru al cărui resortisant este, și care are reședința în alt stat membru și, potrivit articolului 24 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004, are dreptul la prestații în natură acordate de statul membru de reședință, în numele statului membru responsabil pentru plata pensiei, trebuie considerată că „se află sub incidența legislației unui stat membru” în sensul articolului 2 alineatul (1) din acest regulament, trebuie avut în vedere, asemeni domnului avocat general la punctul 45 din concluzii, că o astfel de persoană, prin însuși faptul că primește respectiva pensie pentru limită de vârstă, se află sub incidența legislației unui stat membru, în sensul acestei dispoziții, și anume legislația statului membru responsabil de plata pensiei. Situația este aceeași în ceea ce privește faptul că această persoană este obligată, în temeiul legislației statului membru responsabil de plata pensiei, să plătească o contribuție pentru acoperirea prestațiilor de asistență medicală prevăzute la articolul 24 alineatul (1) din regulamentul menționat.
Pentru a stabili, în al doilea rând, dacă o persoană aflată în situația lui Y se încadrează în noțiunea de „persoană asigurată”, în sensul articolului 1 litera (c) din Regulamentul nr. 883/2004, este cert, pe de o parte, că prestațiile de asistență medicală în discuție în litigiul principal figurează printre ramurile de securitate socială prevăzute în titlul III din capitolul 1 din acest regulament. Totodată, este important să se verifice dacă o asemenea persoană îndeplinește condițiile impuse de legislația statului membru competent pentru a beneficia de aceste prestații.
În această privință, din dispozițiile coroborate ale articolului 11 alineatul (3) litera (e) și ale articolului 16 alineatul (2) din Regulamentul nr. 883/2004 rezultă că, deși titularul unei pensii acordate în temeiul legislației unuia sau mai multor state membre care are reședința în alt stat membru trebuie în mod normal să se supună legislației statului membru de reședință, acest titular poate fi totuși scutit, la cerere, de aplicarea legislației respective, cu excepția cazului în care este supus acesteia pentru că exercită o activitate salariată sau o activitate independentă.
Atunci când o astfel de exceptare este solicitată de titularul pensiei, instituția căreia îi revine obligația de a suporta costul prestațiilor în natură la care are dreptul acest titular în temeiul articolului 24 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004 este stabilită potrivit normelor prevăzute la alineatul (2) al acestui articol. Statul membru de care aparține această instituție este, așadar, statul membru competent în temeiul titlului II din acest regulament.
În speță, este cert că Y se află sub incidența legislației Regatului Țărilor de Jos, ca stat membru competent în temeiul titlului II din Regulamentul nr. 883/2004.
Se ridică, așadar, întrebarea dacă o persoană aflată în situația lui Y îndeplinește condițiile impuse de această legislație, „luând în considerare dispozițiile [acestui] regulament”, pentru a avea dreptul la prestațiile prevăzute la articolul 24 alineatul (1) din acesta.
Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie să se constate că, în conformitate cu articolul 1 litera (l) primul paragraf din Regulamentul nr. 883/2004, prin „legislație” se înțelege, pentru fiecare stat membru, „actele cu putere de lege și actele administrative, precum și orice alte măsuri de aplicare ce se referă la ramurile de securitate socială prevăzute de articolul 3 alineatul (1)” din acest regulament.
Or, argumentul guvernului neerlandez – potrivit căruia titularul unei pensii în temeiul legislației unui stat membru, care are reședința în alt stat membru și care are dreptul la prestații în natură acordate de acest din urmă stat membru în numele primului stat membru, în temeiul articolului 24 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004, nu este o „persoană asigurată” în sensul articolului 1 litera (c) din acest regulament, pentru motivul că acest titular nu dispune de o asigurare obligatorie de sănătate în statul membru responsabil de plata pensiei – decurge dintr‑o interpretare restrictivă a acestei din urmă dispoziții, care nu ține seama de dreptul la prestațiile în natură conferit respectivului titular în mod direct de articolul 24 alineatul (1) din Regulamentul nr. 883/2004, interpretare ce presupune instituirea unei condiții care nu rezultă din textul articolului 1 litera (c) din Regulamentul nr. 883/2004 și care încalcă, așadar, dispozițiile acestui regulament.
În orice caz, deși nu revine Curții sarcina să verifice aceste condiții, trebuie arătat, după cum a procedat domnul avocat general la punctul 50 din concluzii, că rezultă din dosarul aflat la dispoziția Curții că, în speță, condițiile impuse de legislația neerlandeză pentru a avea dreptul la respectivele prestații în natură pe teritoriul Regatului Țărilor de Jos corespund în esență condițiilor stabilite la articolul 24 din Regulamentul nr. 883/2004. Acest articol subordonează dreptul la prestații în natură pe care îl prevede îndeplinirii a trei condiții. În primul rând, persoana interesată trebuie să primească una sau mai multe pensii în conformitate cu legislația unuia sau mai multor state membre, în al doilea rând, ea nu trebuie să beneficieze de prestații în natură în temeiul legislației statului de reședință și, în al treilea rând, ea ar trebui să aibă dreptul la aceste prestații în temeiul legislației statului responsabil de plata pensiei, în cazul în care ar avea reședința în acest stat membru. După cum a confirmat guvernul neerlandez, nicio altă condiție nu este impusă în temeiul legislației neerlandeze pentru a putea beneficia de dreptul la prestații în natură în temeiul articolului 24 din acest regulament.
Rezultă că noțiunea de „persoană asigurată”, în sensul articolului 1 litera (c) din Regulamentul nr. 883/2004, cuprinde și titularul unei pensii în temeiul legislației unui stat membru care are dreptul, potrivit articolului 24 din acest regulament, la prestațiile în natură acordate de statul său membru de reședință, în numele statului membru responsabil de plata pensiei sale, chiar dacă nu dispune de o asigurare obligatorie de sănătate în acest din urmă stat membru.
Această interpretare nu este repusă în discuție de argumentul guvernului neerlandez, care susține că dispozițiile titlului III din capitolele 1 și 3 din Regulamentul nr. 883/2004 realizează o distincție netă între cele care se aplică, pe de o parte, „persoanelor asigurate” și, pe de altă parte, „titularilor de pensii”, noțiune care, spre deosebire de prima, nu este definită de acest regulament, în așa fel încât cele două categorii de persoane se exclud reciproc. Astfel, titular unei pensii, în temeiul legislației unui stat membru, care ar avea dreptul, potrivit articolului 24 alineatul (1) din acest regulament, la prestațiile în natură acordate de statul membru de reședință, în numele statului membru responsabil de plata pensiei, nu ar intra în sfera noțiunii de „persoană asigurată”, în sensul articolului 1 litera (c) din regulamentul menționat, astfel cum ar confirma faptul că articolul 24 alineatul (1) menționat figurează în secțiunea 2, referitoare la titularii de pensii și la membrii familiei lor, din capitolul 1 titlul III din același regulament.
În realitate, în primul rând, acest argument este contrazis de modul de redactare a articolului 1 litera (c) din Regulamentul nr. 883/2004, care se referă la „orice persoană”. Această noțiune exclude, așadar, orice distincție între diferitele categorii de persoane care intră în domeniul de aplicare personal al regulamentului, sub rezerva ca o astfel de persoană să îndeplinească condițiile prevăzute de legislația statului membru competent pentru a putea solicita prestații de asistență medicală de la acesta din urmă, „luând în considerare dispozițiile [acestui] regulament”.
În al doilea rând, interpretarea articolului 1 litera (c) din Regulamentul nr. 883/2004 avută în vedere la punctul 48 din prezenta hotărâre este confirmată de finalitatea urmărită de regulament, care, astfel cum reiese din considerentul (3) al acestuia, urmărește înlocuirea, prin modernizarea și simplificarea lor, a regulilor de coordonare a sistemelor naționale de securitate socială, ale căror numeroase modificări aduse Regulamentului nr. 1408/71 au contribuit în a le face complicate și voluminoase.
Noțiunea de „persoană asigurată” în sensul Regulamentului nr. 883/2004 rezultă din această voință de simplificare și îi cuprinde, la modul general și exhaustiv, pe resortisanții statelor membre, pe apatrizii și pe refugiații care sunt rezidenți într‑un stat membru și care se află sau s‑au aflat sub incidența legislației unuia sau mai multor state membre, precum și pe membrii de familie și pe urmașii acestora. Toate aceste persoane, sub rezerva de a îndeplini condițiile impuse de legislația statului membru competent pentru a avea dreptul la prestații, în sensul articolului 1 litera (c) din acest regulament, intră, astfel cum a precizat domnul avocat general la punctul 56 din concluzii, sub incidența noțiunii de „persoană asigurată” prevăzută de această dispoziție, în scopul aplicării dispozițiilor titlului III din capitolele 1 și 3 din regulamentul menționat.
Deși, în cadrul titlului III din capitolul 1 din Regulamentul nr. 883/2004, dispozițiile aplicabile, pe de o parte, „persoanelor asigurate și membrilor familiilor acestora, cu excepția titularilor de pensii și a membrilor familiilor acestora”, și, pe de altă parte, „titularilor de pensii și membrilor de familie ai acestora” figurează în două secțiuni distincte din acest capitol, această sistematizare nu urmărește decât „să asigure protecția persoanelor asigurate, precum și a membrilor familiei acestora care sunt rezidenți sau au drept de ședere într‑un alt stat membru decât statul membru competent”, după cum rezultă din coroborarea considerentelor (20) și (22) ale acestui regulament. Este vorba, ținând seama de „[p]oziția specifică a […] titularilor de pensii, precum și a membrilor familiei acestora”, de a „adopta dispoziții care să reglementeze asigurarea de sănătate, adaptate la această situație”, iar nu de a crea două categorii de persoane distincte și care se exclud reciproc.
Astfel, titlul III din capitolul 1 secțiunea 2 din Regulamentul nr. 883/2004 cuprinde dispoziții adaptate necesităților titularilor de pensii și ale membrilor familiei acestora care se află într‑o situație specială, datorată în special faptului că acești titulari au reședința, precum Y, într‑un alt stat membru decât cel care este responsabil de plata pensiei, situație în care dispozițiile generale ale secțiunii 1 din acest capitol nu sunt, ca atare, aplicabile. Dispozițiile titlului III din capitolul 1 secțiunea 2 din Regulamentul nr. 883/2004 constituie, așadar, după cum a arătat domnul avocat general la punctul 61 din concluzii, o
lex specialis
în raport cu cele ale titlului III din capitolul 1 secțiunea 1 din acest regulament, care constituie
lex generalis
.
Caracterul complementar al dispozițiilor titlului III din capitolul 1 secțiunea 2 din Regulamentul nr. 883/2004 – aplicabile „titularilor de pensii și membrilor familiilor acestora” – în raport cu cele din secțiunea 1 din acest capitol – aplicabile „persoanelor asigurate și membrilor familiilor acestora, cu excepția titularilor de pensii și a membrilor familiilor acestora” – este confirmat de articolul 31 din acest regulament, potrivit căruia articolele 23-30, cuprinse în această secțiune 2, nu sunt aplicabile titularului de pensie în cazul în care acesta beneficiază de asistență medicală în conformitate cu legislația unui stat membru pe baza unei activități salariate sau independente. Într‑un asemenea caz, dreptul unei astfel de persoane interesate la aceste prestații, prevăzute în titlul III din capitolul 1 din regulamentul menționat, este reglementat de articolele 17-21 din acesta din urmă, cuprinse în secțiunea 1 din capitolul 1 menționat.
În al treilea rând, interpretarea noțiunii de „persoană asigurată”, în sensul articolului 1 litera (c) din Regulamentul nr. 883/2004, reținută la punctul 50 din prezenta hotărâre, este susținută de asemenea de mai multe dispoziții ale Directivei 2011/24.
Pe de o parte, noțiunea de „stat membru de afiliere”, prevăzută la articolul 7 alineatul (1) din această directivă, este definită, în cazul persoanelor menționate la articolul 3 litera (b) punctul (i) din aceasta, la litera (c) a acestui din urmă articol ca fiind „statul membru care are competența să acorde persoanei asigurate o autorizare prealabilă pentru a primi tratament adecvat în afara statului membru de reședință în conformitate cu Regulamentul [nr. 883/2004] și cu Regulamentul [nr. 987/2009]”. În pofida denumirii sale, această noțiune nu impune, astfel cum a arătat în mod întemeiat instanța de trimitere, o „afiliere” la sistemul de asigurări obligatorii de sănătate al unui stat membru.
Pe de altă parte, în temeiul articolului 7 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2011/24, în cazul în care un stat membru figurează în anexa IV la Regulamentul nr. 883/2004 și, în conformitate cu acest regulament, a recunoscut dreptul la prestații de asistență medicală pentru pensionari și pentru membrii familiilor acestora care au reședința în alt stat membru, acesta le acordă asistență medicală pe cheltuiala sa, în temeiul acestei directive, în timpul șederii pe teritoriul său, în conformitate cu legislația sa, în aceleași condiții în care le‑ar acorda asistență în cazul în care persoanele vizate ar avea reședința pe acest teritoriu. Extinzând astfel, în favoarea „[titularilor de „pensii] […] care își au reședința în alt stat membru”, dreptul la rambursarea costurilor asistenței medicale transfrontaliere pe care le‑au efectuat în statul membru responsabil de plata pensiei, atunci când acesta din urmă este menționat în anexa IV la Regulamentul nr. 883/2004, chiar dacă respectivii titulari nu sunt afiliați la sistemul de asigurări obligatorii de sănătate din acest stat membru, Directiva 2011/24 include respectivii titulari în noțiunea de „persoană asigurată”, în sensul articolului 3 litera (b) punctul (i) din aceasta.
Trebuie adăugat că guvernul neerlandez a indicat, în răspunsul la o întrebare adresată de Curte, că Regatul Țărilor de Jos nu a utilizat posibilitatea, prevăzută la articolul 8 din Directiva 2011/24, de a stabili un regim de autorizare prealabilă pentru rambursarea costurilor asistenței medicale transfrontaliere. Prin urmare, în speță și sub rezerva verificărilor pe care trebuie să le efectueze instanța de trimitere în această privință, Y nu poate fi privată de o rambursare a costurilor asistenței medicale transfrontaliere pe care a primit‑o în Germania, în conformitate cu dispozițiile Directivei 2011/24, pentru motivul că nu obținuse o autorizație prealabilă pentru această asistență.
În sfârșit, în ceea ce privește aspectul dacă o persoană în situația lui Y se poate prevala de articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2011/24, Curtea a statuat în repetate rânduri că dispozițiile necondiționate și suficient de precise ale unei directive pot fi invocate de justițiabili împotriva unui stat membru și a tuturor organelor administrației sale, precum și împotriva unor organisme sau entități care sunt supuse autorității sau controlului statului ori care dispun de puteri exorbitante în raport cu cele care rezultă din normele aplicabile în relațiile dintre particulari. Pot deopotrivă să fie asimilate statului organisme sau entități care au fost însărcinate de o autoritate să exercite o misiune de interes public și cărora li s‑au acordat, în acest scop, puteri exorbitante (Hotărârea din 19 decembrie 2019, Pensions‑Sicherungs‑Verein,
C‑168/18
,
EU:C:2019:1128
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, prin faptul că impune statelor membre să se asigure că costurile efectuate de o persoană asigurată care primește asistență medicală transfrontalieră sunt rambursate, dacă asistența medicală în discuție face parte din prestațiile la care persoana asigurată are dreptul în statul membru de afiliere, articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2011/24 conține o obligație clară, precisă și necondiționată ce revine statelor membre, având ca obiect conferirea de drepturi particularilor, astfel încât aceștia din urmă pot invoca direct această dispoziție în fața unei instanțe naționale.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, este necesar să se răspundă la prima întrebare că articolul 3 litera (b) punctul (i) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2011/24 coroborate cu articolul 1 litera (c) și cu articolul 2 din Regulamentul nr. 883/2004 trebuie interpretate în sensul că titularul unei pensii în temeiul legislației unui stat membru, care are dreptul, potrivit articolului 24 din acest regulament, la prestațiile în natură acordate de statul membru de reședință în numele statului membru responsabil de plata pensiei, trebuie să fie considerat o „persoană asigurată” în sensul articolului 7 alineatul (1) din această directivă și poate obține rambursarea costurilor asistenței medicale transfrontaliere pe care a primit‑o într‑un al treilea stat membru, fără să fie afiliat la sistemul de asigurări obligatorii de sănătate al statului membru responsabil de plata pensiei.
Cu privire la a doua întrebare
Ținând seama de răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doua întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a patra) declară:

Articolul 3 litera (b) punctul (i) și articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2011/24/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 9 martie 2011 privind aplicarea drepturilor pacienților în cadrul asistenței medicale transfrontaliere coroborate cu articolul 1 litera (c) și cu articolul 2 din Regulamentul (CE) nr. 883/2004 al Parlamentului European și al Consiliului din 29 aprilie 2004 privind coordonarea sistemelor de securitate socială, astfel cum a fost modificat prin Regulamentul (CE) nr. 988/2009 al Parlamentului European și al Consiliului din 16 septembrie 2009, trebuie interpretate în sensul că titularul unei pensii în temeiul legislației unui stat membru, care are dreptul, potrivit articolului 24 din acest regulament, cu modificările ulterioare, la prestațiile în natură acordate de statul membru de reședință în numele statului membru responsabil de plata pensiei, trebuie să fie considerat o „persoană asigurată” în sensul articolului 7 alineatul (1) din această directivă și poate obține rambursarea costurilor asistenței medicale transfrontaliere pe care a primit‑o într‑un al treilea stat membru, fără să fie afiliat la sistemul de asigurări obligatorii de sănătate al statului membru responsabil de plata pensiei.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: neerlandeza.