CELEX: 62020CJ0379
Előzetes döntéshozatal
EGK
Törökország társulási megállapodás
1/80 határozat
13. cikk
Standstill klauzula
Új korlátozás
Török munkavállalók kiskorú gyermekeinek családegyesítése
Életkori feltétel
Különös indokoknak a családegyesítésre való jogosultsághoz történő megkövetelése
Közérdeken alapuló kényszerítő indok
Sikeres beilleszkedés
Arányosság

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 társulási tanácsi határozat 13. cikkének értelmezésére irányul. A Társulási Tanácsot az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás létrehozásáról szóló, egyrészről a Török Köztársaság, másrészről az Európai Gazdasági Közösség tagállamai és a Közösség által 1963. szeptember 12‑én Ankarában aláírt, a Közösség nevében az 1963. december 23‑i 64/732/EGK tanácsi határozattal (
HL 1964. 217., 3685. o.
; magyar nyelvű különkiadás 11. fejezet, 11. kötet, 10. o.) megkötött, jóváhagyott és megerősített megállapodás létesítette.
Ezt a kérelmet B török állampolgár és az Udlændingenævnet (bevándorlásügyi jogorvoslati bizottság, Dánia) között azzal kapcsolatban folyó jogvitában terjesztették elő, hogy e bizottság elutasította B családegyesítésre alapított dániai tartózkodási engedély iránti kérelmét.
Jogi háttér
Az uniós jog
Az 1/80 határozat
Az 1/80 határozat 13. cikke így rendelkezik:
„A Közösség tagállamai és Törökország nem vezethetnek be új korlátozásokat azon munkavállalók és családtagjaik munkavállalási feltételeire vonatkozóan, akik a tartózkodást és a foglalkoztatást illetően jogilag rendezett helyzetben tartózkodnak a területükön.”
E határozat 14. cikke értelmében:
„(1)   E szakasz rendelkezéseit a közrend, a közbiztonság és a közegészség okán indokolt korlátozásokra is figyelemmel kell alkalmazni.
(2)   E szakasz rendelkezései nem érintik a nemzeti jogszabályokon vagy a Törökország és a Közösség tagállamai között létrejött kétoldalú egyezményeken alapuló jogokat és kötelezettségeket, amennyiben azok az állampolgáraik számára kedvezőbb szabályokat állapítanak meg.”
A 2003/86/EK irányelv
A családegyesítési jogról szóló, 2003. szeptember 22‑i 2003/86/EK tanácsi irányelv (
HL 2003. L 251., 12. o.
; magyar nyelvű különkiadás 19. fejezet, 6. kötet, 224. o.). 4. cikkének (6) bekezdése ekként rendelkezik:
„Ettől eltérve, a tagállamok előírhatják, hogy – az ezen irányelv végrehajtásának időpontjában hatályos jogszabályok rendelkezéseinek megfelelően – a kiskorú gyermekek családegyesítési kérelmét a 15. életévük betöltése előtt nyújtsák be. Ha a kérelmet a 15. életév betöltése után nyújtják be, az ezen eltérést alkalmazni kívánó tagállamok az ilyen gyermekek beutazását és tartózkodását a családegyesítésen kívüli alapon engedélyezik.”
A dán jog
A 2004. június 9‑i 427. sz. törvénnyel módosított Udlændingeloven (a külföldiekről szóló törvény) 9. §‑a (1) bekezdésének 2. pontja előírja:
„Kérelemre tartózkodási engedély adható ki:
[…]
2.
Dániában lakó személy vagy házastársa 15. életévét be nem töltött, nem házas kiskorú gyermekének, ha a gyermek a törvényes felügyeleti jog gyakorlójánál lakik, és nem képez tartós kapcsolaton alapuló önálló családot, és a Dániában lakóhellyel rendelkező személy:
[…]
e)
határozatlan időre szóló tartózkodási okmánnyal vagy az állandó tartózkodás lehetőségét biztosító tartózkodási okmánnyal rendelkezik.
[…]”
A 2012. június 18‑i 567. sz. törvénnyel módosított, a külföldiekről szóló törvény 9c. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja a következőképpen rendelkezik:
„Kérelemre tartózkodási engedély adható ki a külföldi számára, ha ezt igen sajátos okok indokolják, így különösen a család egysége és – ha a külföldi személy a 18. életévét nem töltötte be – a gyermek mindenek felett álló érdeke.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
B, aki török állampolgár, 1994. augusztus 5‑én született Törökországban. 2012. január 31‑én az Udlændingestyrelsenhez (bevándorlási hivatal, Dánia) tartózkodási engedély iránti kérelmet nyújtott be az apjával, F‑fel való családegyesítés céljából, aki 2003. október 13. óta jogszerűen tartózkodik e tagállamban.
2012. november 6‑i határozatával a bevándorlási hivatal a külföldiekről szóló törvény 9. §‑a (1) bekezdésének 2. pontja és 9c. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja alapján elutasította ezt a kérelmet azzal az indokkal, hogy B., aki a kérelme benyújtásának időpontjában 15 évesnél idősebb, nem bizonyította, hogy igen sajátos – különösen a család egységére és a gyermek mindenek felett álló érdekére vonatkozó – indokok igazolnák a tartózkodási engedély e rendelkezésen alapuló kiadását.
2017. január 5‑én B jogorvoslati kérelmet nyújtott be e határozattal szemben az Udlændinge‑ og Integrationsministeriethoz (idegenrendészeti és integrációs minisztérium, Dánia), amely 2017. január 30‑i határozatával e jogorvoslati kérelmet a bevándorlási hivatal elé utalta, és annak megvizsgálására kérte fel e hivatalt, hogy B‑t megilleti‑e tartózkodási jog az 1/80 határozat alapján.
2017. július 5‑i határozatával a bevándorlási hivatal a 2014. július 10‑iDogan ítélet (
C‑138/13
,
EU:C:2014:2066
) alapján arra az álláspontra helyezkedett, hogy nincs helye a B által benyújtott kérelem újbóli vizsgálatának.
B e határozattal szemben jogorvoslati kérelmet nyújtott be az Udlændingenævnethez (bevándorlásügyi jogorvoslati bizottság, Dánia). 2018. január 15‑i határozatával e bizottság helybenhagyta a bevándorlási hivatal 2017. július 5‑i határozatát.
2017. január 5‑én B keresetet nyújtott be a Københavns Byrethez (koppenhágai körzeti bíróság, Dánia), amely a bevándorlási hivatal arra való kötelezésére irányult, hogy az az uniós jog alapján ismerje el számára a dániai tartózkodási jogot. 2017. december 15‑én e bíróság az ügyet az Østre Landsret (keleti fellebbviteli bíróság, Dánia) elé utalta, mivel a nemzeti jog lehetővé teszi az elsőfokú bíróságok számára, hogy az elvi kérdéseket felvető ügyeket a fellebbviteli bíróságok elé utalják annak érdekében, hogy azok járjanak el első fokon.
A kérdést előterjesztő bíróság – az alapügy feleihez hasonlóan abból kiindulva, hogy a külföldiekről szóló törvény 9. §‑a (1) bekezdésének 2. pontjában előírt korhatár, amelyet 2004‑ben 18 évről 15 évre szállítottak le, az 1/80 határozat 13. cikke értelmében vett „új korlátozásnak” minősül – lényegében arra keresi a választ, hogy az ilyen korlátozás igazolható‑e a bevándorlásügyi jogorvoslati bizottság által hivatkozott, a harmadik országok állampolgárai sikeres beilleszkedésének biztosításához fűződő nyomós közérdekkel.
E tekintetben e bíróság először is úgy véli, hogy a korhatár mint feltétel hozzájárulhat a gyermek valamely tagállamba történő beilleszkedéséhez. Az a körülmény ugyanis, hogy egy gyermek a lehető legfiatalabb korában érkezik Dániába, elősegíti az e tagállamba való beilleszkedését, mivel ott tölti be gyermekkorának jelentős részét, és ott folytatja tanulmányainak nagy részét.
Másodszor e bíróság megállapítja, hogy a külföldiekről szóló törvény 9. §‑a (1) bekezdésének 2. pontját e törvény 9c. §‑a (1) bekezdésének 1. pontjával összefüggésben kell értelmezni. Ebből az következik, hogy az e törvény 9. §‑a (1) bekezdésének 2. pontjában előírt korhatár nem minősül abszolút feltételnek, mivel ugyanezen törvény 9c. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja alapján tartózkodási engedély kiadható az 18. életévét be nem töltött gyermek számára, feltéve hogy amellett igen sajátos, különösen a család egységére és a gyermek mindenek felett álló érdekére vonatkozó indokok szólnak.
E körülmények között az Østre Landsret (keleti fellebbviteli bíróság) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„Ellentétes‑e az [1/80 határozat] 13. cikkével az olyan új nemzeti intézkedés bevezetése és alkalmazása, amely az érintett tagállamban jogszerűen tartózkodó, gazdaságilag aktív török állampolgár és 15. életévét betöltött gyermekének családegyesítését ahhoz a feltételhez köti, hogy igen sajátos okok – többek között a család egysége és a gyermek mindenek felett álló érdeke – szóljanak a családegyesítés mellett?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy az 1/80 határozat 13. cikkét úgy kell‑e értelmezni, hogy az olyan nemzeti intézkedés, amely a fogadó tagállam területén jogszerűen tartózkodó török munkavállaló gyermeke számára a családegyesítés iránti kérelem benyújtásának korhatárát 18 évről 15 évre szállítja le, az e rendelkezés értelmében vett „új korlátozásnak” minősül‑e, igenlő válasz esetén pedig, hogy az ilyen intézkedés igazolható‑e az érintett harmadik állam polgárai sikeres beilleszkedésének biztosítására irányuló céllal.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az 1/80 határozat 13. cikkében kimondott
standstill
klauzula általános jelleggel tiltja minden olyan új belső intézkedés bevezetését, amelynek az a célja vagy hatása, hogy a munkavállalók szabad mozgásának az ország területén történő, török állampolgár általi gyakorlását azon feltételeknél korlátozóbb feltételeknek vesse alá, mint amelyek e határozatnak az érintett tagállam vonatkozásában történt hatálybalépése időpontjában irányadók voltak (2019. július 10‑iA ítélet,
C‑89/18
,
EU:C:2019:580
,
23.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az állandó ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy az érintett tagállamban jogszerűen tartózkodó török munkavállalók családegyesítésére vonatkozó feltételeket az 1/80 határozat e tagállamban történő hatálybalépésének időpontjában alkalmazandó feltételekhez képest szigorító nemzeti szabályozás az e határozat 13. cikke értelmében vett, a munkavállalók szabad mozgásának az e török munkavállalók által e tagállamban való gyakorlását érintő „új korlátozásnak” minősül (2019. július 10‑iA ítélet,
C‑89/18
,
EU:C:2019:580
,
28.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a külföldiekről szóló törvény 9. §‑a (1) bekezdésének 2. pontját, amely 18 évről 15 évre szállította le a családegyesítés kiskorú gyermek általi kérelmezésének korhatárát, az 1/80 határozat dániai hatálybalépésének időpontját követően vezették be, és hogy a családegyesítés területén e rendelkezés az 1/80 határozat e tagállamban való hatálybalépésekor alkalmazandó feltételekhez képest szigorította az e tagállamban jogszerűen tartózkodó török állampolgárok gyermekeinek dán államterületre való első belépését szabályozó feltételeket.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy az olyan nemzeti intézkedés, mint amely az alapügy tárgyát képezi, az 1/80 határozat 13. cikke értelmében vett „új korlátozásnak” minősül.
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy az ilyen korlátozás tilos, kivéve ha az 1/80 határozat 14. cikkében említett korlátozások körébe tartozik, vagy ha azt közérdeken alapuló nyomós ok igazolja, alkalmas a kitűzött jogszerű cél elérésének biztosítására, és nem haladja meg az annak eléréséhez szükséges mértéket (2019. július 10‑iA ítélet,
C‑89/18
,
EU:C:2019:580
,
31.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
E tekintetben a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti intézkedés nem tartozik az 1/80 határozat 14. cikkében említett korlátozások hatálya alá.
Ezzel szemben ezen iratokból kitűnik, hogy ezen intézkedés célja lényegében a harmadik országbeli állampolgárok Dániában való sikeres beilleszkedésének biztosítása.
A Bíróság már kimondta, hogy az ilyen cél közérdeken alapuló nyomós oknak minősülhet az 1/80 határozat 13. cikke szempontjából (2019. július 10‑iA ítélet,
C‑89/18
,
EU:C:2019:580
,
34.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Következésképpen meg kell vizsgálni, hogy az alapügyben szóban forgóhoz hasonló nemzeti intézkedés, amely korlátozza a 15 évesnél idősebb kiskorú gyermekek családegyesítését, alkalmas‑e az elérni kívánt cél megvalósítására, és nem lépi‑e túl az annak eléréséhez szükséges mértéket.
Ami először is az ilyen intézkedésnek a kitűzött cél biztosítása szempontjából való alkalmasságát illeti, az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy az alapügyben vitatott nemzeti intézkedés a családegyesítésben részesülni kívánó kiskorú gyermekek beilleszkedési képességének figyelembevételére irányul. E tekintetben a Bíróság már pontosította, hogy az életkor a gyermek személyes helyzetét jellemző egyik olyan tényező, amely hatással lehet az érintett tagállamba való beilleszkedésére (lásd ebben az értelemben: 2016. április 12‑iGenc ítélet,
C‑561/14
,
EU:C:2016:247
,
61.
pont). A gyermekek fogadó tagállamba való beilleszkedését ugyanis segíti, ha már fiatalabb korukban e tagállamba érkeznek. E körülmény többek között lehetővé teszi az érintett gyermekek számára, hogy e tagállamban járjanak iskolába, valamint hogy megszerezzék a beilleszkedésükhöz alapvető nyelvi ismereteket.
Egyebekben meg kell állapítani, hogy maga az uniós jogalkotó biztosított a 2003/86 irányelvben a tagállamoknak lehetőséget arra, hogy korlátozzák a bizonyos életkort elérő kiskorú gyermekek családegyesítését. Noha ez az irányelv nem alkalmazható Dániára, rá kell mutatni arra, hogy ezen irányelv 4. cikkének (6) bekezdése kimondja, hogy a tagállamok előírhatják, hogy a kiskorú gyermekek családegyesítése iránti kérelmeket az 15. életévük betöltése előtt nyújtsák be.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy az olyan nemzeti intézkedés, mint amely az alapügy tárgyát képezi, alkalmas a kitűzött cél biztosítására.
Másodszor, ami a külföldiekről szóló törvény 9. §‑a (1) bekezdésének 2. pontjában előírthoz hasonló életkori feltétel arányos jellegét illeti, meg kell állapítani, hogy a dán jog kivételeket ír elő e rendelkezés alkalmazása alól.
A kérdést előterjesztő bíróság ugyanis rámutat arra, hogy ha a külföldiekről szóló törvény 9. §‑a (1) bekezdésének 2. pontja alapján nem adható ki tartózkodási engedély kiskorú gyermek számára, akkor e törvény 9c. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja alkalmazandó, amely szerint tartózkodási engedély adható ki a külföldi személynek, ha ezt igen sajátos okok indokolják, így különösen a család egysége és – ha a külföldi személy a 18. életévét nem töltötte be – a gyermek mindenek felett álló érdeke.
Így a 15 évesnél idősebb kiskorú gyermek számára akkor is kiadható tartózkodási engedély, ha azt a család egységének vagy a gyermek mindenek felett álló érdekének körébe tartozó okok igazolják. A hatáskörrel rendelkező nemzeti hatóságok tehát kötelesek a gyermek helyzetének egyedi értékelését elvégezni, és minden egyes esetben megvizsgálni ezeket az érdekeket.
Egyébiránt az előzetes döntéshozatalra utaló határozatból kitűnik, hogy a gyakorlatban a külföldiek jogállásáról szóló törvény 9c. §‑a (1) bekezdésének 1. pontja alapján számos tartózkodási engedélyt állítottak ki 15 évesnél idősebb gyermekek számára. Nem tűnik tehát úgy, hogy e családegyesítés iránti kérelmeket rendszerszerűen elutasító közigazgatási gyakorlat állna fenn.
E körülmények között nem tűnik úgy, hogy az alapügyben szóban forgó nemzeti intézkedés meghaladná az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges mértéket, amit azonban végső soron a kérdést előterjesztő bíróságnak kell megvizsgálnia.
A fenti megfontolások összességére tekintettel az előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy az 1/80 határozat 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti intézkedés, amely a fogadó tagállam területén jogszerűen tartózkodó török munkavállaló gyermeke számára a családegyesítés iránti kérelem benyújtásának korhatárát 18 évről 15 évre szállítja le, az e rendelkezés értelmében vett „új korlátozásnak” minősül. Az ilyen korlátozás azonban igazolható az érintett harmadik országbeli állampolgárok sikeres beilleszkedésének biztosítására irányuló célkitűzéssel, amennyiben végrehajtásának részletei nem mennek túl azon a mértéken, amely az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (első tanács) a következőképpen határozott:

Az Európai Gazdasági Közösség és Törökország közötti társulás fejlesztéséről szóló, 1980. szeptember 19‑i 1/80 társulási tanácsi határozat 13. cikkét úgy kell értelmezni, hogy az olyan nemzeti intézkedés, amely a fogadó tagállam területén jogszerűen tartózkodó török munkavállaló gyermeke számára a családegyesítés iránti kérelem benyújtásának korhatárát 18 évről 15 évre szállítja le, az e rendelkezés értelmében vett „új korlátozásnak” minősül. Az ilyen korlátozás azonban igazolható az érintett harmadik országbeli állampolgárok sikeres beilleszkedésének biztosítására irányuló célkitűzéssel, amennyiben végrehajtásának részletei nem mennek túl azon a mértéken, amely az elérni kívánt cél megvalósításához szükséges.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: dán.