CELEX: 62019CJ0265
Ennakkoratkaisupyyntö
Immateriaalioikeudet
Tekijänoikeuden lähioikeudet
Direktiivi 2006/115/EY
8 artiklan 2 kohta
Äänitteiden käyttö unionissa
Esittäjien oikeus kohtuulliseen korvaukseen, joka jaetaan äänitteiden tuottajien kanssa
Sovellettavuus kolmansien valtioiden kansalaisiin
WIPOn esitys- ja äänitesopimus
4 ja 15 artikla
Kolmansien valtioiden ilmoittamat varaumat
Kohtuullista korvausta koskevan oikeuden osalta kolmansien valtioiden kansalaisiin nähden unionissa vahvistetut rajoitukset, jotka voivat vastavuoroisesti perustua näihin varaumiin
Euroopan unionin perusoikeuskirjan 17 artiklan 2 kohta ja 52 artiklan 1 kohta
Perusoikeus immateriaalioikeuksien suojaan
Vaatimus, jonka mukaan rajoituksista on säädettävä lailla ja niiden on oltava perusoikeuden keskeisen sisällön mukaisia ja oikeasuhteisia
Unionin ja jäsenvaltioiden välinen toimivallan jako kyseisten rajoitusten vahvistamisen osalta
Toimivallan jako suhteessa kolmansiin valtioihin
SEUT 3 artiklan 2 kohta
Unionin yksinomainen toimivalta

Ennakkoratkaisupyyntö koskee vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/115/EY (
EUVL 2006, L 376, s. 28
) 8 artiklan, luettuna yhdessä erityisesti Maailman henkisen omaisuuden järjestön (WIPO) esitys- ja äänitesopimuksen, jotka tehtiin Genevessä 20.12.1996 ja hyväksyttiin Euroopan yhteisön puolesta 16.3.2000 tehdyllä neuvoston päätöksellä 2000/278/EY (
EYVL 2000, L 89, s. 6
; jäljempänä WPPT), valossa, tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa kantajana on Recorded Artists Actors Performers Ltd (jäljempänä RAAP) ja vastaajina Phonographic Performance (Ireland) Ltd (jäljempänä PPI) sekä Minister for Jobs, Enterprise and Innovation (työllisyydestä, yritystoiminnasta ja innovaatiosta vastaava ministeri, Irlanti), Irlanti ja Attorney General ja jossa on kyse kolmansien valtioiden kansalaisten oikeudesta saada kohtuullinen kertakorvaus, kun he ovat myötävaikuttaneet Irlannissa käytettyyn äänitteeseen.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Valtiosopimusoikeutta koskeva Wienin yleissopimus
Valtiosopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen, joka on tehty 23.5.1969 (Yhdistyneiden kansakuntien sopimuskokoelma, nide 1155, s. 331), 19 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Allekirjoittaessaan, ratifioidessaan tai hyväksyessään valtiosopimuksen taikka liittyessään siihen valtio voi tehdä varauman – –”
Kyseisen yleissopimuksen 21 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.   Varauma, joka on tehty toiseen osapuoleen nähden 19, 20 ja 23 artiklan mukaisesti:
a)
muuttaa varauman tehneen valtion kohdalta sen suhteessa tuohon toiseen osapuoleen ne valtiosopimuksen määräykset, joita varauma koskee, varauman tarkoittamassa laajuudessa; ja
b)
muuttaa näitä määräyksiä yhtä laajalti tuon toisen osapuolen kohdalta sen suhteessa varauman tehneeseen valtioon.
2.   Varauma ei muuta valtiosopimuksen määräyksiä valtiosopimuksen toisiin osapuoliin nähden.
– –”
Rooman yleissopimus
Kansainvälinen yleissopimus esittävien taiteilijoiden, äänitteiden valmistajien sekä radioyritysten suojaamisesta tehtiin Roomassa 26.10.1961 (jäljempänä Rooman yleissopimus).
Euroopan unioni ei ole kyseisen yleissopimuksen sopimuspuoli. Kaikki unionin jäsenvaltiot ovat sitä vastoin Maltan tasavaltaa lukuun ottamatta sen sopimuspuolia.
Mainitun yleissopimuksen 2 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.   Kansallisella kohtelulla tarkoitetaan tässä yleissopimuksessa kohtelua, jota sopimusvaltio, jonka alueella suojaa pyydetään, lainsäädännössään soveltaa:
a)
esittäviin taiteilijoihin, jotka ovat sen kansalaisia, sen alueella tapahtuneista, radiossa lähetetyistä tai ensi kerran tallennetuista esiintymisistä;
b)
äänitteiden valmistajiin, jotka ovat sen kansalaisia, sen alueella ensi kerran tallennetuista tai julkaistuista äänitteistä;
– –
2.   Kansallista kohtelua sovellettaessa on noudatettava mitä tässä yleissopimuksessa on siinä erityisesti taatusta suojasta ja erityisesti tehdyistä rajoituksista määrätty.”
Saman yleissopimuksen 4 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Sopimusvaltion tulee myöntää esittäville taiteilijoille kansallinen kohtelu, jos jokin seuraavista ehdoista on täytetty:
a)
esitys tapahtuu toisessa sopimusvaltiossa;
b)
esitys on tallennettu äänitteelle, joka on suojattu tämän sopimuksen 5 artiklan mukaan;
– –”
Rooman yleissopimuksen 5 artiklassa määrätään seuraavaa:
”1.   Sopimusvaltion tulee myöntää äänitteiden valmistajille kansallinen kohtelu, jos jokin seuraavista ehdoista on täytetty:
a)
äänitteen valmistaja on toisen sopimusvaltion kansalainen (kansallisuuskriteeri);
b)
ääni tallennettiin ensimmäiseksi toisessa sopimusvaltiossa (tallennuskriteeri);
c)
äänite julkaistiin ensin toisessa sopimusvaltiossa (julkaisukriteeri).
2.   Jos äänite julkaistiin ensin muussa kuin sopimusvaltiossa, mutta äänite julkaistaan kolmenkymmenen päivän kuluessa myös sopimusvaltiossa (samanaikainen julkaiseminen), katsotaan ensimmäisen julkaisemisen tapahtuneen sopimusvaltiossa.
3.   Sopimusvaltio voi Yhdistyneiden Kansakuntien pääsihteerin huostaan talletetussa ilmoituksessa selittää, ettei se tule soveltamaan julkaisukriteeriä tai, vaihtoehtoisesti, tallennuskriteeriä. Sellainen ilmoitus voidaan tallettaa yleissopimuksen ratifioinnin, sen hyväksymisen tai siihen liittymisen yhteydessä tahi myöhempänä ajankohtana; viimeksi mainitussa tapauksessa ilmoitus tulee voimaan kuusi kuukautta tallettamisen jälkeen.”
Kyseisen yleissopimuksen 17 artiklassa määrätään seuraavaa:
”Valtio, joka 26 päivänä lokakuuta 1961 myöntää äänitteiden valmistajille suojan yksinomaan tallennuskriteerin perusteella, voi Yhdistyneiden Kansakuntien pääsihteerin huostaan talletettavassa ilmoituksessa ratifioinnin, hyväksymisen tai liittymisen yhteydessä selittää, että se 5 artiklassa mainittuja tarkoituksia varten tulee soveltamaan yksinomaan sanottua tallennuskriteeriä – –”
WPPT
Unioni ja sen jäsenvaltiot ovat WPPT:n sopimuspuolia. Tämä kansainvälinen sopimus tuli voimaan unionin ja eräiden jäsenvaltioiden ja myös Irlannin osalta 14.3.2010. Se on tullut muiden jäsenvaltioiden osalta voimaan myöhempänä ajankohtana. WPPT:n sopimuspuolina on yhteensä noin sata valtiota.
WPPT:n 1 artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Mikään tässä sopimuksessa ei vähennä olemassa olevia velvoitteita, joita sopimuspuolilla on toisiaan kohtaan [Rooman yleissopimuksen] perusteella.”
WPPT:n 2 artiklassa määrätään seuraavaa:
Tässä sopimuksessa tarkoitetaan:
a)
’esittäjillä’ näyttelijöitä, laulajia, muusikkoja, tanssijoita ja muita henkilöitä, jotka näyttelevät, laulavat, lausuvat, tulkitsevat tai muulla tavalla esittävät kirjallisia tai taiteellisia teoksia taikka kansanperinteen ilmentymiä;
b)
’äänitteellä’ esityksen äänistä tai muista äänistä tai ääniä edustavista merkeistä tehtyä tallennetta, joka on muussa muodossa kuin elokuvateokseen tai muuhun audiovisuaaliseen teokseen sisältyvänä tallenteena;
c)
’tallenteella’ äänien tai niitä edustavien merkkien sisällyttämistä materiaaliseen alustaan, josta ne laitteen avulla voidaan havaita, kopioida tai tuoda julki;
d)
’äänitetuottajalla’ luonnollista tai oikeushenkilöä, jonka aloitteesta ja vastuulla tehdään ensimmäinen tallenne esityksen äänistä tai muista äänistä tai ääniä edustavista merkeistä;
– –”
WPPT:n 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Tämän sopimuksen mukaiseen suojaan oikeutetut”, määrätään seuraavaa:
”1.   Sopimuspuolten tulee myöntää tämän sopimuksen mukainen suoja esittäjille ja äänitetuottajille, jotka ovat toisten sopimuspuolten kansalaisia.
2.   Toisten sopimuspuolten kansalaisina tulee pitää niitä esittäjiä tai äänitetuottajia, joita suojattaisiin Rooman yleissopimuksen perusteella, jos kaikki tämän sopimuksen sopimuspuolet olisivat myös mainitun sopimuksen sopimuspuolia. Sopimuspuolten tulee soveltaa tämän sopimuksen 2 artiklan asianomaisia määritelmiä näihin suojan saamisen edellytyksiin.
3.   Jos sopimuspuoli käyttää hyväkseen Rooman yleissopimuksen 5 artiklan 3 kappaleen mukaisia tai saman yleissopimuksen 5 artiklan soveltamiseksi sen 17 artiklan mukaisia mahdollisuuksia, sen tulee antaa mainittujen sopimusmääräysten mukainen ilmoitus [WIPOn] pääjohtajalle.”
WPPT:n 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Kansallinen kohtelu”, määrätään seuraavaa:
”1.   Jokaisen sopimuspuolen tulee antaa toisten sopimuspuolten kansalaisille, jotka on määritelty [tämän sopimuksen] 3 artiklan 2 kappaleessa, sama kohtelu kuin omille kansalaisilleen tässä sopimuksessa erityisesti myönnettyjen oikeuksien sekä tämän sopimuksen 15 artiklan mukaisen kohtuullista korvausta koskevan oikeuden suhteen.
2.   Tämän artiklan 1 kappaleen mukaista suojaa ei sovelleta, jos toinen sopimuspuoli käyttää tämän sopimuksen 15 artiklan 3 kappaleessa sallittua varaumamahdollisuutta.”
WPPT:n 15 artiklassa, jonka otsikko on ”Korvausoikeus yleisradioimisesta ja yleisölle välittämisestä”, määrätään seuraavaa:
”1.   Esittäjillä ja äänitetuottajilla on oikeus kertakaikkiseen kohtuulliseen korvaukseen kaupallisessa tarkoituksessa julkaistun äänitteen suorasta tai epäsuorasta käyttämisestä yleisradioimiseen tai mihin tahansa yleisölle välittämiseen.
2.   Sopimuspuolet voivat kansallisessa lainsäädännössään säätää, että esittäjä tai äänitetuottaja tai molemmat voivat vaatia kertakaikkista kohtuullista korvausta käyttäjältä. Sopimuspuolet voivat antaa kansallisia säädöksiä, joissa esittäjän ja äänitetuottajan välisen sopimuksen puuttuessa määritellään ne ehdot, joiden mukaan esittäjät ja äänitetuottajat jakavat kertakaikkisen kohtuullisen korvauksen.
3.   Sopimuspuoli voi WIPOn pääjohtajan haltuun talletetussa ilmoituksessa selittää, että se soveltaa 1 kappaleen määräyksiä vain tiettyihin käyttötapoihin tai että se rajoittaa niiden soveltamista jollakin muulla tavalla tai ettei se lainkaan sovella näitä määräyksiä.
4.   Äänitteiden saattamista yleisön saataviin johtimitse tai ilman johdinta siten, että yleisöön kuuluvilla henkilöillä on mahdollisuus saada ne saatavilleen yksilöllisesti valitsemaansa paikkaan ja valitsemanaan aikana, pidetään tässä artiklassa äänitteiden julkaisemisena kaupallisessa tarkoituksessa.”
WPPT:n 23 artiklan 1 kappaleessa määrätään seuraavaa:
”Sopimuspuolet sitoutuvat toteuttamaan oikeusjärjestelmiensä mukaisesti ne toimenpiteet, jotka ovat tarpeellisia tämän sopimuksen soveltamisen varmistamiseksi.”
WPPT:n 33 artiklassa määrätään seuraavaa:
”WIPOn pääjohtaja on tämän sopimuksen tallettaja.”
Vaikka unionin jäsenvaltiot, unioni itse ja useat kolmannet valtiot eivät ole WPPT:n ratifioinnin yhteydessä tehneet varaumaa kyseisen kansainvälisen sopimuksen 15 artiklan 3 kappaleen nojalla, eräät kolmannet valtiot, joihin kuuluvat Amerikan yhdysvallat, Chilen tasavalta, Singaporen tasavalta, Kiinan kansantasavalta, Australian liittovaltio, Venäjän federaatio, Korean tasavalta, Kanada, Intian tasavalta ja Uusi-Seelanti, ovat sitä vastoin esittäneet tällaisia varaumia.
WPPT:tä koskevissa ilmoituksissa nro 8, nro 66 ja nro 92 on siten seuraavat lausumat:
”Amerikan yhdysvallat soveltaa [WPPT:n 15 artiklan 3 kappaleen] nojalla [kyseisen sopimuksen 15 artiklan 1 kappaletta] ainoastaan tiettyihin yleisradiointia ja yleisölle välittämistä digitaalista menetelmää käyttäen koskeviin toimiin, joista peritään suora tai välillinen maksu vastaanottamisen perusteella, tai muuhun digitaalisilla äänitteillä tapahtuvaan edelleenlähettämiseen ja välittämiseen, kuten siitä säädetään Amerikan yhdysvaltojen lainsäädännössä.”
”– – Kiinan kansantasavalta katsoo, ettei [WPPT:n] 15 artiklan 1 kappale sido sitä. – –”
”– – Intian tasavalta ilmoittaa [WPPT:n] 15 artiklan 3 kappaleen nojalla, että [kyseisen sopimuksen 15 artiklan 1 kappaleen] määräystä, joka koskee esittäjien ja äänitetuottajien oikeutta kohtuulliseen kertakorvaukseen, ei sovelleta Intiassa.”
Direktiivi 2006/115
Direktiivin 2006/115 johdanto-osan 5–7, 12 ja 13 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(5)
Tekijöiden ja esittäjien luovan ja taiteellisen työn jatkuvuus edellyttää riittäviä tuloja, ja erityisesti äänitteiden ja elokuvien tuottamisen vaatimat sijoitukset ovat erityisen suuria ja epävarmoja. Mahdollisuus näihin tuloihin ja sijoitusten takaisin saamiseen voidaan tehokkaasti turvata ainoastaan antamalla riittävä oikeudellinen suoja asianomaisille oikeudenhaltijoille.
(6)
Tästä luovasta ja taiteellisesta toiminnasta sekä yritystoiminnasta vastaavat suurelta osin itsenäiset ammatinharjoittajat. Tällaisen toiminnan harjoittamista olisi helpotettava säätämällä [unionissa] yhdenmukaisesta oikeudellisesta suojasta. – –
(7)
Jäsenvaltioiden lainsäädäntöjä olisi lähennettävä siten, ettei synny ristiriitaa niiden kansainvälisten yleissopimusten kanssa, joihin useiden jäsenvaltioiden tekijänoikeudet ja lähioikeudet perustuvat.
– –
(12)
On tarpeen ottaa käyttöön järjestelmä, jolla taataan luovuttamaton kohtuullinen korvaus tekijöille ja esittäjille, joiden on voitava antaa tämä oikeus heitä edustavien yhteisvalvontajärjestöjen hallinnoitavaksi.
(13)
Kohtuullinen korvaus voidaan maksaa yhtenä tai useampana eränä milloin tahansa sopimusta tehtäessä tai sen jälkeen. Siinä olisi otettava huomioon asianomaisten tekijöiden ja esittäjien panoksen merkitys äänitteelle tai elokuvalle.”
Kyseisen direktiivin 8 artiklan, joka kuuluu direktiivin II lukuun, jonka otsikko on ”Lähioikeudet”, 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on säädettävä oikeudesta, jolla voidaan varmistaa, että käyttäjä maksaa kohtuullisen kertakorvauksen, jos kaupallisessa tarkoituksessa julkaistua äänitettä tai sen kopiota käytetään vapaasti etenevien radioaaltojen välityksellä tapahtuvaan yleisradiointiin tai mihin tahansa välittämiseen yleisölle, ja varmistaa, että tämä korvaus jaetaan asianomaisten esittäjien ja äänitteiden tuottajien kesken. Esittäjien ja äänitteiden tuottajien välisen sopimuksen puuttuessa jäsenvaltiot voivat määrätä ehdot tämän korvauksen jakamiselle näiden kesken.”
Mainitun direktiivin 11 artiklassa, jonka otsikko on ”Ajallinen sovellettavuus”, säädetään seuraavaa:
”1.   Tätä direktiiviä sovelletaan kaikkiin siinä tarkoitettuihin tekijänoikeudella suojattuihin teoksiin, esityksiin, äänitteisiin, lähetyksiin ja elokuvien ensimmäisiin tallennuksiin, jotka vielä 1 päivänä heinäkuuta 1994 saivat suojaa jäsenvaltioiden tekijänoikeutta tai lähioikeuksia koskevan lainsäädännön perusteella taikka täyttivät kyseisenä päivänä tämän direktiivin säännösten mukaiset suojan saamisen perusteet.
2.   Tämän direktiivin soveltaminen ei vaikuta ennen 1 päivänä heinäkuuta 1994 tapahtuneeseen käyttöön.
– –”
Direktiivillä 2006/115 kodifioitiin ja kumottiin vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla 19.11.1992 annettu neuvoston direktiivi 92/100/ETY (
EYVL 1992, L 346, s. 61
). Siinä ei vahvisteta täytäntöönpanolle varattua määräaikaa vaan sen 14 artiklassa ja sen liitteessä I olevassa B osassa viitataan direktiivin 92/100 ja tämän muuttamisesta annettujen direktiivien täytäntöönpanolle varattuihin määräaikoihin. Kyseiset määräajat ovat päättyneet 1.7.1994, 30.6.1995 ja 21.12.2002.
Direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdan sanamuoto on käytännössä sama kuin direktiivin 92/100 8 artiklan 2 artiklan sanamuoto.
Irlannin oikeus
Tekijänoikeudesta ja lähioikeuksista annetun vuoden 2000 lain (Copyright and Related Rights Act 2000), sellaisena kuin sitä sovelletaan pääasiassa (jäljempänä CRR Act), 38 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Jos henkilö aikoo
a)
esittää äänitallenteen julkisesti tai
b)
sisällyttää äänitallenteen yleisradiolähetykseen tai kaapeliohjelmapalveluun,
hänellä on tähän laillinen oikeus, jos hän
i)
suostuu suorittamaan lisensointielimelle maksut tällaisesta esittämisestä tai sisällyttämisestä yleisradiolähetykseen tai kaapeliohjelmapalveluun ja
ii)
noudattaa tämän pykälän vaatimuksia.”
CCR Actin 184 §:ssä, joka on kyseisen lain II osassa, säädetään seuraavaa:
”1.   Kirjallinen, näyttämötaiteellinen, musiikillinen tai taiteellinen teos, äänitallenne, elokuva, julkaistun painoksen typografinen sovitus tai alkuperäinen tietokanta saa tekijänoikeussuojaa, kun se saatetaan ensimmäisen kerran laillisesti yleisön saataviin
a)
Irlannissa; tai
b)
missä tahansa maassa, hallintoalueella, valtiossa tai alueella, johon lain tämän osan merkityksellisiä säännöksiä sovelletaan.
2.   Tätä pykälää sovellettaessa teoksen saattamista yleisön saataviin laillisesti jossakin maassa, hallintoalueella, valtiossa tai alueella pidetään kyseisen teoksen ensimmäisenä laillisena saattamisena yleisön saataviin, vaikka teos saatetaan samanaikaisesti laillisesti yleisön saataviin myös muualla; tässä tarkoituksessa teoksen laillista saattamista yleisön saataviin edeltävien 30 päivän aikana pidetään samanaikaisena yleisön saataviin saattamisena.”
Kyseisen lain 208 §:n, joka sisältyy sen III osaan, 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Esittäjällä on oikeus saada kohtuullinen korvaus siltä, jolla on tekijänoikeus äänitallenteeseen, kun edellytykset täyttävästä esityksestä tai sen olennaisesta osasta tehty äänitallenne, joka on saatettu yleisön saataviin kaupallisessa tarkoituksessa, on
a)
esitetty julkisesti; tai
b)
sisällytetty yleisradiolähetykseen tai kaapeliohjelmapalveluun.”
Mainitun lain 287 §:ssä, joka myös kuuluu tähän III osaan, säädetään seuraavaa:
”Tässä osassa ja IV osassa
’edellytykset täyttävällä maalla’ tarkoitetaan
a)
Irlantia,
b)
muuta [Euroopan talousalueen (ETA)] jäsenvaltiota tai
c)
siltä osin kuin 289 §:n mukaisessa asetuksessa niin säädetään, kyseisen pykälän nojalla nimettyä maata;
’edellytykset täyttävällä yksityisellä’ tarkoitetaan edellytykset täyttävän maan kansalaista tai alamaista taikka yksityistä, jolla on kotipaikka tai vakinainen asuinpaikka kyseisessä maassa; ja
’edellytykset täyttävällä henkilöllä’ tarkoitetaan Irlannin kansalaista tai yksityistä, jolla on kotipaikka tai vakinainen asuinpaikka Irlannissa.”
Saman lain 288 §:ssä täsmennetään seuraavaa:
”Esitys on tämän [III] osan ja IV osan säännöksissä tarkoitettu edellytykset täyttävä esitys, jos sen toteuttaa edellytykset täyttävä yksityinen tai edellytykset täyttävä henkilö taikka jos se tapahtuu edellytykset täyttävässä maassa, hallintoalueella, valtiossa tai alueella tämän luvun mukaisesti.”
CRR Actin 289 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Hallitus voi asetuksella nimetä edellytykset täyttäväksi maaksi, jossa tässä [III] osassa ja IV osassa säädettyä suojaa annetaan, minkä tahansa maan, hallintoalueen, valtion tai alueen, jonka osalta hallitus on vakuuttunut siitä, että tämän lainsäädännössä on säädetty tai säädetään irlantilaisten esitysten riittävästä suojasta.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Pääasian kantaja eli Irlannin oikeuden mukaan perustettu RAAP-niminen yhtiö on esittäjien oikeuksien yhteisvalvontajärjestö.
Pääasian ensimmäinen vastaaja eli Irlannin oikeuden mukaan perustettu PPI-niminen yhtiö on äänitteiden tuottajien oikeuksien yhteisvalvontajärjestö.
RAAP ja PPI tekivät sopimuksen, jossa määrättiin yksityiskohtaisista säännöistä, joiden mukaan maksut, jotka Irlannissa voidaan kantaa äänitetyn musiikin levittämisestä yleisölle baareissa ja muissa yleisölle avoimissa paikoissa tai yleisradioimisesta, on sen jälkeen, kun käyttäjät ovat suorittaneet ne PPI:lle, jaettava esittäjien kesken ja tässä tarkoituksessa siirrettävä esittäjien osalta PPI:n toimesta RAAP:lle. Ne ovat kuitenkin eri mieltä tämän sopimuksen ulottuvuudesta PPI:lle suoritettujen maksujen osalta niissä tapauksissa, joissa levitettyä musiikkia on esittänyt henkilö, joka ei ole ETA:n jäsenvaltion kansalainen ja joka ei asu ETA:n jäsenvaltiossa.
RAAP katsoo tältä osin, että kaikki kannettavat maksut on direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdan ja niiden kansainvälisten sopimusten mukaan, joihin kyseisessä direktiivissä viitataan, jaettava äänitteen tuottajan ja esittäjän kesken. Esittäjän kansalaisuudella ja asuinpaikalla ei sen mukaan ole tältä osin merkitystä.
PPI:n mukaan sitä vastoin CRR Actilla käyttöön otettu järjestelmä, jonka mukaan esittäjillä, jotka eivät ole minkään ETA:n jäsenvaltion kansalaisia eivätkä asu missään ETA:n jäsenvaltiossa ja joiden esitykset eivät myöskään ole peräisin ETA:ssa toteutetusta tallenteesta, ei ole oikeutta saada osuutta maksuista, jotka voidaan kantaa silloin, kun kyseisiä esityksiä levitetään Irlannissa, on yhteensoveltuva sekä direktiivin 2006/115 että niiden kansainvälisten sopimusten kanssa, joihin kyseisessä direktiivissä viitataan. Korvauksen maksaminen kyseisille esittäjille sellaisten äänitteiden käytöstä Irlannissa, joihin he ovat myötävaikuttaneet, olisi ristiriidassa Irlannissa laillisesti omaksutun kansainvälistä vastavuoroisuutta koskevan lähestymistavan kanssa. PPI väittää etenkin, että jos RAAP:n kanta hyväksytään, yhdysvaltalaisille esittäjille maksettaisiin korvauksia Irlannissa, vaikka kyseinen kolmas valtio myöntää PPI:n mukaan vain hyvin rajoitetusti oikeuden kohtuulliseen korvaukseen irlantilaisille esittäjille.
Tämän erimielisyyden vuoksi RAAP katsoo, että PPI:n sille maksamat summat ovat riittämättömiä, ja se nosti tätä vastaan kanteen High Courtissa (ylempi piirituomioistuin, Irlanti) eli ennakkoratkaisua pyytäneessä tuomioistuimessa.
High Court huomauttaa, että CRR Actin 38, 184, 208, 287 ja 288 §:n yhteisvaikutuksesta kyseisen lain mukaan ei ole mahdollista – lukuun ottamatta tilannetta, joka ei ole vielä toteutunut ja jossa sen 289 §:n nojalla annetaan asetus –, että esittäjät, jotka ovat ETA:n ulkopuolisten valtioiden kansalaisia ja joiden koti- tai asuinpaikka ei ole ETA:ssa, voivat saada osuuden maksuista, joita on maksettava levitettäessä Irlannissa heidän ETA:n ulkopuolella äänitettyjä esityksiään, mistä on seurauksena, että äänitteiden tuottajat ja osaltaan myös ETA:n ulkopuolelle sijoittautuneet tuottajat saavat kyseiset maksut kokonaisuudessaan.
Sellaisten äänitallenteiden osalta, joissa on mukana äänitteiden tuottajia ja esiintyjiä Yhdysvalloista, kyseiset tuottajat voisivat saada kaikki maksut, jotka käyttäjien on maksettava Irlannissa.
Mainittu tuomioistuin toteaa, että tämä tilanne johtuu siitä, että CRR Actiin sisältyvät korvauksen saamisen perusteet ovat erilaiset äänitteiden tuottajien ja esittäjien osalta. On kuitenkin epäselvää, voiko tällainen kansallinen lainsäädäntö olla yhteensoveltuva direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdan kanssa, koska kyseisessä säännöksessä edellytetään, että jäsenvaltiot säätävät käyttäjän maksamasta kohtuullisesta kertakorvauksesta, joka on jaettava äänitteen tuottajan ja esittäjän kesken.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin huomauttaa tältä osin, että CRR Act, jossa kohdellaan yhdenvertaisesti kaikkia esittäjiä, jotka ovat jonkun unionin tai ETA:n jäsenvaltion kansalaisia tai jotka asuvat siellä, on EUT-sopimuksen kaiken syrjinnän kieltävien sääntöjen mukainen. CRR Actin on oltava kuitenkin yhteensoveltuva myös direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdan kanssa, jossa säädetään yleistä sanamuotoa käyttäen, että jokaisen jäsenvaltion on varmistettava, että kohtuullinen korvaus jaetaan ”asianomaisten esittäjien ja äänitteiden tuottajien kesken”. On määritettävä, miten laajalti ja millä tavoin tätä direktiiviä on tulkittava Rooman yleissopimuksen, jonka sopimuspuoli Irlanti on, ja WPPT:n, jonka sopimuspuolia sekä Irlanti että unioni ovat, kannalta.
Lisäksi mainitun tuomioistuimen mukaan on täsmennettävä, mitkä ovat niistä varaumista johtuvat seuraukset, joita eräät Amerikan yhdysvaltojen kaltaiset kolmannet valtiot ovat tehneet WPPT:n nojalla. Tämä problematiikka tuo esiin muun muassa kysymyksen siitä, onko unionin jäsenvaltiolla harkintavaltaa ryhtyä toimenpiteisiin näiden varaumien johdosta.
Pääasian merkityksen johdosta työllisyydestä, yritystoiminnasta ja innovaatiosta vastaava ministeri, Irlanti ja Attorney General on otettu osallisiksi menettelyyn toisena, kolmantena ja neljäntenä pääasian vastaajana.
High Court päätti näin ollen lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Rajoittuuko kansallisen tuomioistuimen velvollisuus tulkita [direktiiviä 2006/115] Rooman yleissopimuksen ja/tai WPPT:n tarkoituksen ja tavoitteen valossa käsitteisiin, joihin viitataan nimenomaisesti [kyseisessä] direktiivissä, vai ulottuuko se vaihtoehtoisesti käsitteisiin, jotka sisältyvät ainoastaan näihin kahteen kansainväliseen sopimukseen? Missä määrin etenkin [direktiivin 2006/115] 8 artiklaa on tulkittava WPPT:n 4 artiklaan sisältyvän ’kansallisen kohtelun’ vaatimuksen valossa?
2)
Onko jäsenvaltiolla harkintavaltaa vahvistaa perusteita sen määrittämiseksi, mitkä esittäjät ovat [direktiivin 2006/115] 8 artiklassa tarkoitettuja ’asianomaisia esittäjiä’? Voiko jäsenvaltio etenkin rajata oikeuden saada osuus kohtuullisesta korvauksesta tapauksiin, joissa i) esitys tapahtuu [ETA‑]maassa tai ii) esittäjillä on koti- tai asuinpaikka ETA-maassa?
3)
Millainen harkintavalta jäsenvaltiolla on, kun se vastaa toisen sopimuspuolen WPPT:n 15 artiklan 3 kappaleen mukaisesti tekemään varaumaan? Onko jäsenvaltion etenkin käytettävä täsmälleen samoja ehtoja, joita toinen sopimuspuoli on käyttänyt varaumassaan? Onko sopimuspuolen jätettävä soveltamatta Rooman yleissopimuksen 5 artiklaan sisältyvää 30 päivän sääntöä siten, että seurauksena voi olla se, että varauman tehneen sopimuspuolen tuottaja saa 15 artiklan 1 kappaleen mukaisen korvauksen mutta saman tallenteen esittäjät eivät saa tällaista korvausta? Vai onko varaumaan vastaavalla sopimuspuolella vaihtoehtoisesti oikeus antaa varauman tehneen sopimuspuolen kansalaisille laajempia oikeuksia kuin ne, jotka varauman tehnyt sopimuspuoli on antanut, toisin sanoen voiko varaumaan vastaava sopimuspuoli antaa oikeuksia, joita varauman tehnyt sopimuspuoli ei vastavuoroisesti anna?
4)
Onko missään olosuhteissa sallittua rajata oikeus kohtuulliseen korvaukseen koskemaan ainoastaan äänitallenteen tuottajia, toisin sanoen evätä tämä oikeus esittäjiltä, joiden esitykset on tallennettu kyseiselle äänitallenteelle?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen ja toinen kysymys
Ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään, jotka on tutkittava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohtaa tulkittava Rooman yleissopimuksen ja/tai WPPT:n valossa siten, että se on esteenä sille, että kun jäsenvaltio saattaa osaksi lainsäädäntöään kyseiseen säännökseen sisältyvän ilmaisun ”asianomaiset esittäjät”, jolla tarkoitetaan esittäjiä, joilla on oikeus osaan samassa säännöksessä mainitusta kohtuullisesta kertakorvauksesta, jäsenvaltio sulkee pois esittäjät, jotka ovat ETA:n ulkopuolisten valtioiden kansalaisia, lukuun ottamatta ainoastaan esittäjiä, joiden koti- tai asuinpaikka on ETA:ssa, ja esittäjiä, jotka ovat myötävaikuttaneet äänitteeseen ETA:ssa.
Tältä osin on huomautettava aluksi, että unionin oikeuden sellaisen säännöksen tai määräyksen sanamuotoa, joka ei sisällä nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen säännöksen tai määräyksen sisällön ja ulottuvuuden määrittämiseksi, on tavallisesti tulkittava koko unionissa itsenäisesti ja yhtenäisesti ja että tässä tulkinnassa on otettava huomioon kyseisen säännöksen tai määräyksen sanamuodon ohella sen asiayhteys sekä sillä säännöstöllä tavoiteltu päämäärä, jonka osa säännös tai määräys on (ks. vastaavasti tuomio 19.9.2000, Linster,
C‑287/98
,
EU:C:2000:468
,
kohta; tuomio 22.9.2011, Budějovický Budvar,
C‑482/09
,
EU:C:2011:605
,
kohta ja tuomio 1.10.2019, Planet49,
C‑673/17
,
EU:C:2019:801
,
kohta).
Kyseisen oikeuskäytännön mukaisesti unionin tuomioistuin on huomauttanut, ettei jäsenvaltioiden asiana ole määritellä yleisön ja kohtuullisen korvauksen kaltaisia käsitteitä, jotka sisältyvät tekijänoikeutta ja lähioikeuksia koskeviin direktiiveihin ilman nimenomaista viittausta jäsenvaltioiden oikeuteen (tuomio 6.2.2003, SENA,
C‑245/00
,
EU:C:2003:68
,
kohta; tuomio 7.12.2006, SGAE,
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
,
kohta ja tuomio 30.6.2011, VEWA,
C‑271/10
,
EU:C:2011:442
,
ja
kohta).
Sama koskee direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdassa olevaa ilmaisua ”asianomais[et] esittäj[ät]”. Koska kyseisessä direktiivissä ei viitata lainkaan kansallisiin oikeuksiin tämän ilmaisun ulottuvuuden osalta, ilmaisua on tulkittava yhtenäisesti koko unionissa ottamalla huomioon kyseisen säännöksen sanamuoto, sen asiayhteys ja kyseisellä säännöksellä tavoitellut päämäärät.
Direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdan sanamuodosta on todettava, ettei kyseisessä säännöksessä täsmennetä nimenomaisesti, viitataanko ilmaisulla ”asianomais[et] esittäj[ät]” pelkästään esittäjiin, joilla on sellaisen valtion kansalaisuus, jonka alueella kyseistä direktiiviä sovelletaan, vai viitataanko sillä myös esittäjiin, joilla on toisen valtion kansalaisuus.
Kyseisen säännöksen asiayhteydestä ja direktiivin 2006/115 päämääristä on huomautettava, että mainitun direktiivin johdanto-osan viidennestä seitsemänteen perustelukappaleesta ilmenee, että direktiivillä pyritään turvaamaan tekijöiden ja esittäjien luovan ja taiteellisen työn jatkuvuus säätämällä yhdenmukaistetusta oikeudellisesta suojasta, jolla taataan mahdollisuus riittäviin tuloihin ja sijoitusten takaisin saamiseen ”siten, ettei synny ristiriitaa niiden kansainvälisten yleissopimusten kanssa, joihin useiden jäsenvaltioiden tekijänoikeudet ja lähioikeudet perustuvat”.
Tästä seuraa, että kyseisessä direktiivissä olevia käsitteitä on tulkittava kyseisiin yleissopimuksiin sisältyvien vastaavien käsitteiden mukaisesti (ks. vastaavasti tuomio 15.3.2012, SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
,
kohta; tuomio 10.11.2016, Vereniging Openbare Bibliotheken,
C‑174/15
,
EU:C:2016:856
,
kohta ja tuomio 29.7.2019, Pelham ym.,
C‑476/17
,
EU:C:2019:624
,
kohta).
Mainittuihin yleissopimuksiin kuuluu WPPT, jonka sopimuspuolia unioni ja kaikki sen jäsenvaltiot ovat.
WPPT:n 2 artiklan a kohdan mukaan esittäjien käsitteellä tarkoitetaan kaikkia henkilöitä, ”jotka näyttelevät, laulavat, lausuvat, tulkitsevat tai muulla tavalla esittävät kirjallisia tai taiteellisia teoksia taikka kansanperinteen ilmentymiä”. Kyseisen kansainvälisen sopimuksen 2 artiklan b kohdasta ilmenee lisäksi, että äänite muodostuu muun muassa tällaisen esityksen äänistä tehdystä tallenteesta.
Direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdassa näille henkilöille annetaan korvauksen luonteinen oikeus, jonka perustana olevana tapahtumana on kaupallisessa tarkoituksessa julkaistulle äänitteelle tallennetun teoksen esityksen välittäminen yleisölle (ks. vastaavasti tuomio 31.5.2016, Reha Training,
C‑117/15
,
EU:C:2016:379
,
ja
kohta).
Kyseisestä säännöksestä seuraa tarkemmin sanottuna, että kaikkien jäsenvaltioiden lainsäädännössä on varmistettava yhtäältä, että käyttäjä maksaa kohtuullisen kertakorvauksen silloin, kun kaupallisessa tarkoituksessa julkaistua äänitettä tai kyseisen äänitteen kopiota käytetään yleisradiointiin vapaasti etenevien radioaaltojen välityksellä tai mihin tahansa välittämiseen yleisölle, ja toisaalta, että kyseinen korvaus jaetaan esittäjän ja äänitteen tuottajan kesken.
Direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdassa jätetään kaikille jäsenvaltioille mahdollisuus määrittää esittäjien ja äänitteiden tuottajien välisen sopimuksen puuttuessa mainitun korvauksen jakamista koskevat yksityiskohtaiset säännöt, mutta siihen sisältyy kuitenkin selkeä ja ehdoton velvollisuus myöntää kyseisille esittäjille ja tuottajille oikeus kohtuulliseen korvaukseen, joka on jaettava niiden kesken. Kuten kyseisen direktiivin johdanto-osan 5, 12 ja 13 perustelukappaleesta ilmenee, esittäjälle maksetun korvauksen osuuden on oltava riittävä siten, että se ilmentää esittäjän panoksen merkitystä äänitteelle.
Kyseinen korvauksen luonteinen oikeus on – kuten direktiivin 2006/115 II luvun, johon 8 artikla kuuluu, otsikko osoittaa – tekijänoikeuden lähioikeus.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 80 kohdassa todennut, direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdassa säädettyä velvollisuutta varmistaa korvaus, joka on kohtuullinen ja joka jaetaan äänitteen tuottajan ja esittäjän kesken, sovelletaan, kun äänitettä tai sen kopiota käytetään unionissa.
Näin on silloin, kun äänitteen välittäminen edellä mainitun lähioikeuden perustana olevana tapahtumana kohdistuu yhdessä tai useammassa jäsenvaltiossa sijaitsevaan yleisöön. Koska kyseisessä direktiivissä ei täsmennetä sen alueellista soveltamisalaa, tämä soveltamisala vastaa SEU 52 artiklassa vahvistettua perussopimusten alueellista soveltamisalaa (tuomio 4.5.2017, El Dakkak ja Intercontinental,
C‑17/16
,
EU:C:2017:341
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Jollei SEUT 355 artiklasta muuta johdu, tämä soveltamisala muodostuu jäsenvaltioiden alueista.
Jotta tätä direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdassa säädettyä velvollisuutta voidaan soveltaa, äänitteen on lisäksi täytettävä kyseisen direktiivin 11 artiklassa vahvistetut ajalliset soveltamisedellytykset.
Mainitussa direktiivissä, jossa viitataan ilman muita täsmennyksiä ”esittäjiin” ja ”äänitteiden tuottajiin”, ei sitä vastoin aseteta mitään edellytystä, jonka mukaan esittäjällä tai äänitteen tuottajalla olisi oltava ETA:n jäsenvaltion kansalaisuus tai hänen koti- tai asuinpaikkansa olisi oltava tällaisessa valtiossa, tai edellytystä, jonka mukaan luovan tai taiteellisen työn suorituspaikan olisi liityttävä ETA:n jäsenvaltion alueeseen.
Tämän tuomion 50 kohdassa mieleen palautetut direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdan asiayhteys ja kyseisen direktiivin päämäärät sekä SEUT 216 artiklan 2 kohdasta ilmenevä unionin tekemien kansainvälisten sopimusten ensisijaisuus muihin johdetun oikeuden toimien ryhmiin nähden (tuomio 21.12.2011, Air Transport Association of America ym.,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
,
kohta) edellyttävät sitä vastoin, että mainittua 8 artiklan 2 kohtaa tulkitaan niin pitkälle kuin mahdollista WPPT:n mukaisesti (ks. analogisesti tuomio 18.3.2014, Z,
C‑363/12
,
EU:C:2014:159
,
kohta). Kyseisessä kansainvälisessä sopimuksessa, joka on erottamaton osa unionin oikeusjärjestystä (ks. mm. tuomio 30.4.1974, Haegeman,
181/73
,
EU:C:1974:41
,
kohta ja tuomio 11.4.2013, HK Danmark,
C‑335/11 ja C‑337/11
,
EU:C:2013:222
,
–
kohta), unioni ja sen jäsenvaltiot velvoitetaan lähtökohtaisesti myöntämään oikeus kohtuulliseen kertakorvaukseen sekä esittäjille ja äänitteiden tuottajille, jotka ovat unionin jäsenvaltioiden kansalaisia, että esittäjille ja äänitteiden tuottajille, jotka ovat WPPT:n muiden sopimuspuolten kansalaisia.
Yhtäältä näet WPPT:n 15 artiklan 1 kappaleen mukaan kyseisen sopimuksen sopimuspuolten on myönnettävä esittäjille ja äänitetuottajille oikeus kohtuulliseen kertakorvaukseen kaupallisessa tarkoituksessa julkaistun äänitteen käyttämisestä yleisradioimiseen tai mihin tahansa yleisölle välittämiseen. Kuten julkisasiamies on pääasiallisesti huomauttanut ratkaisuehdotuksensa 72 ja 73 kohdassa, WPPT:n tullessa voimaan unionin osalta 14.3.2010 kyseisen velvollisuuden saattaminen osaksi unionin oikeutta oli jo varmistettu direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdalla, jolla on korvattu ilman muutoksia direktiivin 92/100 8 artiklan 2 kohta.
Toisaalta WPPT:n 4 artiklan 1 kappaleessa täsmennetään, että jokaisen sopimuspuolen on annettava kyseinen oikeus erotuksetta omille kansalaisilleen ja ”toisten sopimuspuolten kansalaisille”, jotka on määritelty kyseisen sopimuksen 3 artiklan 2 kappaleessa.
Viimeksi mainitussa määräyksessä määrätään, että ilmaisulla ”toisten sopimuspuolten kansalaiset” viitataan niihin esittäjiin tai äänitetuottajiin, joita suojattaisiin Rooman yleissopimuksen perusteella, jos kaikki WPPT:n sopimuspuolet olisivat myös mainitun yleissopimuksen sopimuspuolia, ja näihin suojelun perusteisiin sisältyvillä ilmaisuilla on WPPT:n 2 artiklassa määritelty ulottuvuus.
Koska WPPT:ssä toistetaan siis sen 3 artiklan 2 kappaleen ja 4 artiklan 1 kappaleen yhteisvaikutuksesta Rooman yleissopimukseen sisältyvät perusteet, nämä perusteet ovat merkityksellisiä määritettäessä WPPT:n 15 artiklan, johon kyseinen 4 artiklan 1 kappale nimenomaisesti liittyy, ulottuvuus.
Tältä osin on huomautettava, että Rooman yleissopimuksen 4 artiklan mukaan kyseisen yleissopimuksen sopimusvaltioiden on myönnettävä kaikille esittäville taitelijoille, jotka ovat jonkun muun kyseisen yleissopimuksen sopimuspuolen kansalaisia, kansallinen kohtelu, jos muun muassa esitys on tallennettu äänitteelle, joka on suojattu mainitun sopimuksen 5 artiklan mukaan. Näin on muun muassa silloin, kun – kuten kyseisen 5 artiklan 1 kappaleen a kohdasta ilmenee – äänitteen tuottaja on muun kuin sen Rooman yleissopimuksen sopimusvaltion kansalainen, jonka alueella äänitettä käytetään.
Kaikista näistä seikoista seuraa, että kansallinen lainsäätäjä ei voi antaa direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdassa, jolla varmistetaan unionin oikeudessa WPPT:n 15 artiklan 1 kappaleen soveltaminen, tunnustettua kohtuullista kertakorvausta koskevaa oikeutta ainoastaan ETA:n jäsenvaltioiden kansalaisille.
WPPT:n 15 artiklan 3 kappaleesta tosin ilmenee, että kyseisen kansainvälisen sopimuksen sopimuspuoli voi ilmoittamalla WIPOn pääjohtajalle varauman selittää, että se ei tunnusta mainitun sopimuksen 15 artiklan 1 kappaleessa määrättyä oikeutta kohtuulliseen korvaukseen tai että se tunnustaa kyseisen oikeuden mutta rajoittaa sen soveltamista alueellaan. Kuten WPPT:n 4 artiklan 2 kappaleessa määrätään, kyseisen kansainvälisen sopimuksen 15 artiklan 1 kappaleessa määrättyä velvollisuutta ei sovelleta niissä tapauksissa, joissa tällaisia varaumia on ilmoitettu.
Kuten WIPOn ilmoitusrekisteristä ilmenee, unioni, sen jäsenvaltiot ja suuri joukko WPPT:n sopimuspuolina olevia kolmansia valtioita eivät ole kuitenkaan ilmoittaneet varaumaa WPPT:n 15 artiklan 3 kappaleen nojalla ja kyseisen kansainvälisen sopimuksen 4 artiklan 1 kappale ja 15 artiklan 1 kappale sitovat niitä siis vastavuoroisesti.
Jäsenvaltio ei siis mitenkään voi panna direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohtaa täytäntöön siten, että kaikilta sellaisilta esittäjiltä, jotka ovat ETA:n ulkopuolisten valtioiden kansalaisia, evätään oikeus kohtuulliseen korvaukseen lukuun ottamatta ainoastaan niitä esittäjiä, joiden koti- tai asuinpaikka on ETA:ssa tai jotka ovat myötävaikuttaneet äänitteeseen ETA:ssa, koska muutoin mainittua sopimusta rikotaan.
Tätä päätelmää ei kumoa se, että tietyt jäsenvaltiot ovat ilmoittaneet varaumasta Rooman yleissopimuksen 5 artiklan 3 kappaleen tai 17 artiklan nojalla ja toimittaneet sen WIPOn pääjohtajalle WPPT:n 3 artiklan 3 kappaleen nojalla. Vaikka kyseisen kansainvälisen sopimuksen 1 artiklasta ilmenee, etteivät jäsenvaltiot voi minkään näiden määräysten johdosta jäädä Rooman yleissopimukseen perustuvien velvoitteiden ulkopuolelle (ks. vastaavasti tuomio 15.3.2012, SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
,
kohta), tällaisella varaumalla voidaan kuitenkin luontaisesti yksinomaan rajoittaa jäsenvaltion kyseisen sopimuksen nojalla antamia sitoumuksia mutta sillä ei voida luoda jäsenvaltiolle mitään velvoitetta. Tästä seuraa, ettei varaumaa voida missään tapauksessa pitää mainitun valtion velvoitteena, jota voidaan rajoittaa tämän tuomion 68 kohdassa esitetyllä direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdan tulkinnalla.
Tämän tuomion 71 kohdassa esitettyä päätelmää ei horjuta myöskään se Irlannin unionin tuomioistuimelle esittämissään huomautuksissa esiin tuoma seikka, jonka mukaan esittäjien tai heidän oikeuksiensa yhteisvalvontajärjestön kaltaiset yksityiset eivät voi vedota suoraan WPPT:n 4 ja 15 artiklaan Irlannin tuomioistuimissa sen vuoksi, että – kuten unionin tuomioistuin on todennut (ks. vastaavasti tuomio 15.3.2012, SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
,
kohta) – näillä määräyksillä ei ole välitöntä oikeusvaikutusta.
Kuten julkisasiamies on ratkaisuehdotuksensa 127 kohdassa huomauttanut, tämä seikka ei näet vähennä millään tavalla tarvetta tulkita direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohtaa kyseisen kansainvälisen sopimuksen mukaisesti (ks. analogisesti tuomio 15.3.2012, SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
,
,
ja
kohta). Jokainen yksityinen, jota asia koskee, voi vedota kyseisen direktiivin 8 artiklan 2 kohtaan Irlannin tuomioistuimissa kyseenalaistaakseen pääasiassa kyseessä olevan kaltaisessa oikeusriidassa, johon Irlanti osallistuu lisäksi vastaajana, Irlannin lainsäädännön yhteensopivuuden kyseisen säännöksen kanssa. Tällaisessa oikeusriidassa Irlannin tuomioistuimilla on velvollisuus tulkita mainittua säännöstä WPPT:n mukaisesti.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohtaa on WPPT:n 4 artiklan 1 kappaleen ja 15 artiklan 1 kappaleen valossa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kun jäsenvaltio saattaa osaksi lainsäädäntöään kyseiseen 8 artiklan 2 kohtaan sisältyvän ilmaisun ”asianomaiset esittäjät”, jolla tarkoitetaan esittäjiä, joilla on oikeus osaan samassa säännöksessä mainitusta kohtuullisesta kertakorvauksesta, jäsenvaltio sulkee pois esittäjät, jotka ovat ETA:n ulkopuolisten valtioiden kansalaisia, lukuun ottamatta ainoastaan esittäjiä, joiden koti- tai asuinpaikka on ETA:ssa, ja esittäjiä, jotka ovat myötävaikuttaneet äänitteeseen ETA:ssa.
Kolmas ennakkoratkaisukysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään lähinnä, onko WPPT:n 15 artiklan 3 kappaletta ja direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että kolmansien valtioiden kyseisen 15 artiklan 3 kappaleen nojalla ilmoittamat varaumat, joilla rajoitetaan niiden alueilla WPPT:n 15 artiklan 1 kappaleessa määrättyä oikeutta kohtuulliseen kertakorvaukseen, johtavat unionissa kyseisessä 8 artiklan 2 kohdassa säädetyn oikeuden rajoituksiin, joita kukin jäsenvaltio voi vahvistaa näiden kolmansien valtioiden kansalaisiin nähden.
Kuten ennakkoratkaisupyynnössä todetaan, tämän kysymyksen merkitys pääasian ratkaisemisen kannalta perustuu siihen, että eräiden kolmansien valtioiden, ja muun muassa Amerikan yhdysvaltojen, WPPT:n 15 artiklan 3 kappaleen nojalla ilmoittamat varaumat saattaisivat supistaa Irlannin velvoitteiden ulottuvuutta ja merkitä siis seikkaa, joka on otettava huomioon tutkittaessa sen CRR Actilla luodun tilanteen yhteensoveltuvuutta unionin oikeuden kanssa, jossa sellaisten äänitteiden käyttö Irlannissa, jotka sisältävät kolmansien valtioiden kansalaisuuden omaavien esittäjien äänitallenteita, voi johtaa siihen, että tuottajalle maksetaan korvaus, jota ei jaeta esittäjän kanssa. CRR Actilla etenkin rajoitettaisiin yhdysvaltalaisten esittäjien tekijänoikeuden lähioikeutta Irlannin alueella.
Tältä osin on huomautettava aluksi, että – kuten tämän tuomion 19 ja 20 kohdassa on esitetty – useat kolmannet valtiot ovat selittäneet WPPT:n 15 artiklan 3 kappaleeseen perustuvalla varaumalla, että ne katsovat, ettei kyseisen sopimuksen 15 artiklan 1 kappale sido niitä. Eräät muut jäsenvaltiot, joihin Amerikan yhdysvallat kuuluu, ovat selittäneet, että ne soveltavat kyseistä 15 artiklan 1 kappaletta rajoitetusti.
Kullakin näistä varaumista rajoitetaan yhtä laajalti unionin ja sen jäsenvaltioiden osalta WPPT:n 15 artiklan 1 kappaleessa määrättyä velvollisuutta siihen kolmanteen valtioon nähden, joka on tehnyt varauman. Tämä seuraus on esitetty WPPT:n 4 artiklan 2 kappaleessa, jota on tulkittava sopimuspuolten välisessä suhteessa sovellettavien kansainvälisen oikeuden merkityksellisten sääntöjen valossa (ks. vastaavasti tuomio 25.2.2010, Brita,
C‑386/08
,
EU:C:2010:91
,
kohta ja tuomio 27.2.2018, Western Sahara Campaign,
C‑266/16
,
EU:C:2018:118
,
kohta). Näihin sääntöihin kuuluu vastavuoroisuusperiaate, joka on kodifioitu valtiosopimusoikeutta koskevan Wienin yleissopimuksen 21 artiklan 1 kappaleeseen. Kyseisen periaatteen mukaan jonkun sopimuspuolen muihin sopimuspuoliin nähden tekemällä varaumalla muutetaan sitä kansainvälisen sopimuksen määräystä, jota se koskee, varauman tehneen valtion kohdalta sen suhteessa näihin muihin sopimuspuoliin ja muutetaan kyseistä määräystä yhtä laajalti mainittujen sopimuspuolten kohdalta niiden suhteessa varauman tehneeseen valtioon.
Näistä seikoista ilmenee, että sopimuspuolten välisessä suhteessa sovellettavien kansainvälisen oikeuden merkityksellisten sääntöjen nojalla unionin ja sen jäsenvaltioiden ei tarvitse myöntää rajoituksetta WPPT:n 15 artiklan 1 kappaleessa määrättyä oikeutta kohtuulliseen kertakorvaukseen sellaisen kolmannen valtion kansalaisille, joka kyseisen kansainvälisen sopimuksen 15 artiklan 3 kappaleen nojalla ilmoitetulla varaumalla sulkee pois tällaisen oikeuden myöntämisen alueellaan tai rajoittaa sitä.
Unionin ja sen jäsenvaltioiden ei tarvitse myöskään myöntää rajoituksetta oikeutta kohtuulliseen kertakorvaukseen sellaisen kolmannen valtion kansalaisille, joka ei ole WPPT:n sopimuspuoli.
Tältä osin on huomautettava, että kolmansien valtioiden kieltäytyminen myöntämästä äänitteiden tuottajille ja äänitteisiin myötävaikuttaneille esittäjille oikeutta kohtuulliseen kertakorvaukseen kaikkien tai tiettyjen niiden tapojen osalta, joilla kaupallisessa tarkoituksessa julkaistuja äänitteitä käytetään niiden alueella, voi johtaa siihen, että jäsenvaltioiden kansalaiset, jotka toimivat äänitetyn musiikin usein kansainvälisessä kaupassa, eivät saa riittäviä tuloja ja saavat sijoituksensa vaikeammin takaisin.
Tällainen kieltäytyminen on lisäksi omiaan heikentämään unionin jäsenvaltioiden esittäjien ja äänitteiden tuottajien mahdollisuutta osallistua kyseiseen kauppaan yhdenvertaisesti sellaisen kolmannen valtion esittäjien ja äänitteiden tuottajien kanssa, joka on tehnyt varauman WPPT:n 15 artiklan 3 kappaleen nojalla ja luonut tilanteen, jossa viimeksi mainitut esittäjät ja tuottajat saavat tuloja kaikissa tapauksissa, joissa heidän tallennettua musiikkiaan levitetään unionissa, kun taas kyseinen kolmas valtio vetäytyy kyseisellä WPPT:n 15 artiklan 3 kappaleen nojalla tehdyllä varaumalla paitsi kyseisen kansainvälisen sopimuksen 15 artiklan 1 kappaleesta myös sen 4 artiklan 1 kappaleesta, jossa määrätään yhdenvertaista kohtelua koskevasta velvollisuudesta siltä osin kuin on kyse oikeudesta kohtuulliseen korvaukseen kaupallisessa tarkoituksessa julkaistujen äänitteiden käytön osalta.
Tästä seuraa, että tarve säilyttää oikeudenmukaiset edellytykset äänitetyn musiikin kauppaan osallistumiselle on yleisen edun mukainen tavoite, jolla voidaan oikeuttaa direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdassa säädetyn tekijänoikeuden lähioikeuden rajoittaminen sellaisen kolmannen maan kansalaisiin nähden, joka ei myönnä kyseistä oikeutta tai joka myöntää sen ainoastaan osittain.
Kyseinen oikeus kohtuulliseen kertakorvaukseen on kuitenkin unionissa – kuten tämän tuomion 57 kohdasta ilmenee – tekijänoikeuden lähioikeus. Se on siis olennainen osa Euroopan unionin perusoikeuskirjan (jäljempänä perusoikeuskirja) 17 artiklan 2 kohdassa vahvistettua immateriaalioikeuksien suojaa (ks. analogisesti tuomio 27.3.2014, UPC Telekabel Wien,
C‑314/12
,
EU:C:2014:192
,
kohta; tuomio 7.8.2018, Renckhoff,
C‑161/17
,
EU:C:2018:634
,
kohta ja tuomio 29.7.2019, Pelham ym.,
C‑476/17
,
EU:C:2019:624
,
kohta).
Perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan nojalla siis tekijänoikeuden kyseisen lähioikeuden käyttämistä voidaan rajoittaa ainoastaan lailla, mikä merkitsee sitä, että oikeusperustassa, joka mahdollistaa puuttumisen mainittuun oikeuteen, on itsessään määriteltävä selkeästi ja täsmällisesti oikeuden käyttämiselle asetettavien rajoitusten laajuus (ks. vastaavasti tuomio 17.12.2015, WebMindLicenses,
C‑419/14
,
EU:C:2015:832
,
kohta; lausunto 1/15 (EU–Kanada-matkustajarekisteritietosopimus), 26.7.2017,
EU:C:2017:592
,
kohta ja tuomio 16.7.2020, Facebook Ireland ja Schrems,
C‑311/18
,
EU:C:2020:559
,
ja
kohta).
Pelkästään se, että on olemassa asianmukaisesti WPPT:n 15 artiklan 3 kappaleen nojalla ilmoitettu varauma, ei täytä tätä vaatimusta, koska tällaisen varauman johdosta kyseessä olevan kolmannen maan kansalaiset eivät voi selvittää, millä tavoin tarkalleen heidän oikeuttaan kohtuulliseen kertakorvaukseen on tämän vuoksi rajoitettu unionissa. Tätä varten tarvitaan selkeä unionin oikeuden oma sääntö.
Koska direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohta on yhdenmukaistettu sääntö, pelkästään unionin lainsäätäjän eikä kansallisten lainsäätäjien tehtävänä on määrittää, onko tekijänoikeuden kyseisen lähioikeuden myöntämistä rajoitettava unionissa kolmansien valtioiden kansalaisiin nähden, ja jos näin on, määriteltävä kyseinen rajoitus selkeästi ja täsmällisesti. Kuten komissio on huomautuksissaan korostanut, tämän luonteista rajoitusta ei ole tällä hetkellä kyseisessä säännöksessä eikä missään muussakaan unionin oikeuden säännöksessä.
On vielä todettava, että unionilla on SEUT 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu yksinomainen ulkoinen toimivalta neuvotella kolmansien valtioiden kanssa WPPT:n yhteydessä tai sen ulkopuolella uusista vastavuoroisista sitoumuksista, jotka koskevat oikeutta kohtuulliseen kertakorvaukseen kaupallisessa tarkoituksessa julkaistujen äänitteiden tuottajille ja näihin äänitteisiin myötävaikuttaneille esittäjille.
Mikä tahansa tätä kysymystä koskeva sopimus voi näet muuttaa direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdan, joka on unionin yhteinen sääntö, ulottuvuutta. Tällaisessa kohdennetussa sopimuksessa tarkoitettu ala ja kyseisen 8 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu sama ala olisivat täysin yhdenmukaiset. Tällainen täysi yhdenmukaisuus on yksi niistä monista tilanteista, joissa unionilla on SEUT 3 artiklan 2 kohdassa tarkoitettu yksinomainen ulkoinen toimivalta (ks. mm. tuomio 4.9.2014, komissio v. neuvosto,
C‑114/12
,
EU:C:2014:2151
,
–
kohta ja tuomio 20.11.2018, komissio v. neuvosto (Etelämantereen merellinen suojelualue),
C‑626/15 ja C‑659/16
,
EU:C:2018:925
,
kohta).
Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että WPPT:n 15 artiklan 3 kappaletta ja direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohtaa on unionin oikeuden nykytilassa tulkittava siten, että kolmansien valtioiden kyseisen 15 artiklan 3 kappaleen nojalla ilmoittamat varaumat, joilla rajoitetaan niiden alueilla WPPT:n 15 artiklan 1 kappaleessa määrättyä oikeutta kohtuulliseen kertakorvaukseen, eivät johda unionissa kyseisessä 8 artiklan 2 kohdassa säädetyn oikeuden rajoituksiin näiden kolmansien maiden kansalaisiin nähden, mutta unionin lainsäätäjä voi ottaa käyttöön tällaisia rajoituksia, kunhan ne täyttävät perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan vaatimukset. Mainittu 8 artiklan 2 kohta on siis esteenä sille, että jäsenvaltio rajoittaa oikeutta kohtuulliseen kertakorvaukseen sellaisiin esittäjiin ja äänitteiden tuottajiin nähden, jotka ovat mainittujen kolmansien maiden kansalaisia.
Neljäs ennakkoratkaisukysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee neljännellä kysymyksellään lähinnä, onko direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohtaa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että siinä säädettyä oikeutta kohtuulliseen kertakorvaukseen rajoitetaan siten, että pelkästään äänitteen tuottaja saa korvauksen eikä korvausta jaeta äänitteeseen myötävaikuttaneen esittäjän kanssa.
Kun tältä osin otetaan huomioon se, että – kuten direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdan sanamuodostakin ilmenee – sekä esittäjillä että äänitteiden tuottajilla on oikeus kohtuulliseen kertakorvaukseen, se, ettei tietyille esittäjäryhmille makseta minkäänlaista korvausta sellaisten äänitteiden tai niiden kopioiden käytöstä, joihin kyseiset esittäjät ovat myötävaikuttaneet, haitataan väistämättä kyseisen oikeuden noudattamista.
Koska tämän korvauksen olennaisena piirteenä on se, että se ”jaetaan” äänitteen tuottajan ja esittäjän välillä, se on jaettava niiden kesken. Vaikka – kuten tämän tuomion 56 kohdassa on todettu – direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohdassa kullekin jäsenvaltiolle jätetään mahdollisuus määrittää ehdot tälle jakamiselle, kyseisessä säännöksessä ei sitä vastoin sallita sitä, että jäsenvaltio luopuu korvauksen jakamisesta tiettyjen esittäjäryhmien osalta ja antaa siten sellaisten äänitteiden tuottajille, joihin kyseiset esittäjät ovat myötävaikuttaneet, koko näiden äänitteiden tai niiden kopioiden käyttöön perustuvan korvauksen.
Lisäksi on huomautettava, että tällaisella korvauksen epäämisellä vaarannettaisiin tämän tuomion 50 kohdassa mieleen palautettu direktiivin 2006/115 päämäärä, jona on turvata tekijöiden ja esittäjien luovan ja taiteellisen työn jatkuvuus säätämällä yhdenmukaistetusta oikeudellisesta suojasta, jolla taataan heidän mahdollisuutensa riittäviin tuloihin ja sijoitustensa takaisin saamiseen.
Neljänteen kysymykseen on siis vastattava, että direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että siinä säädettyä oikeutta kohtuulliseen kertakorvaukseen rajoitetaan siten, että pelkästään asianomainen äänitteen tuottaja saa korvauksen eikä korvausta jaeta kyseiseen äänitteeseen myötävaikuttaneen esittäjän kanssa.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (suuri jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Vuokraus- ja lainausoikeuksista sekä tietyistä tekijänoikeuden lähioikeuksista henkisen omaisuuden alalla 12.12.2006 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2006/115/EY 8 artiklan 2 kohtaa on Maailman henkisen omaisuuden järjestön (WIPO) esitys- ja äänitesopimuksen 4 artiklan 1 kappaleen ja 15 artiklan 1 kappaleen valossa tulkittava siten, että se on esteenä sille, että kun jäsenvaltio saattaa osaksi lainsäädäntöään kyseiseen 8 artiklan 2 kohtaan sisältyvän ilmaisun ”asianomaiset esittäjät”, jolla tarkoitetaan esittäjiä, joilla on oikeus osaan samassa säännöksessä mainitusta kohtuullisesta kertakorvauksesta, jäsenvaltio sulkee pois esittäjät, jotka ovat Euroopan talousalueen (ETA) ulkopuolisten valtioiden kansalaisia, lukuun ottamatta ainoastaan esittäjiä, joiden koti- tai asuinpaikka on ETA:ssa, ja esittäjiä, jotka ovat myötävaikuttaneet äänitteeseen ETA:ssa.

2)
Maailman henkisen omaisuuden järjestön (WIPO) esitys- ja äänitesopimuksen 15 artiklan 3 kappaletta ja direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohtaa on unionin oikeuden nykytilassa tulkittava siten, että kolmansien valtioiden kyseisen 15 artiklan 3 kappaleen nojalla ilmoittamat varaumat, joilla rajoitetaan niiden alueilla WIPOn esitys- ja äänitesopimuksen 15 artiklan 1 kappaleessa määrättyä oikeutta kohtuulliseen kertakorvaukseen, eivät johda Euroopan unionissa kyseisessä 8 artiklan 2 kohdassa säädetyn oikeuden rajoituksiin näiden kolmansien maiden kansalaisiin nähden, mutta unionin lainsäätäjä voi ottaa käyttöön tällaisia rajoituksia, kunhan ne täyttävät Euroopan unionin perusoikeuskirjan 52 artiklan 1 kohdan vaatimukset. Mainittu 8 artiklan 2 kohta on siis esteenä sille, että jäsenvaltio rajoittaa oikeutta kohtuulliseen kertakorvaukseen sellaisiin esittäjiin ja äänitteiden tuottajiin nähden, jotka ovat mainittujen kolmansien maiden kansalaisia.

3)
Direktiivin 2006/115 8 artiklan 2 kohtaa on tulkittava siten, että se on esteenä sille, että siinä säädettyä oikeutta kohtuulliseen kertakorvaukseen rajoitetaan siten, että pelkästään asianomainen äänitteen tuottaja saa korvauksen eikä korvausta jaeta kyseiseen äänitteeseen myötävaikuttaneen esittäjän kanssa.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.