CELEX: 62019CJ0922
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Direktyva 97/7/EB
9 straipsnis
Direktyva 2011/83/ES
27 straipsnis
Direktyva 2005/29/EB
5 straipsnio 5 dalis
I priedo 29 punktas
Nesąžininga komercinė veikla
Sąvoka „neužsakytų prekių ar paslaugų pardavimas“
Geriamojo vandens tiekimas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 1997 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis (
OL L 144, 1997, p. 19
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 15 sk., 3 t., p. 319), 9 straipsnio, 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Direktyva 97/7/EB (
OL L 304, 2011, p. 64
), 27 straipsnio ir 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 (
OL L 149, 2005, p. 22
, toliau – Nesąžiningos komercinės veiklos direktyva) 5 straipsnio 5 dalies ir I priedo 29 punkto išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant vandens tiekimo bendrovės
Stichting Waternet
ir vartotojo MG ginčą dėl reikalavimo apmokėti sąskaitas už suvartotą šios bendrovės tiekiamą geriamąjį vandenį.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 97/7
Direktyvos 97/7 16 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„<…> toks reklamos būdas kaip prekių išsiuntimas arba paslaugų suteikimas vartotojams už tam tikrą mokestį, vartotojams iš anksto nepaprašius ar nedavus aiškaus sutikimo, negali būti leidžiamas, išskyrus tuos atvejus, kai prekės arba paslaugos keičiamos.“
Šios direktyvos 9 straipsnyje „Išnešiojamoji prekyba [Neužsakytų prekių ir paslaugų pardavimas]“ nustatyta:
„Valstybės narės imasi reikiamų priemonių, kad:
–
būtų uždraustas iš anksto neužsakytų prekių arba paslaugų teikimas vartotojams, jeigu reikalaujama už jas sumokėti,
–
vartotojai nebūtų įpareigoti bet kaip atlyginti už be užsakymo pateiktas prekes arba paslaugas, nustatydamos, kad atsakymo į pasiūlymą nebuvimas nereiškia sutikimo.“
Direktyva 2011/83
Direktyvos 2011/83 14 ir 60 konstatuojamosiose dalyse nustatyta:
„(14)
šia direktyva neturėtų būti daromas poveikis nacionalinei sutarčių teisei tiek, kiek sutarčių teisės aspektai nėra reglamentuojami šia direktyva. Todėl taikant šią direktyvą neturėtų būti daromas poveikis nacionalinei teisei, reglamentuojančiai, pavyzdžiui, sutarties sudarymą ar galiojimą (pvz., nesutikimą [nesant sutikimo]). <…>
<…>
(60)
tokią prekybos praktiką, kai bandoma parduoti neužsakytas prekes ir paslaugas, draudžia [Direktyva 2005/29], tačiau joje nenumatoma jokių sutartinių teisių gynimo priemonių, todėl šioje direktyvoje būtina numatyti sutartines teisių gynimo priemones, kad vartotojai būtų atleisti nuo pareigos atlyginti už be užsakymo pateiktas prekes arba paslaugas.“
Šios direktyvos 3 straipsnio „Taikymo sritis“ 5 dalyje numatyta:
„Šia direktyva nedaroma įtaka nacionalinei bendrajai sutarčių teisei, pavyzdžiui, sutarties galiojimą, sudarymą arba poveikį reglamentuojančioms taisyklėms, tiek kiek bendrosios sutarčių teisės aspektai nėra reglamentuojami šia direktyva.“
Minėtos direktyvos 27 straipsnyje „Neužsakytų prekių ar paslaugų pardavimas“ nurodyta:
„Vartotojas atleidžiamas nuo pareigos atlyginti, jei tiekiamos neužsakytos prekės, vanduo, dujos, elektros energija, centralizuota šiluma ar skaitmeninis turinys arba teikiamos neužsakytos paslaugos, kas yra draudžiama pagal Direktyvos [2005/29] 5 straipsnio 5 dalį ir I priedo 29 punktą. Tokiais atvejais, jeigu vartotojas, kuriam be užsakymo teikiamos prekės arba paslaugos, neatsako prekiautojui, tai nereiškia, kad jis sutinka jas pirkti.“
Tos pačios direktyvos 31 straipsnio „Panaikinimas“ pirmoje pastraipoje numatyta:
„<…> Direktyva [97/7] <…> panaikinam[a] nuo 2014 m. birželio 13 d.“
Direktyva 2005/29
Direktyvos 2005/29 6, 16–18 ir 23 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(6)
Ši direktyva suderina valstybių narių įstatymus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, įskaitant nesąžiningą reklamą, tiesiogiai pažeidžiančią vartotojų ekonominius interesus, ir tuo pačiu netiesiogiai – teisėtų konkurentų ekonominius interesus. <…>
<…>
(16)
Nuostatos dėl agresyvios komercinės veiklos turėtų apimti tą veiklą, kuri žymiai apriboja vartotojo pasirinkimo laisvę. Tokioje veikloje [vykdant tokią veiklą] naudojamas priekabiavimas, prievarta, įskaitant jėgos panaudojimą, ir pernelyg didelė įtaka.
(17)
Siekiant didesnio teisinio tikrumo, pageidautina, kad būtų apibrėžta tokia komercinė veikla, kuri yra nesąžininga bet kuriomis aplinkybėmis. Todėl I priede pateikiamas išsamus visos tokios veiklos sąrašas. Tai yra vienintelė komercinė veikla, kurią galima laikyti nesąžininga nevertinant kiekvieno konkretaus atvejo, kaip numato šios direktyvos 5–9 straipsnio nuostatos. Sąrašą galima keisti tik peržiūrint šią direktyvą.
(18)
<…> Ši direktyva, remdamasi proporcingumo principu ir siekdama efektyviai įgyvendinti joje numatytas nuostatas, pagal Teisingumo Teismo aiškinimą naudoja vidutinį vartotoją, kuris yra gana gerai informuotas ir gana atidus bei apdairus, kaip standartą, atsižvelgiant į socialinius, kultūrinius bei kalbinius veiksnius, bet numato nuostatas, kuriomis siekiama užkirsti kelią vartotojų, kurių savybės daro juos ypač pažeidžiamus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, išnaudojimui. <…>
<…>
(23)
Kadangi šios direktyvos tikslų, t. y. kliūčių vidaus rinkos veikimui, kurias sudaro nacionaliniai įstatymai dėl nesąžiningos komercinės veiklos, pašalinimas ir aukšto bendro lygio vartotojų apsaugos sukūrimas derinant valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, valstybės narės negali deramai pasiekti, ir kadangi dėl to tų tikslų būtų geriau siekti [Sąjungos] lygmeniu, laikydamasi Sutarties 5 straipsnyje nustatyto subsidiarumo principo [Sąjunga] gali priimti priemones. Pagal tame straipsnyje nustatytą proporcingumo principą šia direktyva neviršijama to, kas būtina nurodytiems tikslams pasiekti.“
Šios direktyvos 3 straipsnyje „Taikymo sritis“ numatyta:
„1.   Ši direktyva taikoma nesąžiningai įmonių komercinei veiklai vartotojų atžvilgiu, kaip nustatyta šios direktyvos 5 straipsnyje, prieš ir po komercinio sandorio dėl produkto sudarymo bei jo metu.
2.   Ši direktyva nepažeidžia [taikoma nedarant poveikio] sutarčių teisės [-ei], ypač taisyklių [-ėms] dėl sutarties galiojimo, sudarymo arba padarinių.
<…>“
Minėtos direktyvos 5 straipsnio 1 ir 5 dalyse nustatyta:
„1.   Nesąžininga komercinė veikla draudžiama.
<…>
5.   Tokios komercinės veiklos, kuri bet kuriomis aplinkybėmis laikoma nesąžininga, sąrašas pateikiamas I priede. Tas pats sąrašas galioja visose valstybėse narėse, ir jį galima keisti tik peržiūrint šią direktyvą.“
Direktyvos 2005/29 8 straipsnyje „Agresyvi komercinė veikla“ nustatyta:
„Komercinė veikla laikoma agresyvia, jeigu toje faktinėje situacijoje, atsižvelgiant į visus jos ypatumus ir aplinkybes, ji priekabiavimu, prievarta, įskaitant fizinės jėgos panaudojimą arba pernelyg didelę įtaką, žymiai apriboja arba gali žymiai apriboti vidutinio vartotojo pasirinkimo laisvę arba elgesį produkto atžvilgiu, ir tuo vidutinis vartotojas skatinamas arba gali būti paskatintas priimti tokį sprendimą dėl sandorio, kurio jis kitomis aplinkybėms nebūtų priėmęs.“
Šios direktyvos 9 straipsnyje numatyta:
„Nustatant, ar komercinėje veikloje naudojamas priekabiavimas, prievarta arba pernelyg didelė įtaka, atsižvelgiama į:
a)
jo laiką, vietą, pobūdį arba atkaklumą;
b)
grasinančios arba užgaulios kalbos arba elgesio naudojimą;
c)
prekybininko [verslininko] naudojimąsi bet kokia konkrečia nelaime arba aplinkybėmis, kurios gali įtakoti vartotojo sprendimą, apie kurias prekybininkas [verslininkas] žino, siekiant įtakoti vartotojo sprendimą produkto atžvilgiu [dėl produkto];
d)
bet kokias sunkinančias arba neproporcingas sutartyje nenumatytas kliūtis, kurias prekybininkas [verslininkas] nustato, jeigu vartotojas nori pasinaudoti sutartyje numatytomis savo teisėmis, įskaitant teises nutraukti sutartį arba pasirinkti kitą produktą ar prekybininką [verslininką];
e)
bet kokį grasinimą imtis veiksmų, kurių teisėtai negali būti imamasi.“
Minėtos direktyvos I priedo „Komercinė veikla, kuri bet kuriomis aplinkybėmis laikoma nesąžininga“ dalyje „Agresyvi komercinė veikla“ esantis 29 punktas suformuluotas taip:
„Reikalavimas nedelsiant sumokėti ar atidėto mokėjimo reikalavimas už prekybininko [verslininko] pateiktus produktus ar reikalavimas juos grąžinti ar saugoti, kai vartotojas jų neužsakė, išskyrus kai produktas yra pagal Direktyvos [97/7] 7 straipsnio 3 dalį suteikiamas pakaitalas (neužsakytų prekių ar paslaugų pardavimas).“
Nyderlandų teisė
BW
Iki 2014 m. birželio 12 d. galiojusios redakcijos
Burgerlijk Wetboek
(Civilinis kodeksas, toliau – BW) 7:7 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad draudžiama siųsti fiziniam asmeniui, kuris nevykdo profesinės ar komercinės veiklos, prekę, kurios jis neužsakė, reikalaujant sumokėti už tokią prekę, ją grąžinti arba saugoti. Vis dėlto, kai tokia prekė išsiunčiama, pagal analogiją taikoma iki 2014 m. birželio 12 d. galiojusios redakcijos BW 7:7 straipsnio 1 dalis dėl teisės neatlygintinai saugoti prekę.
Nuo 2014 m. birželio 13 d. taikytinos redakcijos BW 7:7 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad fizinis asmuo, veikiantis su jo komercine ar profesine veikla nesusijusiais tikslais, neturi pareigos mokėti, kai teikiama neužsakyta prekė, finansinis produktas, vanduo, dujos, elektros energija, centralizuota šiluma ar fizinėje laikmenoje neįrašytas skaitmeninis turinys, nepaisant to, kad skaitmeninis turinys gali būti individualizuotas ar veiksmingai kontroliuojamas, arba teikiama neužsakyta paslauga, kaip tai suprantama pagal nuo 2014 m. birželio 13 d. taikytinos BW redakcijos 6 knygos 193i straipsnio f punktą. Tai, kad nėra fizinio asmens, veikiančio su jo komercine ar profesine veikla nesusijusiais tikslais, atsakymo, kai parduodamos neužsakytos prekės ar teikiamos neužsakytos paslaugos, nereiškia jo sutikimo. Vis dėlto, kai tokia prekė išsiunčiama, pagal analogiją taikoma nuo 2014 m. birželio 13 d. galiojusios redakcijos BW 7:7 straipsnio 1 dalis, susijusi su teise neatlygintinai saugoti prekę. Ši nuostata taikoma neatsižvelgiant į tai, ar siuntėjui yra atstovaujama.
Vandens įstatymas
2009 m. liepos 18 d.
Wet houdende nieuwe bepalingen met betrekking tot de productie en distributie van drinkwater en de organisatie van de openbare drinkwatervoorziening (Drinkwaterwet)
(Įstatymas su naujomis nuostatomis dėl geriamojo vandens ruošimo ir tiekimo bei visuomenės aprūpinimo vandeniu organizavimo) (
Stb
. 2009, p. 370, toliau – Vandens įstatymas) 3 straipsnyje nustatyta, jog kompetentingas vandens tiekimo įmonės savininkas turi užtikrinti tinkamą ir tvarų visuomenės aprūpinimą vandeniu tiekimo teritorijoje ir pagal šio įstatymo 8 straipsnį toks savininkas turi pareigą tiekti vandenį minėtoje tiekimo teritorijoje.
Pagal minėto įstatymo 5 straipsnį kompetentingas ministras kiekvienai vandens tiekimo įmonei nustato tiekimo teritoriją, kurioje vandens tiekimo įmonės savininkas yra kompetentingas ir pagal to paties įstatymo 8 straipsnį turi pareigą tiekti vandenį.
Vandens įstatymo 8 straipsnis suformuluotas taip:
„1.   Vandens tiekimo įmonės savininkas jam priskirtoje tiekimo teritorijoje privalo pasiūlyti prijungti bet kurį asmenį, prašantį būti prijungtam prie jo valdomo tiekimo tinklo.
2.   Vandens tiekimo įmonės savininkas jam priskirtoje tiekimo teritorijoje taip pat privalo pasiūlyti tiekti vandenį jo valdomu tinklu bet kuriam to prašančiam asmeniui.
3.   Vandens tiekimo įmonės savininkas privalo taikyti pagrįstas, skaidrias ir nediskriminacines sąlygas.
<…>“
Šio įstatymo 9 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad vandens tiekimo įmonės savininkas vykdo politiką, kuria siekiama išvengti vandens tiekimo smulkiesiems vartotojams nutraukimo. Pagal minėto įstatymo 9 straipsnio 2 dalį kompetentingas ministras nustato vandens tiekimo nutraukimo smulkiesiems vartotojams tvarką ir prevencines priemones, kuriomis siekiama kiek įmanoma išvengti vandens tiekimo nutraukimo smulkiesiems vartotojams.
Pagal Vandens įstatymo 11 straipsnį vandens tiekimo įmonės savininkas taiko išlaidas padengiančius, skaidrius ir nediskriminacinius tarifus.
Šio įstatymo 12 straipsnyje nurodyta:
„1.   Vandens tiekimo įmonės biudžete nurodoma, kaip įvairios sąnaudos perkeliamos nustatant tarifą, visų pirma didžiausios kapitalo sąnaudos, kurias galima įtraukti į sąskaitas.
2.   Iki kiekvienų metų spalio 1 d. vandens tiekimo įmonės savininkas pateikia [kompetentingam] ministrui ataskaitą apie praėjusiais kalendoriniais metais į vandens tiekimo tarifus perkeltas sąnaudas, visų pirma kapitalo sąnaudas, ir atitinkamų metų veiklos rezultatus. Prie ataskaitos turi būti pridėta besąlyginė auditoriaus išvada. Ministras perduoda šią ataskaitą dviem [
Staten-Generaal
(Parlamentas)] rūmams iki kalendorinių metų pabaigos.
3.   Jei iš 2 dalyje nurodytos ataskaitos matyti, kad veiklos rezultatai viršija atitinkamais metais pagal 11 straipsnio 2 dalį nustatytas kapitalo sąnaudas, vandens tiekimo įmonės savininkas užtikrina, kad toks viršijimas būtų kompensuojamas kitais kalendoriniais metais nustatant tarifus.“
Minėto įstatymo 13 straipsnyje nustatyta:
„1.   Siekiant užtikrinti visuomenės aprūpinimą vandeniu, bendruoju administracijos sprendimu arba jo pagrindu nustatomos kitos sąlygos, susijusios su:
a.
11 straipsnyje nurodytą tarifą sudarančiomis pagrindinėmis sąnaudomis;
b.
12 straipsnyje nurodytų tarifų apskaičiavimo metodu ir elementais.
2.   Jei nesilaikoma 11 straipsnio ar 12 straipsnio nuostatų arba 1 dalyje nurodytų sąlygų, [kompetentingas] ministras gali pateikti rekomendaciją vandens tiekimo įmonės savininkui. Rekomendacijoje nurodomi motyvai, dėl kurių nesilaikyta 11 ar 12 straipsnių nuostatų arba juose nurodytų taisyklių, taip pat tarifų pakeitimai, būtini siekiant įvykdyti tokius reikalavimus. Rekomendacijose nurodomas terminas, per kurį turi būti įvykdyti rekomendacijoje nurodyti reikalavimai.“
Potvarkis dėl geriamojo vandens tiekimo smulkiesiems vartotojams nutraukimo politikos nustatymo
2012 m. balandžio 17 d.
Regeling van de Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu, nr. IENM / BSK-2012/14677, houdende regels met betrekking tot het afsluiten van kleinverbruikers van drinkwater (Regeling afsluitbeleid voor kleinverbruikers van drinkwater)
(Infrastruktūros ir aplinkos valstybės sekretoriaus potvarkis Nr. IENM / BSK-2012/14677 su nuostatomis dėl geriamojo vandens tiekimo smulkiesiems vartotojams nutraukimo, toliau – Potvarkis dėl geriamojo vandens tiekimo smulkiesiems vartotojams nutraukimo politikos nustatymo) (
Stcrt
. 2012, Nr. 7964) 2 straipsnyje numatyta:
„Vandens tiekimo įmonės savininkas negali dėl nesumokėto mokesčio nutraukti vandens tiekimo smulkiajam vartotojui tol, kol nėra laikomasi 3 ir 4 straipsniuose numatytos procedūros.“
Šio potvarkio 3 straipsnyje „Rašytinis priminimas“ nustatyta:
„1.   Jeigu smulkusis vartotojas neatsako į pirmąjį vandens tiekimo įmonės savininko prašymą sumokėti mokestį per nustatytą terminą, minėtas savininkas privalo bent jau pateikti rašytinį priminimą šiuo klausimu atitinkamam smulkiajam vartotojui.
2.   Minėtame rašytiniame priminime vandens tiekimo įmonės savininkas:
a.
smulkiajam vartotojui primena apie galimybes gauti konsultacijas dėl skolų valdymo;
b.
pasiūlo, gavus smulkiojo vartotojo raštišką sutikimą, pateikti jo kontaktinę informaciją, kliento numerį ir informaciją apie skolos dydį kompetentingai skolų valdymo konsultacijų institucijai, išskyrus atvejus, kai smulkusis vartotojas nėra fizinis asmuo; ir
c.
nurodo, kad smulkiajam vartotojui negali būti nutrauktas vandens tiekimas, jeigu jis pateikia 6 straipsnio d punkte nurodytą medicininę pažymą, nedarant įtakos 6 straipsnio a–c punktuose nurodytoms aplinkybėms“.
Šio potvarkio 4 straipsnyje nustatyta:
„Vandens tiekimo įmonės savininkas stengiasi susisiekti su smulkiuoju vartotoju, siekdamas atkreipti jo dėmesį į galimybes išvengti pavėluotų mokėjimų, sustabdyti mokėjimų vėlavimą ir gauti patvirtinimą apie leidimo, kaip jis suprantamas pagal 3 straipsnio 2 dalies b punktą, išdavimą ar neišdavimą.“
Nutarimas dėl vandens ir Potvarkis dėl vandens
2011 m. gegužės 23 d.
besluit houdende bepalingen inzake de productie en distributie van drinkwater en de organisatie van de openbare drinkwatervoorziening (Drinkwaterbesluit)
(Nutarimas, reglamentuojantis vandens ruošimą, tiekimą ir visuomenės aprūpinimą vandeniu, toliau – Nutarimas dėl vandens) (
Stb
. 2011, p. 293), priimtame taikant Vandens įstatymą, ir 2011 m. birželio 14 d.
Regeling van de Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu, nr. BJZ2011046947, houdende nadere regels met betrekking tot enige onderwerpen inzake de voorziening van drinkwater, warm tapwater en huishoudwater (Drinkwaterregeling)
(Infrastruktūros ir aplinkos valstybės sekretoriaus potvarkis Nr. BJZ2011046947 dėl kai kurių geriamojo vandens, karšto vandens ir vandens tiekimo namų ūkio reikmėms klausimų) (
Stcrt
. 2011, p. 10842) įtvirtintos išsamios sąnaudų apskaičiavimo tvarkos taisyklės, jame taip pat patikslinta, kokios sąnaudos gali būti įtrauktos į kainą ir kaip. Kompetentingas ministras užtikrina, kad šių taisyklių būtų laikomasi. Vandens tiekimo įmonė kiekvienais metais paskelbia kainų, kurios bus taikomos vandens tiekimui kitais kalendoriniais metais, skalę ir kartu patikslina, kaip, atsižvelgiant į sąnaudas, apskaičiuojamos šios kainos.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Stichting Waternet
yra vandens tiekimo bendrovė, kuriai suteiktas išimtinis įgaliojimas tiekti geriamąjį vandenį Amsterdamo (Nyderlandai) savivaldybėje, kur MG nuo 2012 m. rugsėjo mėnesio turi gyvenamąjį būstą.
MG neinformavo
Stichting Waternet
apie tai, kad įsikėlė į šį gyvenamąjį būstą kaip naujas gyventojas. Ankstesnis gyventojas taip pat nepranešė apie savo išsikraustymą ir iki 2014 m. sausio 1 d. toliau mokėjo vandens tiekimo minėtam gyvenamajam būstui sąskaitas. 2014 m. lapkričio 12 d.
Stichting Waternet
nusiuntė MG pasveikinimo laišką, o nuo 2014 m. lapkričio 18 d. jam pradėjo siųsti sąskaitas už vandens tiekimą nuo 2014 m. sausio 1 d. MG neapmokėjo nė vienos sąskaitos už laikotarpį nuo 2014 m. sausio 1 d. iki 2016 m. lapkričio 18 d.
Taigi
Stichting Waternet
pareiškė ieškinį
kantonrechter
(kantono teisėjas, Nyderlandai), reikalaudama priteisti iš MG 283,79 EUR sumą kartu su įstatyme nustatyto dydžio palūkanomis ir išlaidomis, o nepatenkinus šio reikalavimo, gauti leidimą atjungti šį būstą nuo vandentiekio. Tas teismas atmetė
Stichting Waternet
reikalavimą sumokėti, motyvuodamas tuo, kad geriamo vandens tiekimas yra „neužsakytų prekių pardavimas“, kaip tai suprantama pagal nuo 2014 m. birželio 13 d. taikytinos redakcijos BW 7:7 straipsnio 2 dalį. Tačiau jis patenkino papildomą reikalavimą su sąlyga, kad MG per keturiolika dienų nuo teismo sprendimo įteikimo aiškiai nepareikš ketinimo būti aprūpintam vandeniu. 2016 m. lapkričio 18 d. MG ir
Stichting Waternet
sudarė vandens tiekimo sutartį.
Stichting Waternet
pateikė apeliacinį skundą dėl
kantonrechter
(kantono teisėjas) sprendimo
Gerechtshof Amsterdam
(Amsterdamo apeliacinis teismas, Nyderlandai); šis jį atmetė, motyvuodamas tuo, kad pagrindinės bylos šalys nebuvo sudariusios vandens tiekimo sutarties laikotarpiu nuo 2014 m. sausio 1 d. iki 2016 m. lapkričio 18 d., kad vandens tiekimas šiuo laikotarpiu yra „neužsakytų prekių pardavimas“, kaip tai suprantama pagal nuo 2014 m. birželio 13 d. taikytinos BW redakcijos 7:7 straipsnio 2 dalį, ir kad šio vertinimo nekeičia faktas, kad MG vartojo vandenį.
Dėl to sprendimo
Stichting Waternet
pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui –
Hoge Raad der Nederlanden
(Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas). Jam kyla klausimas, ar galima laikyti, kad, atsižvelgiant į įprastą praktiką Nyderlanduose ir Nyderlandų teisės aktus dėl visuomenės aprūpinimo vandeniu,
Stichting Waternet
komercinė veikla nėra geriamojo vandens kaip „neužsakytos prekės pardavimas“, draudžiamas pagal Direktyvos 2005/29 5 straipsnio 5 dalį ir I priedo 29 punktą, taip pat pagal Direktyvos 97/7 9 straipsnį ir Direktyvos 2011/83 29 straipsnį.
Pirmiausia prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo, kad Nyderlanduose visuomenės aprūpinimas vandeniu laikomas viena iš esminių viešosios valdžios institucijų užduočių, taigi šiame sektoriuje nėra konkurencingos rinkos, nes visos vandens tiekimo bendrovės, pirma, turi išimtinę teisę tiekti vandenį joms priskirtoje tiekimo teritorijoje ir, antra, privalo pasiūlyti prijungti prie vandentiekio visus to prašančius, taip pat nenutraukti vartotojo būsto aprūpinimo, nors šis už tai ir nemoka. Be to, minėtas teismas patikslina, kad, kontroliuojant valdžios institucijoms, tokios bendrovės turi taikyti išlaidas padengiančius, skaidrius ir nediskriminacinius tarifus.
Taip pat prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pabrėžia, kad vidutinis vartotojas Nyderlanduose turi žinoti, kad gyvenamasis būstas, į kurį jis keliasi, yra prijungtas prie viešojo geriamojo vandens tiekimo tinklo ir kad geriamojo vandens tiekimas nėra nemokamas.
Galiausiai tas teismas mano, kad pagrindinė byla skiriasi nuo bylų, kuriose priimtas 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Wind Tre ir Vodafone Italia (
C‑54/17 ir C‑55/17
,
EU:C:2018:710
), nes pagrindinėje byloje vartotojas negali pasirinkti vandens tiekimo bendrovės, kuri jį aprūpins geriamuoju vandeniu, mokestis skaičiuojamas už faktiškai vartotojo suvartotą vandenį, šie mokesčiai nustatomi kontroliuojant valdžios institucijoms ir yra padengiantys išlaidas, skaidrūs ir nediskriminaciniai.
Šiomis aplinkybėmis
Hoge Raad der Nederlanden
(Nyderlandų Aukščiausiasis Teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar [Direktyvos 97/7] 9 straipsnis ir [Direktyvos 2011/83] 27 straipsnis, siejami su [Direktyvos 2005/29] 5 straipsnio 5 dalimi ir I priedo 29 punktu, aiškintini taip, kad geriamasis vanduo tiekiamas be užsakymo, kaip tai suprantama pagal šias nuostatas, kai vandens tiekimo įmonė komercinę veiklą vykdo taip:
i)
vandens tiekimo įmonė pagal teisės aktus: a) jai priskirtoje tiekimo teritorijoje išimtinai įgaliota ir įpareigota tiekti vandenį vandentiekio linijomis; b) privalo prašymą pateikusiems asmenims pateikti pasiūlymą dėl prisijungimo prie viešojo geriamojo vandens tiekimo tinklo ir vandens tiekimo;
ii)
vandens tiekimo įmonė palieka vartotojo būstą prijungtą prie viešojo vandens tiekimo tinklo, kaip buvo prieš į būstą įsikeliant vartotojui, todėl vartotojo būste esančiose vandentiekio linijose yra spaudimas, o vartotojas, atlikęs sąmoningą veiksmą – atsukęs vandens čiaupą arba atlikęs tam prilygstantį veiksmą, – prireikus gali vartoti vandenį net ir po to, kai pranešė nenorintis sudaryti vandens tiekimo sutarties;
iii)
vandens tiekimo įmonė išrašo sąskaitą faktūrą už vartotojo, šiam atliekant sąmoningą veiksmą, faktiškai suvartotą vandenį, o kontroliuojant valstybei taikomos išlaidas padengiančios, skaidrios ir nediskriminacinės kainos?
2.
Ar pagal [Direktyvos 97/7] 9 straipsnį ir [Direktyvos 2011/83] 27 straipsnį, siejamus su [Direktyvos 2005/29] 5 straipsnio 5 dalimi ir I priedo 29 punktu, galima manyti (ar ne), kad vandens tiekimo įmonė ir vartotojas sudarė vandens tiekimo sutartį, kai: i) vartotojas – kaip ir vidutinis Nyderlandų vartotojas – žino, kad vandens tiekimas susijęs su išlaidomis; ii) nepaisydamas to, vartotojas vandenį ilgą laiką sistemingai vartoja; iii) net ir gavęs vandens tiekimo įmonės pasveikinimo laišką, sąskaitas faktūras ir įspėjimus vartotojas toliau vartoja vandenį; iv) teismui davus leidimą atjungti būstą nuo vandens tiekimo tinklo, vartotojas praneša vis dėlto norintis sudaryti sutartį su vandens tiekimo įmone?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu, kurį reikia nagrinėti pirmiausia, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 97/7 9 straipsniu ir Direktyvos 2011/83 27 straipsniu, siejamais su Direktyvos 2005/29 5 straipsnio 5 dalimi ir I priedo 29 punktu, reglamentuojamas sutarčių sudarymas ir ar visų pirma šios nuostatos turi būti aiškinamos taip, kad vandens tiekimo bendrovės ir vartotojo sutartis gali būti laikoma sudaryta nesant vartotojo aiškaus sutikimo.
Visų pirma reikia priminti, kad Direktyva 97/7, remiantis Direktyvos 2011/83 31 straipsniu, buvo panaikinta 2014 m. birželio 13 d. Vis dėlto, atsižvelgiant į šio sprendimo 28 ir 29 punktuose nurodytų faktinių aplinkybių klostymosi laikotarpį, atsakant į antrąjį klausimą reikia remtis tiek Direktyvos 97/7, tiek Direktyvos 2011/83 nuostatomis.
Be to, šis klausimas yra reikšmingas tik su sąlyga, kad teisiniai
Stichting Waternet
ir MG santykiai tiek dėl verslininko atliekamo vandens tiekimo, tiek dėl vartotojui tenkančių su tokiu tiekimu susijusių išlaidų nėra visiškai reglamentuojami nacionalinės teisės. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar ši sąlyga pagrindinėje byloje yra įvykdyta.
Pirma, reikia pažymėti, kad Direktyva 97/7 siekiama apsaugoti vartotojus sudarant sutartis nuotoliniu būdu ir, be kita ko, apibrėžti verslininkams tenkančių pareigų dėl vartotojams teiktinos informacijos ir dėl šių teisės atsisakyti sutarties apimtį. Tačiau ši direktyva neapima sutarčių sudarymo nuotoliniu būdu taisyklių.
Antra, reikia pažymėti, kad iš aiškios Direktyvos 2011/83 3 straipsnio 5 dalies formuluotės matyti, kad šia direktyva nedaroma įtaka nacionalinei bendrajai sutarčių teisei, pavyzdžiui, sutarties galiojimą, sudarymą arba padarinius reglamentuojančioms taisyklėms, tiek, kiek bendrosios sutarčių teisės aspektai nėra reglamentuojami šia direktyva. Iš Direktyvos 2011/83 14 konstatuojamosios dalies taip pat matyti, kad šia direktyva neturėtų būti daromas poveikis nacionalinei teisei, reglamentuojančiai, pavyzdžiui, sutarties sudarymą ar galiojimą (pvz., nesant sutikimo).
Trečia, Direktyvos 2005/29 3 straipsnio 2 dalyje numatyta, kad ši direktyva taikoma nedarant poveikio sutarčių teisei, ypač taisyklėms dėl sutarties galiojimo, sudarymo arba padarinių.
Nagrinėjamu atveju prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 97/7 9 straipsniu ir Direktyvos 2011/83 27 straipsniu, siejamais su Direktyvos 2005/29 5 straipsnio 5 dalimi ir I priedo 29 punktu, reglamentuojamas sutarčių sudarymas.
Šiuo klausimu reikia patikslinti, kad šios nuostatos yra susijusios su galimo konstatavimo, kad egzistuoja „neužsakytų prekių ar paslaugų pardavimas“, pasekmėmis tuo aspektu, kad jomis siekiama, pirma, uždrausti komercinę veiklą, kurią sudaro toks pardavimas, kaip numatyta Direktyvos 2005/29 5 straipsnio 5 dalyje ir I priedo 29 punkte, ir, antra, numatyti, kad vartotojas atleidžiamas nuo pareigos atlyginti, kai parduodamos neužsakytos prekės ar paslaugos.
Iš šio sprendimo 40–42 ir 44 punktuose pateiktų svarstymų matyti, kad Sąjungos lygmeniu nesuderinus bendrųjų sutarčių teisės aspektų, sutarčių sudarymą ir galiojimą reglamentuoja nacionalinė teisė. Taigi prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgdamas į Nyderlandų teisę, turi nustatyti, ar vandens tiekimo bendrovės ir vartotojo sutartis gali būti laikoma sudaryta be aiškaus vartotojo sutikimo.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į antrąjį klausimą reikia atsakyti taip, kad Direktyvos 97/7 9 straipsniu ir Direktyvos 2011/83 27 straipsniu, siejamais su Direktyvos 2005/29 5 straipsnio 5 dalimi ir I priedo 29 punktu, nereglamentuojamas sutarčių sudarymas, todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis nacionalinės teisės aktais, turi įvertinti, ar vandens tiekimo bendrovės ir vartotojo sutartis gali būti laikoma sudaryta nesant aiškaus vartotojo sutikimo.
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar sąvoka „neužsakytų prekių ar paslaugų pardavimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2005/29 I priedo 29 punktą, turi būti aiškinama taip, kad ji apima komercinę veiklą, kurią sudaro prijungimas prie viešojo geriamojo vandens tiekimo tinklo, kai vartotojas įsikelia į anksčiau kito asmens gyventą būstą, nesant šio vartotojo prašymo prijungti prie tokio tinklo.
Pirmiausia reikia priminti, kad, kaip jau buvo konstatuota šio sprendimo 39 punkte, atsakymas į pirmąjį klausimą yra reikšmingas tik jeigu teisiniai
Stichting Waternet
ir MG santykiai tiek dėl verslininko atliekamo vandens tiekimo, tiek dėl vartotojui tenkančių su tokiu teikimu susijusių mokesčių nėra visiškai reglamentuojami nacionalinės teisės, o tai turi patikrinti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Prireikus reikia išnagrinėti, ar komercinė veikla, kaip antai pagrindinėje byloje nagrinėjama su aprūpinimu geriamuoju vandeniu susijusi veikla, patenka į Direktyvos 2005/29 taikymo sritį.
Direktyvos 2005/29 1 straipsnyje, siejamame su jos 23 konstatuojamąja dalimi, nustatyta, kad šios direktyvos tikslas yra prisidėti prie tinkamo vidaus rinkos veikimo ir pasiekti aukštą vartotojų apsaugos lygį, suderinant valstybių narių įstatymus ir kitus teisės aktus dėl nesąžiningos komercinės veiklos, kenkiančios vartotojų ekonominiams interesams.
Taigi nacionalinės teisės aktai patenka į šios direktyvos taikymo sritį tik jeigu jais siekiama vartotojų apsaugos tikslų (šiuo klausimu žr. 2012 m. spalio 4 d. Nutarties Pelckmans Turnhout,
C‑559/11
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2012:615
,
punktą).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad nei iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą, nei iš Teisingumo Teismo turimos bylos medžiagos nėra aiškūs pagrindinėje byloje nagrinėjamų nacionalinės teisės aktų tikslai. Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi patikrinti, ar
Stichting Waternet
veikla grindžiama nacionalinės teisės nuostatų, kuriomis siekiama vartotojų ekonominių interesų apsaugos tikslų, taikymu ir dėl to ji patenka į Direktyvos 2005/29 taikymo sritį, ar, priešingai, tokia veikla siekiama apsaugoti tik kitus viešuosius interesus, pavyzdžiui, visuomenės sveikatą. Tik tuo atveju, jei, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nuomone, atsižvelgiant į pirmesnį šio sprendimo punktą,
Stichting Waternet
veikla patektų į Direktyvos 2005/29 taikymo sritį, jis turėtų patikrinti, ar ši veikla yra „neužsakytų prekių ar paslaugų pardavimas“.
Kiek tai susiję su „neužsakytų prekių ir paslaugų pardavimu“, Direktyvos 2005/29 I priedo 29 punkte numatyta, kad „[r]eikalavimas nedelsiant sumokėti ar atidėto mokėjimo reikalavimas už prekybininko [verslininko] pateiktus produktus <…>, kai vartotojas jų neužsakė (neužsakytų prekių ar paslaugų pardavinėjimas)“ patenka į agresyvios komercinės veiklos, kuri bet kuriomis aplinkybėmis laikoma nesąžininga, kategoriją.
Taigi, tokie veiksmai, kai verslininkas reikalauja iš vartotojo sumokėti už prekę ar paslaugą, kuri buvo pateikta šiam jos neužsakius, yra būtent „neužsakytų prekių ar paslaugų pardavimas“, kaip jis suprantamas pagal šį 29 punktą (2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Wind Tre ir Vodafone Italia,
C‑54/17 ir C‑55/17
,
EU:C:2018:710
,
punktas ir 2019 m. gruodžio 5 d. Sprendimo EVN Bulgaria Toplofikatsia ir Toplofikatsia Sofia,
C‑708/17 ir C‑725/17
,
EU:C:2019:1049
,
punktas).
Šiuo klausimu primintina, kad Direktyvos 2005/29 8 straipsnyje sąvoka „agresyvi komercinė veikla“ apibrėžiama visų pirma remiantis tuo, kad ja gerokai apribojama arba gali būti apribota vidutinio vartotojo pasirinkimo laisvė ar elgesys dėl prekės. Vadinasi, paslauga turi būti užsakoma vartotojui laisvai pasirenkant. Tai visų pirma reiškia, kad verslininko vartotojui perduota informacija turi būti aiški ir tinkama (2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Wind Tre ir Vodafone Italia,
C‑54/17 ir C‑55/17
,
EU:C:2018:710
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad kaina iš esmės yra lemiamas veiksnys vartotojo sąmonėje, kai šis turi priimti sprendimą dėl sandorio, todėl ji turi būti laikoma informacija, būtina tam, kad vartotojas galėtų priimti tokį informacija paremtą sprendimą (2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Wind Tre ir Vodafone Italia (
C‑54/17 ir C‑55/17
,
EU:C:2018:710
,
punktas).
Be to, aiškinant Direktyvą 2005/29 vartotojo sąvoka yra ypač svarbi. Pagal jos 18 konstatuojamąją dalį šioje direktyvoje kaip vertinimo kriterijus pasirinktas vidutinis vartotojas, kuris yra pakankamai informuotas ir protingai pastabus bei nuovokus, atsižvelgiant į socialinius, kultūrinius ir kalbinius veiksnius (2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimo Wind Tre ir Vodafone Italia,
C‑54/17 ir C‑55/17
,
EU:C:2018:710
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija). Vadovaujantis ta pačia 18 konstatuojamąja dalimi, vidutiniam vartotojui būdingą reakciją tam tikru atveju turi nustatyti prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas.
Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjama vandens tiekimo bendrovė privalo teikti vandens tiekimo paslaugą, kurios negalima nutraukti dėl to, kad vartotojas neatliko mokėjimų tol, kol nebuvo išsiųstas rašytinis priminimas ir kol ši bendrovė asmeniškai nesusisiekė su tokiu vartotoju.
Dėl vandens sąskaitų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, jog tam, kad mokesčiai būtų priskaičiuoti, būtinas tikslingas vartotojo veiksmas vartojant vandenį. Be to, kiekviena vandens tiekimo bendrovė, prižiūrima valdžios institucijų, turi taikyti išlaidas padengiančius, skaidrius, nediskriminacinius ir proporcingus tarifus už suvartotą vandenį.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas taip pat nurodo, kad vidutinis vartotojas Nyderlanduose, kuris persikelia į kito asmens anksčiau gyventą būstą, žino, kad toks būstas yra prijungtas prie viešojo geriamojo vandens tiekimo tinklo ir kad vandens tiekimas yra mokamas.
Šios aplinkybės skiria pagrindinę bylą nuo bylų, kuriose priimtas 2018 m. rugsėjo 13 d. Sprendimas Wind Tre ir Vodafone Italia (
C‑54/17 ir C‑55/17
,
EU:C:2018:710
,
ir
punktai). Tame sprendime Teisingumo Teismas nusprendė, kad nėra svarbu, jog tam tikrais atvejais nagrinėjamų paslaugų vartojimui reikėjo sąmoningų vartotojo veiksmų, ir padarė išvadą, kad egzistuoja „neužsakytų prekių ar paslaugų pardavimas“, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2005/29 I priedo 29 punktą, nes tose bylose vartotojai negavo tinkamos informacijos apie tam tikras suteiktas paslaugas ir mokesčius už jas.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti: sąvoka „neužsakytų prekių ar paslaugų pardavimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2005/29 I priedo 29 punktą, turi būti aiškinama taip, kad ji neapima geriamojo vandens tiekimo bendrovės komercinės veiklos, kai, vartotojui įsikeliant į prieš tai kito asmens gyventą gyvenamąjį būstą, ši bendrovė palieka tokį būstą prijungtą prie viešojo vandens tiekimo tinklo, jeigu toks vartotojas neturi galimybės pasirinkti šios paslaugos tiekėjo, šios paslaugos tiekėjas nustato išlaidas padengiančius, skaidrius ir nediskriminacinius tarifus pagal suvartotą vandenį, o minėtas vartotojas žino, kad toks būstas yra prijungtas prie viešojo vandens tiekimo tinklo ir kad vandens tiekimas yra mokamas.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinių bylų šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (šeštoji kolegija) nusprendžia:

1.
1997 m. gegužės 20 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 97/7/EB dėl vartotojų apsaugos, susijusios su nuotolinės prekybos sutartimis, 9 straipsniu ir 2011 m. spalio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/83/ES dėl vartotojų teisių, kuria iš dalies keičiamos Tarybos direktyva 93/13/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 1999/44/EB bei panaikinamos Tarybos direktyva 85/577/EEB ir Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 97/7/EB, 27 straipsniu, siejamais su 2005 m. gegužės 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2005/29/EB dėl nesąžiningos įmonių komercinės veiklos vartotojų atžvilgiu vidaus rinkoje ir iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 84/450/EEB, Europos Parlamento ir Tarybos direktyvas 97/7, 98/27/EB bei 2002/65/EB ir Europos Parlamento ir Tarybos reglamentą (EB) Nr. 2006/2004 5 straipsnio 5 dalimi ir I priedo 29 punktu, nereglamentuojamas sutarčių sudarymas, todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, remdamasis nacionalinės teisės aktais, turi įvertinti, ar vandens tiekimo bendrovės ir vartotojo sutartis gali būti laikoma sudaryta, nesant aiškaus vartotojo sutikimo.

2.
Sąvoka „neužsakytų prekių ar paslaugų pardavimas“, kaip ji suprantama pagal Direktyvos 2005/29 I priedo 29 punktą, turi būti aiškinama taip, kad ji neapima geriamojo vandens tiekimo bendrovės komercinės veiklos, kai, vartotojui įsikeliant į prieš tai kito asmens gyventą gyvenamąjį būstą, ši bendrovė palieka tokį būstą prijungtą prie viešojo vandens tiekimo tinklo, jeigu toks vartotojas neturi galimybės pasirinkti šios paslaugos tiekėjo, šios paslaugos tiekėjas nustato išlaidas padengiančius, skaidrius ir nediskriminacinius tarifus pagal suvartotą vandenį, o minėtas vartotojas žino, kad toks būstas yra prijungtas prie viešojo vandens tiekimo tinklo ir kad vandens tiekimas yra mokamas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: nyderlandų.