CELEX: 62018CJ0132
Žalba
Javna služba
Mirovine
Prijenos nacionalnih mirovinskih prava u mirovinski sustav Europske unije
Odbitak povećanja vrijednosti kapitala od datuma podnošenja zahtjeva za prijenos sredstava do stvarnog datuma prijenosa

Svojom žalbom Europska komisija zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 5. prosinca 2017., Tuerck/Komisija (T‑728/16, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2017:865
), kojom je Opći sud poništio Odluku Komisije od 10. prosinca 2015. kojom se potvrđuje prijenos u mirovinski sustav Unije mirovinskih prava koja je Sabine Tuerck stekla prije stupanja u službu Unije (u daljnjem tekstu: sporna odluka).
Pravni okvir
Članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) predviđa:
„Dužnosnik koji stupi u službu Unije nakon što je:
–
napustio službu državne uprave, nacionalne ili međunarodne organizacije, ili
ili
–
obavljao djelatnost u svojstvu zaposlene ili samozaposlene osobe,
ima pravo, nakon što ga se imenuje na stalno radno mjesto, ali prije nego što ispuni uvjete za isplatu starosne mirovine […], na to da se Uniji isplati kapitalizirana vrijednost mirovinskih prava koje je stekao na temelju tog prethodnog radnog odnosa, ažurirana na stvarni datum prijenosa.
U tom slučaju tijelo za imenovanje institucije za koju dužnosnik radi, uzimajući u obzir osnovnu plaću i dob dužnosnika te devizni tečaj na datum podnošenja zahtjeva za prijenos, utvrđuje na temelju općih provedbenih uredaba broj godina mirovinskog staža koji će mu se priznati u okviru mirovinskog sustava Unije s obzirom na prethodni staž i na temelju prenesene kapitalizirane vrijednosti, nakon što se odbije iznos koji predstavlja povećanje vrijednosti kapitala od datuma podnošenja zahtjeva za prijenos sredstava do stvarnog datuma prijenosa.
[…]”
Članak 7. Odluke Komisije C (2011) 1278
final
od 3. ožujka 2011. o općim provedbenim odredbama za članke 11. i 12. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju (u daljnjem tekstu: OPO), među ostalim, propisuje:
„Za potrebe priznavanja godina mirovinskog staža u skladu s člankom 11. stavcima 2. i 3. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju:
1.   Broj godina koji se uzima u obzir izračunava se na temelju prenosivog iznosa koji predstavlja stečena prava [dužnosnika koji podnosi zahtjev], pri čemu se odbija iznos povećanja vrijednosti kapitala od datuma podnošenja zahtjeva za prijenos sredstava i stvarnog datuma prijenosa.
Ako nacionalno ili međunarodno tijelo ne može priopćiti vrijednost mirovinskih prava na datum zaprimanja zahtjeva, jednostavna kamatna stopa od [3,1 %] odbija se od prenesenog iznosa za razdoblje od datuma zaprimanja zahtjeva do stvarnog datuma prijenosa.
[…]”
Okolnosti spora
Sabine Tuerck stupila je u službu institucije Europske unije 1. ožujka 2004. nakon što je prestala s radom u njemačkoj upravi.
Ona je 27. svibnja 2010. zatražila prijenos u mirovinski sustav Unije kapitalizirane vrijednosti mirovinskih prava koja je stekla na temelju prethodnog radnog odnosa do stupanja u službu Unije sukladno članku 11. stavku 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.
Ured za upravljanje individualnim materijalnim pravima i njihovu isplatu (PMO) je 29. travnja 2013. poslao taj zahtjev Deutsche Rentenversicherung Bundu (Savezno tijelo za mirovinsko osiguranje, Njemačka, u daljnjem tekstu: DRV) kao nacionalnom tijelu odgovornom za mirovinski sustav u kojem su stečena dotična mirovinska prava.
DRV je 5. svibnja 2015. obavijestio PMO da je na datum zaprimanja zahtjeva S. Tuerck, iznos prenosivog kapitala odgovarao mirovinskim pravima koja su iznosila 141652,07 eura.
PMO je 22. lipnja 2015. S. Tuerck podnio prijedlog za priznavanje godina mirovinskog staža u okviru mirovinskog sustava Unije na temelju iznosa koji je naveo DRV, koji je iznosio 3 godine, 8 mjeseci i 29 dana. Zainteresirana strana prihvatila je taj prijedlog.
PMO je 10. prosinca 2015. obavijestio S. Tuerck o donošenju sporne odluke kojom je taj mirovinski staž konačno utvrđen, u skladu s člankom 7. OPO‑a, na 3 godine i 4 mjeseca, na temelju iznosa stečenih prava u iznosu od 126048,05 eura. Taj je iznos izračunan oduzimanjem od ukupnog kapitala koji je prenio DRV, odnosno 146714,33 eura, iznosa od 20666,28 eura koji odgovara vrijednosti mirovinskih prava koja je S. Tuerck stekla u razdoblju od datuma podnošenja zahtjeva do datuma stvarnog prijenosa kapitalizirane vrijednosti u mirovinski sustav Unije. Taj je odbitak dobiven primjenom kamatne stope od 3,1 % po protekloj godini u dotičnom razdoblju na navedeni kapital.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 14. listopada 2016. S. Tuerck pokrenula je postupak za poništenje sporne odluke.
U potporu svojoj tužbi tužiteljica je istaknula dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 7. stavka 1. OPO‑a, a drugi na povredi članka 11. stavka 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.
Opći je sud pobijanom presudom, s obzirom na to da je prvi tužbeni razlog S. Tuerck bio utemeljen, zbog tog razloga poništio spornu odluku.
Zahtjevi stranaka pred Sudom
Svojom žalbom Komisija od Suda zahtijeva da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
konačno odluči u sporu odbijanjem tužbe, i
–
S. Tuerck naloži snošenje troškova koji se odnose na tužbu u prvostupanjskom postupku te na žalbu.
U svojem odgovoru na žalbu S. Tuerck od Suda zahtijeva da:
–
odbije žalbu;
–
podredno, u slučaju da pobijana presuda bude poništena, vrati predmet Općem sudu kako bi taj sud donio odluku o drugom tužbenom razlogu na koji se pred njime poziva, i
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Žalba
Komisija u prilog svojoj žalbi ističe četiri žalbena razloga.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu utvrđivanja subjekta nadležnog za odbitak povećanja vrijednosti kapitala predviđenog u članku 11. stavku 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju
Argumentacija stranaka
Komisija tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava zaključivši, u točkama 23. i 24. pobijane presude, da ona nema ovlast za provođenje „odbitka” od iznosa glavnice koje mu je prenijela uprava, organizacija ili dotično nacionalno tijelo (u daljnjem tekstu: dotično nacionalno tijelo), u određenom slučaju, provedbom sustava uvedenog na temelju članka 11. stavka 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.
Naime, taj mehanizam uključuje dvije uzastopne faze, prvo, izračun kapitalizirane vrijednosti koju je dužnosnik koji je podnio zahtjev stekao u nacionalnom mirovinskom sustavu i njezin prijenos u mirovinski sustav Unije i, drugo, preračunavanje te kapitalne vrijednosti u godine mirovinskog staža koje se uzimaju o obzir u mirovinskom sustavu Unije.
Međutim, iz sudske prakse Suda proizlazi da, iako je prva od tih faza u isključivoj nadležnosti dotičnog nacionalnog tijela, druga je uređena pravom Unije. Osim toga, članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju izričito propisuje da je u okviru druge faze institucija Unije u kojoj je dužnosnik u službi nadležna da nad kapitaliziranom vrijednosti koju je prenijelo nadležno nacionalno tijelo provede odbitak koji odgovara povećanju vrijednosti mirovinskih prava koja je stekao dužnosnik podnositelj zahtjeva do koje je došlo u razdoblju od datuma podnošenja zahtjeva za prijenos sredstava do stvarnog datuma prijenosa tog kapitala.
S. Tuerck osporava osnovanost te argumentacije.
Ocjena Suda
Članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju u prvom stavku predviđa da dužnosnik koji stupi u službu Unije nakon što je, među ostalim, bio u službi državne uprave, nacionalne ili međunarodne organizacije, ima pravo, nakon što ga se imenuje na stalno radno mjesto, ali prije nego što ispuni uvjete za isplatu starosne mirovine, na to da se Uniji isplati kapitalizirana vrijednost mirovinskih prava koje je stekao na temelju tog prethodnog radnog odnosa, ažurirana na datum stvarnog prijenosa. S druge strane, drugi stavak te odredbe propisuje da institucija Unije za koju dužnosnik podnositelj zahtjeva radi mora na prenesenoj kapitaliziranoj vrijednosti provesti odbitak koji odgovara povećanju vrijednosti tih mirovinskih prava u razdoblju od datuma podnošenja zahtjeva za prijenos sredstava do stvarnog datuma prijenosa.
Iz navedene odredbe proizlazi da, kada je dotično nacionalno tijelo prenijelo kapital koji odgovara mirovinskim pravima koja je dužnosnik podnositelj zahtjeva stekao na dan podnošenja zahtjeva za prijenos, kako je ažuriran na stvarni datum prijenosa, instituciji Unije u kojoj dužnosnik radi, ta je institucija nadležna nad tim kapitalom provesti odbitak koji odgovara iznosu povećanja vrijednosti mirovinskih prava do koje je došlo u razdoblju od datuma podnošenja zahtjeva za prijenos sredstava do stvarnog datuma prijenosa.
Iz toga slijedi da članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju ne ovlašćuje dotičnu instituciju da provede odbitak na dijelu kapitala koji odgovara iznosu samih mirovinskih prava. U tom pogledu, iz sudske prakse na koju Opći sud podsjeća u točki 24. pobijane presude proizlazi ne samo da je za izračun potonjeg iznosa isključivo nadležno dotično nacionalno tijelo, već i da ga Komisija ne smije kasnije izmijeniti ni osporiti (vidjeti u tom smislu presude od 9. studenoga 1989., Bonazzi‑Bertottili/Komisija,
75/88, 146/88 i 147/88
, neobjavljena,
EU:C:1989:410
, t.
17.
i
20.
, i od 5. prosinca 2013., Časta,
C‑166/12
,
EU:C:2013:792
, t.
29.
i
32.
).
Što se tiče pitanja je li Opći sud povrijedio članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju u pobijanoj presudi, kao što to tvrdi Komisija, valja utvrditi da taj sud nije nedvojbeno naveo da Komisija nema ovlast za provođenje „odbitka” od iznosa kapitala koji joj je prenijelo dotično nacionalno tijelo. Opći sud se stoga ograničio na to da u točki 23. te presude utvrdi da, „pod pretpostavkom da su [dotična] nacionalna tijela priopćila [Komisiji] vrijednost mirovinskih prava na datum zaprimanja zahtjeva, ono ne može provesti odbitak na tom iznosu i stoga se godine mirovinskog staža moraju izračunati na osnovi ukupno navedenog iznosa”.
Međutim, iz tog navoda, da „iznos” nad kojim Komisija nema ovlasti provesti nikakav odbitak, proizlazi da to nije ukupan iznos kapitalizirane vrijednosti koji je prenijelo dotično nacionalno tijelo, nego samo onaj dio tog kapitala koji odgovara kapitaliziranoj vrijednosti mirovinskih prava koja je dužnosnik podnositelj zahtjeva stekao u nacionalnom mirovinskom sustavu na datum zaprimanja zahtjeva za prijenos.
Osim toga, u istoj točki pobijane presude on podsjeća na to da je Komisija, nasuprot tomu, nadležna za provođenje, nad ukupnim iznosom prenesene kapitalizirane vrijednosti, odbitka koji odgovara iznosu drugog dijela tog kapitala, koji se sastoji od povećanja vrijednosti mirovinskih prava do kojeg je došlo između datuma zahtjeva za prijenos sredstava do stvarnog datuma prijenosa.
Stoga Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava u okviru određivanja subjekta nadležnog za provođenje odbitka povećanja vrijednosti kapitala predviđenog u članku 11. stavku 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.
Sukladno tome, ovaj žalbeni razlog nije osnovan i treba ga odbiti.
Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava u pogledu načina odbitka povećanja vrijednosti kapitala predviđenog u članku 11. stavku 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju i članku 7. stavku 1. OPO‑a
Argumentacija stranaka
Komisija tvrdi, kao prvo, da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 23., 31. i 32. pobijane presude utvrdio da samo kada dotično nacionalno tijelo ne može priopćiti vrijednost mirovinskih prava koja je dužnosnik stekao do datuma podnošenja zahtjeva za prijenos sredstava, a ne u svakom slučaju, institucija Unije u kojoj dužnosnik radi ima pravo provesti odbitak povećanja vrijednosti kapitala predviđenog u članku 11. stavku 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju primjenom kamatne stope od 3,1 %, na koji upućuje članak 7. stavak 1. drugi podstavak OPO‑a.
Kao drugo, Opći sud je počinio pogrešku koja se tiče prava ocijenivši, u točkama 23., 26. do 28. i 33. pobijane presude, da se takav odbitak mora izvršiti na temelju „prenosivog” kapitala stečenih mirovinskih prava tog dužnosnika na datum zaprimanja zahtjeva za prijenos. Naime, članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju jasno navodi da se taj odbitak mora provoditi na temelju „kapitalizirane vrijednosti” koju je prenijelo dotično nacionalno tijelo.
S. Tuerck osporava osnovanost te argumentacije.
Ocjena Suda
Što se tiče, kao prvo, argumenta koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava iz točke 28. ove presude, valja istaknuti da članak 7. stavak 1. OPO‑a propisuje, u svojem prvom podstavku, da odbitak koji dotično nacionalno tijelo provodi nad prenesenom kapitaliziranom vrijednosti mora odgovarati iznosu povećanja vrijednosti tog kapitala od datuma zaprimanja zahtjeva za prijenos sredstava do stvarnog datuma prijenosa, prije nego što pojašnjava, u drugom podstavku, da, ako državno tijelo ne može priopćiti vrijednost mirovinskih prava koja je dužnosnik podnositelj zahtjeva stekao do datuma njegova zahtjeva za prijenos sredstava, takav odbitak provodi se primjenom kamatne stope od 3,1 % na prenesenu kapitaliziranu vrijednost za razdoblje od podnošenja zahtjeva do stvarnog datuma prijenosa.
Iz tih odredbi jasno proizlazi da, iako je na Komisija da utvrdi, u svakom pojedinom slučaju, je li dotično nacionalno tijelo moglo dostaviti iznos mirovinskih prava koja je dužnosnik podnositelj zahtjeva stekao do datuma podnošenja zahtjeva za prijenos sredstava, ta institucija ima pravo provesti odbitak primjenom kamatne stope od 3,1 % samo ako je došla do potvrdnog odgovora na to pitanje.
Prema tome, argument koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava iz točke 28. ove presude nije osnovan.
Što se tiče, kao drugo, argumenta koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava iz točke 29. ove presude, odmah treba istaknuti da, u skladu s člankom 11. stavkom 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, odbitak naveden u toj odredbi treba izvršiti uzimajući kao osnovu iznos kapitalizirane vrijednosti koju je prenijelo dotično nacionalno tijelo, kao što je to navedeno u točki 20. ove presude i kao što je to Komisija pravilno istaknula.
S obzirom na navedeno, treba zaključiti da, u točki 23. pobijane presude, Opći sud upućuje na kapital koji je „prenosiv” na datum zahtjeva za prijenos sredstava kao temelj koji treba koristiti, ali ne u svrhu takvog odbitka, već za potrebe izračuna mirovinskog staža koje se uzimaju u obzir u mirovinskom sustavu Unije, na osnovi prava koja je dužnosnik podnositelj zahtjeva stekao u nacionalnom mirovinskom sustavu. Osim toga, Opći je sud u točkama 26. do 28. i 33. pobijane presude pojasnio da je taj izračun privremenog karaktera.
U skladu s tim, Komisija pogrešno prigovara Općem sudu da je smatrao da se odbitak povećanja vrijednosti kapitala predviđen u članku 11. stavku 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju treba provesti na osnovi „prenosivog” kapitala.
Uostalom, upotreba „prenosivog” kapitala kao osnove za izračun godina mirovinskog staža koje valja uzeti u obzir u mirovinskom sustavu Unije izričito je predviđena u članku 7. stavku 1. prvom podstavku OPO‑a, kao što je to navedeno u točki 21. pobijane presude.
Iz toga slijedi da argument koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava iz točke 29. ove presude nije osnovan.
Budući da nisu dokazane nikakve pogreške koje se tiču prava na koje se poziva Komisija u okviru ovog žalbenog razloga, ovaj žalbeni razlog treba odbiti u cijelosti kao neosnovan.
Treći žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava koja se odnosi na nespojivost tumačenja članka 7. stavka 1. OPO‑a koje je prihvatio Opći sud s člankom 11. stavkom 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, kao i na povredi obveze obrazlaganja i pogrešci koja se tiče prava koja se odnosi na analizu ovog slučaja
Argumentacija stranaka
U svojoj žalbi Komisija ističe, kao prvo, da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava u točkama 23., 31. i 32. pobijane presude, tumačenjem članka 7. stavka 1. OPO‑a na način da se kamatna stopa od 3,1 % na koju upućuje ta odredba primjenjuje samo kada dotično nacionalno tijelo nije u mogućnosti dostaviti iznos mirovinskih prava koja je dužnosnik podnositelj zahtjeva stekao do datuma podnošenja zahtjeva za prijenos sredstava, s obzirom na nespojivost tog tumačenja s člankom 11. stavkom 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju, koji navedena odredba treba provesti.
Kao drugo, Opći sud je povrijedio svoju obvezu obrazlaganja, u točkama 26. do 30. i 33. pobijane presude, iznoseći da u ovom slučaju DRV nije mogao dostaviti Komisiji iznos mirovinskih prava koja je la S. Tuerck stekla na datum zaprimanja njezina zahtjeva za prijenos sredstava a da nije dostavio odgovarajuća objašnjenja u tom pogledu.
U svojoj replici Komisija u tom pogledu dodaje da se Opći sud nije mogao osloniti na sporazum sklopljen sa Saveznom Republikom Njemačkom 1994. godine, za razliku od onoga što je navedeno u točki 33. pobijane presude. Naime, taj je sporazum postao važiti prije donošenja sporne odluke.
S. Tuerck osporava sve te argumente.
Ocjena Suda
Što se tiče, kao prvo, argumenta koji se odnosi na pogrešku koja se tiče prava u točki 40. ove presude, važno je istaknuti da članak 11. stavak 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju ne definira sam način provedbe pravila o odbitku koji predviđa, nego u tu svrhu predviđa da svaka institucija Unije donese opće provedbene odredbe.
Članak 7. stavak 1. OPO‑a ima za cilj predvidjeti način provedbe u odnosu na Komisiju.
U tim okolnostima, za tumačenje članka 7. stavka 1. OPO‑a, koje je utvrdio Opći sud u točkama 23., 31. i 32. pobijane presude, može se smatrati da je u skladu s člankom 11. stavkom 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju samo ako to tumačenje može spriječiti ili, barem, otežati provedbu pravila o odbitku predviđenog u navedenom članku 11.
Međutim, primjena kamatne stope od 3,1 % iz članka 7. stavka 1. drugog podstavka OPO‑a upravo je takve prirode da bi Komisiji omogućila prevladavanje prepreke koja predstavlja situaciju u kojoj dotično nacionalno tijelo ne može dostaviti iznos mirovinskih prava koja je dužnosnik podnositelj zahtjeva stekao na datum zaprimanja zahtjeva za prijenos. Naime, u nedostatku te odredbe, Komisija u takvoj situaciji ne bi mogla izvršiti obvezu koju ima na temelju članka 11. stavka 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.
Stoga se ne može smatrati da je Opći sud protumačio članak 7. stavak 1. OPO‑a na način koji nije u skladu s člankom 11. stavkom 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju.
Što se tiče, kao drugo, argumenta koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja iz točke 41. ove presude, valja utvrditi da Komisija ni u jednom trenutku nije obrazložila sporne odluke pred Općim sudom ili pred Sudom okolnošću da joj DRV nije mogao dostaviti iznos mirovinskih prava koji je S. Tuerck stekla. Naime, njezino stajalište, kako proizlazi iz točaka 18. i 32. pobijane presude, koje nije osporeno u okviru žalbe, bilo je da se stopa od 3,1 %, na koju upućuje članak 7. stavak 1. drugi podstavak OPO‑a, općenito mora primijeniti u svim postupcima prijenosa mirovinskih prava i, konkretnije, u ovom predmetu.
Kad je Komisija pred Općim sudom tvrdila da se dotična stopa primjenjuje u svim okolnostima, pa tako i, implicitno, ali nužno, da uvjet o nepostojanju informacija iz članka 7. stavka 1. drugog podstavka OPO‑a nije relevantan u tom pogledu, ona je neutemeljeno prigovorila Općem sudu da je nedostatno obrazložio svoje ispitivanje poštovanja, u ovom slučaju, takvog uvjeta.
U svakom slučaju, valja utvrditi da je pobijana presuda u dovoljnoj mjeri obrazložena u tom dijelu. Naime, Opći sud je detaljno izložio u točkama 26. do 30. te presude da je DRV mogao dostaviti Komisiji iznos mirovinskih prava koja je S. Tuerck stekla na datum zaprimanja njezina zahtjeva za prijenos sredstava, ali mu je umjesto toga dostavio podatke koji su se odnosili na taj iznos i na iznos povećanja vrijednosti prava zainteresirane osobe između tog datuma i stvarnog datuma prijenosa kapitalizirane vrijednosti. Opći sud je također objasnio u točki 33. navedene presude razloge koji su ga doveli do toga da smatra te informacije točnima i pouzdanima.
Što se tiče, kao treće i posljednje, argumenta iznesenog u točki 42. ove presude, prema kojem Komisija dovodi u pitanje osnovanost točke 33. pobijane presude, treba istaknuti da je, u skladu s člankom 127. stavkom 1. Poslovnika Suda, zabranjeno iznositi nove razloge, osim ako se ne temelje na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka.
Zbog toga se ti razlozi trebaju, sukladno ustaljenoj sudskoj praksi Suda, odbaciti kao nedopušteni, osim ako čine dopunu tužbenih razloga iznesenih u tužbi kojom se pokreće postupak i koji su usko vezani uz isti (presuda od 20. prosinca 2017., Španjolska/Vijeće,
C‑521/15
,
EU:C:2017:982
, t.
141.
i navedena sudska praksa).
Međutim, u ovom slučaju, Komisija temelji svoj argument na samom tekstu pobijane presude, a ne na pravnim ili činjeničnim pitanjima za koja se saznalo tijekom postupka pred Sudom.
Osim toga, taj argument ne može se smatrati proširenjem onoga koji se odnosi na povredu obveze obrazlaganja koji se nalazi u žalbi ni kao da je u uskoj vezi s potonjim.
Naime, kao što to proizlazi iz ustaljene sudske prakse, dovođenje u pitanje obrazloženja akta, koje se temelji na bitnoj povredi postupka te osporavanje osnovanosti tog akta, koje se odnosi na njegovu meritornu zakonitost, dva su različita razloga na koja se može pozvati u okviru tužbe za poništenje ili povodom žalbe (presude od 2. travnja 1998., Komisija/Sytraval i Brink’s France,
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
, t.
67.
, i od 28. srpnja 2011., Mediaset/Komisija,
C‑403/10 P
, neobjavljena,
EU:C:2011:533
, t.
111.
).
Stoga je taj argument nedopušten.
Slijedom toga, ovaj žalbeni razlog treba odbiti kao djelomično neosnovan i djelomično nedopušten.
Četvrti tužbeni razlog, koji se temelji, s jedne strane, na pogrešci koja se tiče prava i, s druge strane, na povredi obveze obrazlaganja jer je Opći sud utvrdio stjecanje bez osnove
Argumentacija stranaka
Komisija tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava smatrajući, u točki 32. pobijane presude, da je to što joj je dotično nacionalno tijelo omogućilo da provede odbitak primjenom kamatne stope na prenesenu kapitaliziranu vrijednost dovelo do stjecanja bez osnove na štetu dužnosnika podnositelja zahtjeva. Naime, za razliku od onoga što je presudio Opći sud, primjena odbitka predviđenog u članku 11. stavku 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju za cilj ima spriječiti stjecanje bez osnove u korist dotičnog dužnosnika, osiguravajući pritom da se prijenos mirovinskih prava stečenih u nacionalnom mirovinskom sustavu u mirovinski sustav Unije odnosi samo na iznos mirovinskih prava koja je dotična osoba stekla na datum zaprimanja njezina zahtjeva za prijenos sredstava, isključujući iznos povećane vrijednosti tih prava između tog datuma i stvarnog datuma prijenosa spomenutog kapitala.
Nadalje, što se tiče obrazloženja pobijane presude, Opći sud nije odgovorio na argument Komisije prema kojem se iznos koji premašuje primjenu kamatne stope od 3,1 %, na koju upućuje članak 7. stavak 1. OPO‑a, u svakom pojedinom slučaju vraća dužnosniku podnositelju zahtjeva.
S. Tuerck osporava osnovanost te argumentacije.
Ocjena Suda
Što se tiče, kao prvo, argumenta koji se temelji na pogrešci koja se tiče prava iz točke 59. ove presude, valja navesti da je Opći sud smatrao, u točki 32. pobijane presude, da je to što je Komisija mogla provesti odbitak iz članka 11. stavka 2. Priloga VIII. Pravilniku o osoblju primjenom kamatne stope na kapitaliziranu vrijednost koju joj je prenijelo nadležno nacionalno tijelo moglo dovesti do stjecanja bez osnove na štetu dužnosnika podnositelja zahtjeva u ovom slučaju, u kojem je Komisiji dostavljen točan iznos mirovinskih prava dotične osobe, te je prema tome mogla postupiti prema članku 7. stavku 1. prvom podstavku OPO‑a.
Međutim, iako paušalna primjena kamatne stope ne dovodi automatski, u takvoj situaciji, do stjecanja bez osnove, ona ima za posljedicu rizik od stjecanja bez osnove jer je moguće da će to dovesti Komisiju do toga da na kapitaliziranoj vrijednosti koju joj je prenijelo nadležno nacionalno tijelo provede odbitak iznosa višeg od stvarnog povećanja vrijednosti mirovinskih prava koja je stekao dužnosnik podnositelj zahtjeva i da prisvoji dio tih mirovinskih prava.
S obzirom na postojanje takvog rizika, ne može se zaključiti da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava iznošenjem razmatranja navedenih u točki 59. ove presude.
Što se tiče, kao drugo, argumenta koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja iz točke 60. ove presude, valja istaknuti da iz ustaljene sudske prakse proizlazi da ta obveza ne nalaže Općem sudu da odgovori na sve argumente stranaka, nego samo da obrazloži svoju odluku na način kojim se omogućuje da one saznaju razloge koji ih opravdavaju kao i Sudu da provede svoj nadzor u slučaju žalbe (presude od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija,
C‑120/06 P i C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, t.
96.
, i od 6. rujna 2012., Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej/Komisija,
C‑422/11 P i C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
, t.
48.
).
U ovom slučaju pretpostavka Općeg suda o stjecanju bez osnove podrazumijeva, kako to proizlazi iz točke 63. ove presude, da je stvarni iznos povećanja vrijednosti mirovinskih prava koja je stekao određeni dužnosnik bio manji od iznosa koji proizlazi iz primjene fiksne kamatne stope od 3,1 % koju je predvidjela Komisija.
Međutim, ta institucija upućuje na suprotnu pretpostavku, prema kojoj primljeni iznos premašuje primjenu kamatne stope, i stoga nije u vezi s argumentacijom Općeg suda. Stoga se ne može prigovoriti Općem sudu da nije zauzeo stajalište o tom argumentu.
Stoga ovaj žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Slijedom toga, žalbu treba u cijelosti odbiti.
Troškovi
Sukladno članku 138. stavku 1. Poslovnika Suda, koji se primjenjuje na žalbeni postupak na temelju članka 184. stavka 1. istoga Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
U ovom slučaju, s obzirom na to da Komisija nije uspjela u postupku, treba joj naložiti snošenje troškova u skladu sa zahtjevom S. Tuerck.

Slijedom navedenoga, Sud (osmo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Nalaže se Europskoj komisiji snošenje troškova.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski