CELEX: 62017CJ0147
Trimitere preliminară
Protecția securității și a sănătății lucrătorilor
Organizarea timpului de lucru
Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
Articolul 31
Directiva 2003/88/CE
Domeniu de aplicare
Derogare
Articolul 1 alineatul (3)
Directiva 89/391/CEE
Articolul 2 alineatul (2)
Activitate de asistent maternal

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 2 din Directiva 89/391/CEE a Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă (
JO 1989, L 183, p. 1
, Ediție specială, 05/vol. 2, p. 88), precum și a articolului 1 alineatul (3), a articolului 2 punctul 1 și a articolelor 5, 7 și 17 din Directiva 2003/88/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru (
JO 2003, L 299, p. 9
, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 3).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Sindicatul Familia Constanța (România), un sindicat profesional, și asistenți maternali, pe de o parte, și Direcția Generală de Asistență Socială și Protecția Copilului Constanța (denumită în continuare „direcția generală”), pe de altă parte, în legătură cu o cerere formulată de acești asistenți prin care se urmărea obținerea plății de drepturi salariale majorate cu 100 % din salariul de bază pentru activitățile desfășurate în perioadele de repaus săptămânal, de sărbători legale și în celelalte zile în care nu se lucrează, precum și plata unei compensații egale cu indemnizația aferentă concediului anual plătit, în cursul anilor 2012-2015.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 89/391
Articolul 2 din Directiva 89/391 prevede:
„(1)   Prezenta directivă se aplică tuturor sectoarelor de activitate, atât publice, cât și private (industrie, agricultură, comerț, administrație, servicii, educație, cultură, recreere etc.).
(2)   Prezenta directivă nu este aplicabilă atunci când caracteristici inerente anumitor activități specifice din domeniul administrației publice, cum ar fi forțele armate sau poliția, sau anumitor activități specifice din domeniul serviciilor de protecție civilă sunt, în mod inevitabil, în contradicție cu dispozițiile acesteia.
În acest caz, trebuie asigurate securitatea și sănătatea lucrătorilor, ținându‑se cont, pe cât posibil, de obiectivele prezentei directive.”
Directiva 2003/88
Considerentele (1), (2), (4) și (5) ale Directivei 2003/88 au următorul cuprins:
„(1)
Directiva 93/104/CE a Consiliului din 23 noiembrie 1993 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru, care stabilește cerințele minime de securitate și sănătate în materie de organizare a timpului de lucru, aplicabile perioadelor de repaus zilnic, pauzelor, repausului săptămânal, timpului de lucru maxim săptămânal, concediului anual, precum și anumitor aspecte ale muncii de noapte, muncii în ture și ritmului muncii, a fost modificată în mod semnificativ; din motive de claritate, este necesară codificarea dispozițiilor în cauză;
(2)
Articolul 137 din tratat prevede sprijinirea și completarea de către Comunitate a acțiunii statelor membre în vederea îmbunătățirii mediului de lucru, cu scopul de a proteja sănătatea și securitatea lucrătorilor. […]
[…]
(4)
Îmbunătățirea securității, igienei și sănătății lucrătorilor la locul de muncă reprezintă un obiectiv care nu trebuie subordonat considerentelor cu caracter pur economic;
(5)
Toți lucrătorii trebuie să dispună de perioade de repaus suficiente; noțiunea de repaus trebuie exprimată în unități de timp, adică în zile, ore sau fracțiuni ale acestora; lucrătorilor din Comunitate trebuie să li se acorde perioade minime de repaus – zilnic, săptămânal și anual – și perioade de pauză adecvate; este, de asemenea, necesar în acest context să se stabilească o limită maximă pentru durata săptămânii de lucru.”
Articolul 1 din această directivă prevede:
„(1)   Prezenta directivă stabilește cerințe minime de securitate și sănătate pentru organizarea timpului de lucru.
(2)   Prezenta directivă se aplică:
(a)
perioadelor minime de repaus zilnic, repaus săptămânal și concediu anual, precum și pauzelor și timpului de lucru maxim săptămânal;
b)
anumitor aspecte ale muncii de noapte, ale muncii în schimburi și ale ritmului de muncă.
(3)   Prezenta directivă se aplică tuturor sectoarelor de activitate, private sau publice, în sensul articolului 2 din Directiva 89/391/CEE, fără a aduce atingere articolelor 14, 17, 18 și 19 din prezenta directivă.
[…]”
Articolul 2 din directiva menționată prevede:
În sensul prezentei directive:
„1.
Prin «timp de lucru» se înțelege orice perioadă în care lucrătorul se află la locul de muncă, la dispoziția angajatorului și își exercită activitatea sau funcțiile, în conformitate cu legislațiile și practicile naționale.
[…]”
Articolul 5 din aceeași directivă, intitulat „Repausul săptămânal”, prevede:
„Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze, în decursul unei perioade de șapte zile, de o perioadă minimă de repaus neîntrerupt de 24 de ore, la care se adaugă cele 11 ore de repaus zilnic prevăzute în articolul 3.
În cazuri justificate datorită condițiilor obiective, tehnice sau de organizare a muncii, se poate stabili o perioadă minimă de repaus de 24 de ore.”
Articolul 7 din Directiva 2003/88, referitor la concediul anual, prevede:
„(1)   Statele membre iau măsurile necesare pentru ca orice lucrător să beneficieze de un concediu anual plătit de cel puțin patru săptămâni în conformitate cu condițiile de obținere și de acordare a concediilor prevăzute de legislațiile și practicile naționale.
(2)   Perioada minimă de concediu anual plătit nu poate fi înlocuită cu o indemnizație financiară, cu excepția cazului în care relația de muncă încetează.”
Articolul 17 din această directivă prevede:
„(1)   Ținând cont de principiile generale de protecție a securității și sănătății lucrătorilor, statele membre pot deroga de la articolele 3-6, 8 și 16 atunci când, pe baza caracteristicilor specifice ale activității exercitate, durata timpului de lucru nu este măsurată și predeterminată sau poate fi determinată de lucrătorii înșiși, în special în cazul:
(a)
directorilor executivi sau altor persoane cu puteri decizionale autonome;
(b)
lucrătorilor din cadrul asociațiilor familiale sau
(c)
lucrătorilor care oficiază ceremonii religioase în biserici și în comunitățile religioase.
[…]
(3)   În conformitate cu alineatul (2) din prezentul articol, se poate deroga de la articolele 3-5, 8 și 16:
[…]
(b)
în cazul activităților de securitate și supraveghere care necesită prezența permanentă în scopul de a proteja bunuri și persoane, în special gardieni, paznici sau firme de pază și securitate;
(c)
în cazul activităților care implică nevoia de continuitate a serviciilor sau producției, în special:
(i)
servicii privind primirea, tratamentul și îngrijirea oferite de spitale sau instituții similare, inclusiv activitățile medicilor stagiari, instituțiilor rezidențiale și ale închisorilor;
(ii)
lucrătorii la docuri sau aeroporturi;
(iii)
servicii de presă, radio, televiziune, producție cinematografică, servicii de poștă și telecomunicații, ambulanță, servicii de pompieri și protecție civilă;
(iv)
producția, transportul și distribuția de gaze, apă și electricitate, colectarea reziduurilor menajere și instalațiile de incinerare;
(v)
sectoare în care procesul de muncă nu poate fi întrerupt din motive tehnice;
(vi)
activități de cercetare și dezvoltare;
(vii)
agricultură;
(viii)
lucrători din domeniul transportului de călători pe linii urbane regulate;
[…]
(4)   În conformitate cu alineatul (2) din prezentul articol, se poate deroga de la articolele 3 și 5:
[…]
(b)
în cazul activităților care implică perioade de lucru fracționate de‑a lungul zilei, mai ales acelea ale personalului însărcinat cu activitățile de curățenie.
[…]”
Dreptul român
Articolul 4 din Legea nr. 272/2004 privind protecția și promovarea drepturilor copilului prevede:
„În sensul prezentei legi, termenii și expresiile de mai jos au următoarele semnificații: […]
d)
familie substitutivă – persoanele, altele decât cele care aparțin familiei extinse, inclusiv afinii până la gradul IV și asistenții maternali care asigură creșterea și îngrijirea copilului, în condițiile legii.”
Articolul 116 din această lege prevede:
„(1)   Serviciul public specializat pentru protecția copilului, existent în subordinea consiliilor județene și a consiliilor locale ale sectoarelor municipiului București [România], precum și serviciul public de asistență socială de la nivelul județelor și sectoarelor municipiului București se reorganizează ca direcție generală de asistență socială și protecția copilului.
(2)   Direcția generală de asistență socială și protecția copilului este o instituție publică cu personalitate juridică, înființată în subordinea consiliului județean, respectiv a consiliilor locale ale sectoarelor municipiului București, care preia, în mod corespunzător, funcțiile serviciului public de asistență socială de la nivelul județului și, respectiv, atribuțiile serviciului public de asistență socială de la nivelul sectoarelor municipiului București.
(3)   Instituția prevăzută la alineatul (2) exercită în domeniul protecției drepturilor copilului atribuțiile prevăzute de prezenta lege, precum și de alte acte normative în vigoare.
[…]”
Articolul 117 din legea menționată prevede:
„Direcția generală de asistență socială și protecția copilului exercită, în domeniul protecției și promovării drepturilor copilului, următoarele atribuții principale:
a)
coordonează activitățile de asistență socială și de protecție a familiei și a drepturilor copilului la nivelul județului, respectiv al sectorului municipiului București;
[…]”
Articolul 121 din Legea nr. 272/2004 prevede:
„Serviciile de tip familial sunt acele servicii prin care se asigură, la domiciliul unei persoane fizice sau familii, creșterea și îngrijirea copilului separat, temporar sau definitiv, de părinții săi, ca urmare a stabilirii în condițiile prezentei legi a măsurii plasamentului.”
Articolul 122 din această lege prevede:
„(1)   Pot primi copii în plasament familiile și persoanele care au vârsta de minimum 18 ani, au capacitate deplină de exercițiu, domiciliul în România și care prezintă garanții morale și condiții materiale necesare creșterii și îngrijirii copilului separat, temporar sau definitiv, de părinții săi.
[…]
(3)   Activitatea persoanei atestate ca asistent maternal, în condițiile legii, se desfășoară în baza unui contract cu caracter special, aferent protecției copilului, încheiat cu direcția sau cu un organism privat acreditat, care are următoarele elemente caracteristice:
a)
activitatea de creștere, îngrijire și educare a copiilor aflați în plasament se desfășoară la domiciliu;
b)
programul de lucru este impus de nevoile copiilor;
c)
planificarea timpului liber se face în funcție de programul familiei și al copiilor aflați în plasament;
d)
în perioada efectuării concediului legal de odihnă asigură continuitatea activității desfășurate, cu excepția cazului în care separarea, în această perioadă, de copilul aflat în plasament în familia sa este autorizată de direcție.
(4)   Contractul individual de muncă se încheie la data emiterii dispoziției directorului de stabilire a măsurii plasamentului în regim de urgență sau a hotărârii comisiei pentru protecția copilului/instanței cu privire la stabilirea măsurii plasamentului.
[…]”
Hotărârea Guvernului nr. 679/2003 privește condițiile de obținere a atestatului, procedurile de atestare și statutul asistentului maternal profesionist.
Potrivit articolului 1 din această hotărâre:
„Asistentul maternal profesionist este persoana fizică, atestată în condițiile prezentei hotărâri, care asigură prin activitatea pe care o desfășoară la domiciliul său creșterea, îngrijirea și educarea, necesare dezvoltării armonioase a copiilor pe care îi primește în plasament sau în încredințare.”
Articolul 8 din hotărârea menționată prevede:
„(1)   Activitatea persoanelor atestate ca asistent maternal profesionist se desfășoară în baza unui contract individual de muncă, care are un caracter special, specific protecției copilului, încheiat cu un serviciu public specializat pentru protecția copilului sau cu un organism privat autorizat care are obligația supravegherii și sprijinirii activității desfășurate de asistenții maternali profesioniști.
(2)   Contractul individual de muncă se încheie pe perioada de valabilitate a atestatului.
(3)   Executarea contractului individual de muncă începe pe data primei hotărâri de încredințare sau de plasament al unui copil asistentului maternal profesionist.
[…]”
Articolul 9 din aceeași hotărâre prevede:
„(1)   Pentru fiecare copil primit în plasament sau în încredințare, asistentul maternal profesionist încheie o convenție, care constituie anexa la contractul individual de muncă încheiat cu angajatorul.
(2)   Convenția se încheie cu acordul scris al soțului sau, după caz, al soției asistentului maternal profesionist și se notifică comisiei pentru protecția copilului care a hotărât plasamentul sau încredințarea copilului.
(3)   Convenția cuprinde următoarele elemente:
[…]
g)
drepturile și obligațiile specifice ale părților.”
Potrivit articolului 10 din Hotărârea Guvernului nr. 679/2003:
„(1)   Asistentul maternal profesionist are următoarele obligații privind copiii primiți în plasament sau încredințați:
a)
să asigure creșterea, îngrijirea și educarea copiilor, în vederea asigurării unei dezvoltări armonioase fizice, psihice, intelectuale și afective a acestora;
b)
să asigure integrarea copiilor în familia sa, aplicându‑le un tratament egal cu al celorlalți membri ai familiei;
c)
să asigure integrarea copiilor în viața socială;
d)
să contribuie la pregătirea reintegrării copiilor în familia lor naturală sau la integrarea acestora în familia adoptivă, după caz;
e)
să permită specialiștilor serviciului public specializat pentru protecția copilului sau organismului privat autorizat supravegherea activității sale profesionale și evaluarea evoluției copiilor;
f)
să asigure continuitatea activității desfășurate și în perioada efectuării concediului legal de odihnă, cu excepția cazului în care separarea de copiii plasați sau încredințați pentru această perioadă este autorizată de către angajator;
[…]
(2)   Asistenții maternali profesioniști au obligația să informeze de îndată serviciul public specializat pentru protecția copilului sau organismul privat autorizat care le supraveghează activitatea cu privire la orice schimbare survenită în situația lor personală, familială sau socială care ar putea să influențeze activitatea lor profesională.
[…]”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Persoanele fizice, reclamante în litigiul principal, sunt angajate în calitate de asistenți maternali de direcția generală, care este o instituție publică al cărei obiect este coordonarea activităților de asistență socială și de protecție a familiei și a drepturilor copilului la nivelul județelor, respectiv al sectoarelor municipiului București. Ele au sarcina de a îngriji în locuința proprie un copil care a fost retras, în mod definitiv sau temporar, din îngrijirea părinților și de a asigura educația și întreținerea acestui copil. Fiecare asistent maternal a încheiat un contract de muncă individual cu direcția generală menționată, precum și o convenție de plasament pentru fiecare copil plasat sub îngrijirea sa.
Acești asistenți maternali și Sindicatul Familia Constanța, care îi reprezintă, au sesizat Tribunalul Constanța cu o acțiune prin care se solicita obligarea direcției generale la plăți suplimentare reprezentând sporul de 100 % din salariul de bază pentru munca prestată în zilele de repaus săptămânal, de sărbători legale și în celelalte zile în care nu se lucrează, precum și la plata unei despăgubiri aferente concediului anual plătit pentru anii 2012-2015. Întrucât acțiunea lor a fost respinsă, aceștia au formulat apel, în fața instanței de trimitere, împotriva hotărârii pronunțate.
Această instanță arată că activitatea persoanei atestate ca asistent maternal, în condițiile legii, se desfășoară pe baza unui contract individual cu caracter special, aferent protecției copilului. Acest contract ar stipula printre altele că, având în vedere obiectul activității desfășurate de asistentul maternal, și anume creșterea, îngrijirea și educarea în locuința proprie a copiilor aflați în îngrijirea sa, trebuie să se asigure continuitatea acesteia, inclusiv în zilele de repaus săptămânal, de sărbători legale și în celelalte zile în care nu se lucrează, programul de lucru fiind impus de asemenea de nevoile copilului. Contractele de muncă în cauză ar conține în această privință clauze privind timpul de lucru și de repaus, din care ar reieși că, în realitate, asistenții maternali își exercită funcțiile în mod continuu, cu excepția perioadelor în care copilul este la școală.
Instanța de trimitere precizează că obligația de continuitate a activității desfășurate de asistentul maternal se aplică de asemenea în timpul concediului anual. Durata unui astfel de concediu, care ar depinde de vechimea în muncă a asistentului maternal, ar fi prevăzută în contractele de muncă.
Cu toate acestea, instanța de trimitere semnalează că fișa postului conținută în contract, precum și convenția de plasament încheiată pentru fiecare copil prevăd că se asigură continuitatea activității desfășurate de asistentul maternal în perioada efectuării concediului legal de odihnă, cu excepția cazului în care angajatorul autorizează separarea de copil. În practică, aceasta a constatat că, printre asistenții maternali reclamanți în litigiul aflat pe rolul său, unul singur a fost autorizat să își efectueze concediul fără copilul aflat în îngrijirea sa în cursul anilor 2014 și 2015, în timp ce trei dintre acești reclamanți și‑au efectuat concediul fără copii în anul 2014, iar alți trei în anul 2015. Instanța de trimitere explică însă, în această privință, că în cererile de concediu formulate de asistenții maternali reclamanți în fața sa se precizează că aceștia din urmă aveau cunoștință despre posibilitatea de a efectua concediul fără copilul aflat în îngrijirea lor, dar cu toate acestea au acceptat să îl efectueze împreună cu copilul.
În plus, instanța de trimitere arată, în primul rând, că există divergențe de jurisprudență între instanțele naționale în ceea ce privește dreptul asistenților maternali de a primi plăți suplimentare pentru munca prestată în zilele de repaus săptămânal în cursul cărora nu sunt separați de copilul aflat în îngrijirea lor. În al doilea rând, în ceea ce privește dreptul la o compensație pentru activitatea desfășurată în perioada efectuării concediului legal de odihnă, asistenții maternali nu ar putea beneficia de o compensație pentru faptul că nu sunt separați de copilul aflat în îngrijirea lor. Jurisprudența națională ar prezenta însă divergențe în privința aspectului dacă acești asistenți maternali pot beneficia de o indemnizație în cazul în care separarea de copil în perioada concediului legal de odihnă nu este autorizată de angajator.
Instanța de trimitere exprimă îndoieli în ceea ce privește aplicabilitatea Directivei 2003/88 în cazul litigiului dedus judecății sale, pentru motivul că activitatea de asistent maternal, care se încadrează în domeniul administrației publice, prezintă, în opinia sa, caracteristici intrinseci, în sensul articolului 2 alineatul (2) din Directiva 89/391, care ar fi, în mod inevitabil, în contradicție cu aplicarea Directivei 2003/88. Aceasta consideră că activitatea respectivă este asimilabilă rolului părinților și trebuie să fie desfășurată în mod continuu în funcție de nevoile copilului. Activitățile desfășurate de asistentul maternal nu ar putea fi planificate cu exactitate, ci ar trebui să fie organizate într‑un mod foarte general. În consecință, durata de lucru inerentă unor astfel de activități ar fi dificil de stabilit și nu ar fi conciliabilă cu o perioadă de repaus obligatorie.
Instanța de trimitere arată că este posibil să se deroge de la dreptul la repaus săptămânal prevăzut la articolul 5 din Directiva 2003/88. Aceasta apreciază astfel că, ținând seama de specificul activității asistenților maternali care decurge din reglementarea națională, această derogare s‑ar putea întemeia pe articolul 17 alineatul (1), pe articolul 17 alineatul (3) literele (b) și (c) sau pe articolul 17 alineatul (4) din directiva menționată. În această privință, instanța respectivă subliniază că asistenții maternali reclamanți în litigiul principal își desfășoară activitatea în cea mai mare parte în locuința proprie, fără a avea un program care să impună prezența lor la un anumit loc de muncă sau un număr determinat de ore de muncă.
Instanța de trimitere ridică problema marjei de apreciere a statelor membre pentru transpunerea derogărilor prevăzute la acest articol 17, în special a chestiunii dacă reglementarea națională trebuie să cuprindă dispoziții derogatorii exprese. Aceasta arată că, în speță, Legea nr. 272/2004 nu prevede expres derogări de la dispozițiile Codului muncii care transpun dispozițiile referitoare la „timpul de lucru” și la „timpul de lucru maxim săptămânal”, în sensul articolului 2 punctul 1 și al articolului 6 din Directiva 2003/88, și nici de la dispozițiile articolelor 3-6 din directiva menționată. Instanța de trimitere subliniază însă că articolul 122 din legea menționată prevede că o persoană poate desfășura activitatea de asistent maternal numai după încheierea unui contract individual de muncă ce cuprinde un ansamblu de norme speciale referitoare la organizarea timpului său de lucru care constituie o derogare implicită de la dispozițiile menționate.
În ceea ce privește noțiunea „timp de lucru” definită la articolul 2 punctul 1 din Directiva 2003/88, instanța de trimitere subliniază că asistentul maternal se află într‑o situație specială din moment ce are același domiciliu ca și copilul aflat în îngrijirea sa și, din această cauză, rămâne în mod continuu la dispoziția angajatorului pentru a furniza un serviciu acestui copil, aceasta chiar în perioade în care nu își desfășoară activitatea de asistent maternal. Această instanță ridică problema dacă o muncă suplimentară, care trebuie să facă obiectul unei plăți suplimentare, este efectuată în zilele de repaus sau în zilele de sărbători legale. În ceea ce privește dreptul la repaus săptămânal prevăzut la articolul 5 din Directiva 2003/88, acesta nu ar fi garantat, pentru motivul că articolul 122 din Legea nr. 272/2004 ar impune, de fapt, o activitate continuă. Cu toate acestea, articolul 5 menționat nu ar fi încălcat dacă activitatea de asistent maternal ar intra sub incidența unei derogări prevăzute la articolul 17 din Directiva 2003/88, însă, în cazul în care articolul 17 alineatul (3) sau (4) ar fi aplicabil, s‑ar ridica eventual problema existenței unei perioade de repaus echivalente compensatorii.
În plus, instanța de trimitere arată, în speță, că asistentul maternal nu poate beneficia în mod efectiv de concedii anuale, în sensul articolului 7 din Directiva 2003/88. Aceasta precizează că, deși este adevărat că articolul 122 alineatul (3) litera d) din Legea nr. 272/2004 recunoaște dreptul la concediu anual, el impune totodată asistenților maternali obligația de a asigura continuitatea activității în perioada efectuării concediului, cu excepția cazului în care direcția generală autorizează separarea lor de copilul aflat în îngrijirea lor. Legislația națională ar prevedea în plus că această autorizație acordată de angajator de a efectua concedii fără copilul aflat în îngrijire constituie o excepție de la obligația de a asigura continuitatea activității respective. În măsura în care articolul 146 alineatul (3) din Codul muncii, care transpune articolul 7 alineatul (2) din Directiva 2003/88, interzice în mod expres orice compensare a concediului printr‑o indemnizație echivalentă, cu excepția cazului încetării relației de muncă, instanța de trimitere arată că asistenții maternali reclamanți în litigiul principal consideră că au suferit un prejudiciu ca urmare a imposibilității de a beneficia atât de concediul anual plătit, cât și de o compensație echivalentă.
În această privință, instanța de trimitere consideră că este necesar să se stabilească dacă indemnizația financiară eventuală ar putea cuprinde orice tip de compensație, inclusiv o despăgubire pentru prejudiciul suferit ca urmare a faptului de a nu fi putut beneficia de concedii anuale, sau dacă o astfel de indemnizație se limitează la drepturile salariale pentru perioada de concediu anual neefectuat în cazul rezilierii contractului de muncă. În acest cadru, instanța în cauză ridică problema dacă sensul noțiunii de indemnizație financiară este diferit atunci când ceea ce împiedică, în realitate, asistenții maternali reclamanți în litigiul principal să beneficieze de concediul anual sunt caracteristicile activității de asistent maternal, independent de interesele angajatorului.
În sfârșit, în cazul în care articolul 7 din Directiva 2003/88 s‑ar opune unei reglementări naționale precum cea din litigiul principal, care permite angajatorului să acorde în mod discreționar asistentului maternal dreptul de a efectua concedii fără copilul aflat în îngrijirea sa, instanța de trimitere urmărește să afle dacă această încălcare trebuie atribuită, în cadrul unei cereri în despăgubire, statului membru sau angajatorului.
În aceste condiții, Curtea de Apel Constanța (România) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Dacă prevederile articolului 1 (3) din Directiva 2003/88/CE raportat la articolul 2 din Directiva 89/391[…] trebuie interpretate în sensul că exclud din domeniul de aplicare al acesteia o activitate precum cea a asistenților maternali, desfășurată de reclamanți?
2)
În cazul unui răspuns negativ la prima întrebare, dacă articolul 17 din Directiva 2003/88[…] trebuie interpretat în sensul o activitate precum cea a asistenților maternali, desfășurată de reclamanți, poate face obiectul unei derogări de la prevederile articolului 5 al directivei în temeiul alineatului (1), al alineatului (3) (b) și (c) sau al alineatului (4) (b)?
3)
În cazul unui răspuns afirmativ la întrebarea precedentă, dacă articolul 17 alineatul (1) sau, după caz, articolul 17 alineatele (3) sau (4) din [D]irectiv[a 2003/88] trebuie interpretat în sensul că o asemenea derogare trebuie să aibă caracter expres sau poate avea și caracter implicit, prin adoptarea unui act normativ cu caracter special care prevede alte reguli de organizare a timpului de lucru pentru o anumită activitate profesională; în cazul în care o astfel de derogare poate să nu aibă caracter expres, care sunt condițiile minime pentru ca o reglementare națională să poată fi considerată ca instituind o derogare, respectiv dacă o astfel de derogare poate fi exprimată în modalitatea care rezultă din dispozițiile Legii nr. 272/20?
4)
În cazul unui răspuns negativ la întrebările 1, 2 sau 3, dacă articolul 2 punctul 1 din Directiva 2003/88/CE trebuie interpretat în sensul că perioada în care un asistent maternal se află în compania copilului aflat în îngrijire, la propriul domiciliu sau în alt loc ales de acesta, constituie timp de lucru chiar dacă nu realizează niciuna din activitățile prevăzute în sarcina sa în contractul individual de muncă?
5)
În cazul unui răspuns negativ la întrebările 1, 2 sau 3, dacă articolul 5 din [D]irectiv[a 2003/88] trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale precum cea cuprinsă în articolul 122 din Legea nr. 272/2004; iar în cazul unui răspuns în sensul incidenței articolului 17 alineatului (3) (b) și (c) sau al alineatului (4) (b) din directivă, dacă acesta trebuie interpretat în sensul că se opune aceleiași reglementări naționale?
6)
În cazul unui răspuns negativ la întrebarea 1 și, eventual, afirmativ la întrebarea 4, dacă articolul 7 (2) din Directiva 2003/88[…] poate fi interpretat în sensul că nu se opune totuși acordării unei despăgubiri egale cu indemnizația de care angajatul ar fi beneficiat în timpul concediului de odihnă anual în condițiile în care natura activității desfășurate de asistenții maternali îi pune în imposibilitatea de a efectua acest concediu sau, deși formal concediul de odihnă se acordă, angajatul continuă să presteze practic aceeași activitate în situația în care în perioada respectivă nu este permisă separarea de copilul aflat în îngrijire? În caz afirmativ, pentru a avea dreptul la despăgubiri, este necesar ca angajatul să fi solicitat separarea de copil, iar angajatorul să nu îi fi acordat această permisiune?
7)
În cazul unui răspuns negativ la întrebarea 1, eventual afirmativ la întrebarea 4 și negativ la întrebarea 6, dacă articolul 7 (1) din [D]irectiv[a 2003/88] se opune unei prevederi precum cea cuprinsă în articolul 122 (3) litera d) din Legea nr. 272/2004 în condițiile în care aceasta lasă la latitudinea angajatorului să hotărască în mod discreționar dacă autorizează separarea de copil în timpul concediului de odihnă și, în caz afirmativ, dacă imposibilitatea efectuării concediului de odihnă în fapt, ca urmare a aplicării acestei prevederi legale, constituie o încălcare a dreptului Uniunii care îndeplinește condițiile pentru a naște dreptul angajatului la o despăgubire? În caz afirmativ, dacă o astfel de despăgubire ar trebui plătită de stat pentru încălcarea articolului 7 din [D]irectiv[a 2003/88] sau de către instituția publică ce are calitatea de angajator care nu a asigurat în perioada concediului de odihnă separarea de copilul aflat în îngrijire? În această situație, pentru a avea dreptul la despăgubiri, este necesar ca angajatul să fi solicitat separarea de copil, iar angajatorul să nu îi fi acordat această permisiune?”
Cu privire la întrebările preliminare
Observații introductive
În primul rând, guvernul german ridică problema pertinenței întrebărilor adresate pentru motivul că litigiul principal privește plata unor sume de bani pretinse de asistenții maternali cu titlu de remunerații.
În această privință, trebuie subliniat că, exceptând situația specială referitoare la concediul anual plătit prevăzută la articolul 7 alineatul (1) din Directiva 2003/88, această directivă se limitează să reglementeze anumite aspecte ale organizării timpului de lucru în vederea asigurării protecției securității și a sănătății lucrătorilor, astfel încât, în principiu, nu se aplică în privința remunerării lucrătorilor (Hotărârea din 26 iulie 2017, Hälvä și alții,
C‑175/16
,
EU:C:2017:617
, punctul
, precum și Hotărârea din 21 februarie 2018, Matzak,
C‑518/15
,
EU:C:2018:82
, punctul
).
Această constatare nu implică însă faptul că nu este necesar să se răspundă la întrebările adresate în prezenta cauză.
Astfel, instanța de trimitere consideră că îi este necesară interpretarea mai multor dispoziții din Directiva 2003/88 pentru a se putea pronunța asupra litigiului dedus judecății sale. Mai precis, după cum a subliniat în esență avocatul general la punctele 40 și 41 din concluzii, această instanță urmărește să afle dacă asistenții maternali precum persoanele fizice reclamante din litigiul principal beneficiază, în temeiul dreptului Uniunii, de dreptul la perioade de repaus, la zile de sărbători legale și la concedii, drept pe care își întemeiază cererile de plăți suplimentare și de despăgubire, și dacă Legea nr. 272/2004, care prevede continuitatea îngrijirii copiilor plasați la asistenți maternali, este compatibilă cu dispozițiile Directivei 2003/88, aceste chestiuni prezentând un caracter preliminar în raport cu cea referitoare la existența unui drept la plăți suplimentare și la despăgubire, aspect a cărui soluționare incumbă instanței naționale.
În asemenea împrejurări, există o legătură evidentă între întrebările preliminare și situația de fapt din cauza dedusă judecății instanței de trimitere.
În al doilea rând, trebuie arătat că reiese atât din articolul 137 CE (devenit articolul 153 TFUE), care constituie temeiul juridic al Directivei 2003/88, cât și din cuprinsul considerentelor (1), (2) (4) și (5), precum și din însuși modul de redactare a articolului 1 alineatul (1) din aceasta că directiva are ca obiectiv să adopte cerințe minime care au rolul de a ameliora condițiile de viață și de muncă ale lucrătorilor printr‑o apropiere a legislației, în special a dispozițiilor naționale privind timpul de lucru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 octombrie 2004, Wippel,
C‑313/02
,
EU:C:2004:607
, punctul
).
Întrucât, prin urmare, Directiva 2003/88 este aplicabilă numai lucrătorilor, trebuie să se stabilească dacă persoanele fizice reclamante în litigiul principal pot fi considerate „lucrători” în sensul acesteia.
În vederea aplicării Directivei 2003/88, noțiunea „lucrător” nu poate fi interpretată în mod diferit în funcție de sistemele de drept național, ci are o semnificație autonomă specifică dreptului Uniunii. Ea trebuie definită potrivit unor criterii obiective ce caracterizează raportul de muncă, ținându‑se seama de drepturile și de obligațiile persoanelor implicate. Or, caracteristica esențială a raportului de muncă constă în împrejurarea că o persoană îndeplinește, într‑o anumită perioadă, pentru o altă persoană și sub îndrumarea acesteia, prestații în schimbul cărora primește o remunerație (Hotărârea din 14 octombrie 2010, Union syndicale Solidaires Isère,
C‑428/09
,
EU:C:2010:612
, punctul
și jurisprudența citată).
Rezultă că un raport de muncă presupune existența unui raport de subordonare între lucrător și angajatorul său. Existența unei asemenea legături trebuie apreciată în fiecare caz specific în funcție de toate elementele și de toate circumstanțele ce caracterizează raporturile existente între părți (Hotărârea din 10 septembrie 2015, Holterman Ferho Exploitatie și alții,
C‑47/14
,
EU:C:2015:574
, punctul
).
În speță, din decizia de trimitere reiese că asistenții maternali în discuție în litigiul principal trebuie să asigure, în principiu în mod continuu, creșterea, îngrijirea și educarea la domiciliu a copiilor plasați în sarcina lor de o autoritate publică și că primesc o remunerație în schimbul acestei activități. În plus, acești asistenți maternali trebuie nu numai să fie atestați, ci și, conform articolului 8 alineatul (1) din Hotărârea Guvernului nr. 679/2003, să încheie un „contract […] de muncă, [cu] caracter special” cu serviciul specializat competent pentru protecția copilului, contract valabil pentru perioada de valabilitate a atestatului și a cărui executare începe la data deciziei de plasament. Acest contract poate fi suspendat sau reziliat potrivit normelor naționale ale dreptului muncii. Respectivii asistenți maternali par să beneficieze de asemenea de dreptul la securitate socială, precum și de dreptul la formare profesională.
Pe de altă parte, potrivit reglementării naționale în discuție în litigiul principal, acești asistenți maternali trebuie să permită serviciului public specializat pentru protecția copiilor cu care au încheiat un contract să supravegheze activitatea lor profesională și să evalueze evoluția copiilor aflați în îngrijirea lor.
Din ansamblul acestor elemente rezultă că persoanele fizice reclamante în litigiul principal se află, față de serviciul public cu care au legături contractuale, într‑un raport de subordonare materializat prin supravegherea și evaluarea permanentă a activităților acestora din partea serviciului respectiv în raport cu cerințele și cu criteriile precizate în contract, în vederea realizării misiunii de protecție a copilului, cu care un astfel de serviciu este învestit prin lege.
Această apreciere nu este repusă în discuție de împrejurarea că asistenții maternali, precum persoanele fizice reclamante în litigiul principal, dispun de o marjă de apreciere importantă în ceea ce privește exercitarea cotidiană a funcțiilor lor sau că misiunea care le este încredințată este o „misiune de încredere” sau de interes general (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 2014, Haralambidis,
C‑270/13
,
EU:C:2014:2185
, punctele
-
, și Hotărârea din 9 iulie 2015, Balkaya,
C‑229/14
,
EU:C:2015:455
, punctul
).
În plus, faptul că activitatea asistenților maternali se apropie, în mare măsură, de responsabilitățile asumate de părinți față de propriii copii nu este de natură să sustragă acești asistenți de la calificarea de „lucrători” în sensul Directivei 2003/88, având în vedere cele precizate la punctele 43-45 din prezenta hotărâre.
În consecință, asistenții maternali în discuție în litigiul principal trebuie să fie considerați „lucrători” în sensul Directivei 2003/88.
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 1 alineatul (3) din Directiva 2003/88 coroborat cu articolul 2 alineatul (2) din Directiva 89/391 trebuie interpretat în sensul că nu se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei 2003/88 activitatea desfășurată de un asistent maternal care constă, în cadrul unui raport de muncă cu o autoritate publică, în a îngriji și a integra un copil în propriul cămin și în a asigura în mod continuu dezvoltarea armonioasă și educația acestui copil.
În această privință, trebuie amintit că articolul 1 alineatul (3) din Directiva 2003/88 definește domeniul de aplicare al acesteia prin trimitere la articolul 2 din Directiva 89/391.
Potrivit articolului 2 alineatul (1) din Directiva 89/391, aceasta se aplică „tuturor sectoarelor de activitate, private sau publice”, printre care figurează „servicii[le]”.
Cu toate acestea, după cum rezultă din articolul 2 alineatul (2) primul paragraf, Directiva 89/391 nu este aplicabilă atunci când particularitățile inerente anumitor activități specifice din domeniul administrației publice, cum ar fi forțele armate sau poliția, sau anumitor activități specifice din domeniul serviciilor de protecție civilă sunt, în mod inevitabil, în contradicție cu dispozițiile acesteia. Al doilea paragraf al acestei dispoziții prevede însă că, într‑un asemenea caz, trebuie asigurate securitatea și sănătatea lucrătorilor, ținându‑se cont, pe cât posibil, de obiectivele directivei.
În această privință, este necesar să se precizeze, în primul rând, că excepția prevăzută la articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 89/391 trebuie să facă obiectul unei interpretări care să limiteze domeniul său de aplicare la ceea ce este strict necesar pentru a ocroti interesele a căror protecție o permite statelor membre (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții,
C‑397/01-C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, punctul
).
În al doilea rând, referitor la noțiunea „administrație publică”, în sensul articolului 2 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 89/391, trebuie precizat că dispoziția respectivă nu cuprinde nicio definiție a acestei noțiuni și nici nu face vreo trimitere la legislațiile naționale în ceea ce privește semnificația care trebuie atribuită noțiunii menționate. Potrivit unei jurisprudențe constante, rezultă atât din cerința aplicării uniforme a dreptului Uniunii, cât și din principiul egalității că termenii unei dispoziții de drept al Uniunii care nu conține nicio trimitere expresă la dreptul statelor membre pentru a stabili sensul și domeniul său de aplicare trebuie, în mod normal, să primească în întreaga Uniune Europeană o interpretare autonomă și uniformă, care trebuie stabilită ținând seama de contextul prevederii și de obiectivul urmărit de reglementarea în cauză (a se vedea Hotărârea din 14 februarie 2012, Flachglas Torgau,
C‑204/09
,
EU:C:2012:71
, punctul
și jurisprudența citată, precum și Hotărârea din 7 septembrie 2017, Schottelius,
C‑247/16
,
EU:C:2017:638
, punctul
și jurisprudența citată).
În această privință, trebuie subliniat că criteriul utilizat la articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 89/391 pentru a exclude anumite activități din domeniul de aplicare al acestei directive și, în mod indirect, din cel al Directivei 2003/88 este întemeiat nu pe apartenența lucrătorilor la unul dintre sectoarele administrației publice vizate în această dispoziție, apreciat în ansamblul său, ci exclusiv pe natura specifică a anumitor sarcini speciale realizate de lucrătorii din sectoarele vizate de această dispoziție, natură care justifică o excepție de la normele în materie de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor, ca urmare a necesității absolute de a garanta o protecție eficace a colectivității (a se vedea în acest sens Hotărârea din 12 ianuarie 2006, Comisia/Spania,
C‑132/04
, nepublicată,
EU:C:2006:18
, punctul
).
Din natura funcțională a unui astfel de criteriu rezultă că expresia „administrație publică”, în sensul articolului 2 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 89/391, vizează nu numai sectoarele în cadrul cărora lucrătorii sunt organic legați de stat sau de o altă autoritate publică, ci și sectoarele în care lucrătorii își desfășoară activitatea pentru o entitate privată care îndeplinește, sub controlul autorităților publice, o misiune de interes general care ține de funcțiile esențiale ale statului.
În această privință, trebuie constatat, de altfel, că articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 89/391 nu citează activitățile forțelor armate, ale poliției sau ale serviciilor de protecție civilă decât cu titlu de exemplu.
Având în vedere diferențele care pot exista, de la un stat membru la altul, în privința organizării concrete a misiunilor de interes general care țin de funcțiile esențiale ale statului, o astfel de interpretare funcțională a noțiunii „administrație publică” este justificată, în fond, de necesitatea de a asigura o aplicare uniformă a Directivei 89/391 în aceste state (a se vedea în acest sens Hotărârea din 18 iulie 2013, Deutsche Umwelthilfe,
C‑515/11
,
EU:C:2013:523
, punctul
).
Excepția prevăzută la articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 89/391 este astfel aplicabilă, în același mod, lucrătorilor care desfășoară activități specifice identice în serviciul colectivității, indiferent dacă angajatorul lor este o autoritate publică sau o persoană fizică însărcinată cu o misiune de interes general care ține de funcțiile esențiale ale statului.
Din dosarul prezentat Curții reiese că, în România, asistenții maternali pot fi angajați atât de o autoritate publică însărcinată printre altele cu protecția copiilor, cât și de către un organism privat care acționează sub controlul acesteia. În speță, toți asistenții maternali reclamanți în litigiul principal sunt angajații unei autorități publice. În cadrul acestui raport de muncă, ei au ca misiune să garanteze dezvoltarea armonioasă a copiilor aflați în îngrijirea lor, să le asigure integrarea în propria familie și să pregătească reintegrarea acestor copii în familia lor naturală sau integrarea lor într‑o familie adoptivă.
Activitatea lor contribuie deci la protecția copiilor, ceea ce constituie o misiune de interes general care ține de funcțiile esențiale ale statului.
În plus, caracterul specific al acestei activități în raport cu alte activități legate de protecția copiilor rezultă din faptul că urmărește integrarea copilului încredințat unui asistent maternal, în mod continuu și pe termen lung, în căminul și în familia acestuia.
Rezultă că o astfel de activitate trebuie considerată ca ținând de activitățile specifice vizate la articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 89/391.
În al treilea rând, Curtea a statuat deja că figurează printre caracteristicile inerente ale acestor activități specifice care justifică, în temeiul articolului 2 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 89/391, o excepție de la normele în materie de protecție a securității și a sănătății lucrătorilor faptul că, prin natura lor, nu permit planificarea timpului de lucru (Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții,
C‑397/01-C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, punctul
).
Articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 89/391 permite astfel menținerea eficacității activităților specifice ale administrației publice a căror continuitate este indispensabilă pentru asigurarea exercitării efective a funcțiilor esențiale ale statului (a se vedea în acest sens Ordonanța din 14 iulie 2005, Personalrat der Feuerwehr Hamburg,
C‑52/04
,
EU:C:2005:467
, punctul
).
Această cerință de continuitate trebuie să fie apreciată ținând seama de natura specifică a activității avute în vedere.
Astfel, după cum a subliniat Curtea, cerința continuității serviciilor active în domeniile sănătății, securității și ordinii publice nu se opune faptului ca, atunci când se desfășoară în condiții normale, activitățile din aceste servicii să poată fi organizate, inclusiv în privința programului de lucru al angajaților, așa încât excepția prevăzută la articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 89/391 să fie aplicabilă unor asemenea servicii doar în împrejurări de o gravitate și de o amploare excepționale (a se vedea în special în acest sens Hotărârea din 5 octombrie 2004, Pfeiffer și alții,
C‑397/01-C‑403/01
,
EU:C:2004:584
, punctele
și
, precum și Hotărârea din 12 ianuarie 2006, Comisia/Spania,
C‑132/04
, nepublicată,
EU:C:2006:18
, punctul
).
Această jurisprudență nu poate fi însă interpretată în sensul că este exclus ca anumite activități specifice ale administrației publice să prezinte, chiar când sunt desfășurate în condiții normale, caracteristici într‑atât de specifice încât natura lor să fie, în mod inevitabil, în contradicție cu o planificare a timpului de lucru care respectă condițiile impuse de Directiva 2003/88.
În lumina acestor elemente trebuie să se stabilească dacă activitatea de asistent maternal, în discuție în litigiul principal, prezintă anumite caracteristici care îi sunt inerente, care să justifice aplicarea în privința acesteia a excepției ce rezultă din coroborarea articolului 1 alineatul (3) din Directiva 2003/88 cu articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 89/391.
În această privință, din decizia de trimitere reiese că, cu excepția unor perioade cum sunt cele în care copilul aflat în îngrijirea lor se află la școală, asistenții maternali își desfășoară activitatea în mod continuu, în temeiul reglementării naționale în discuție în litigiul principal, inclusiv în zilele de repaus săptămânal, în zilele de sărbători legale sau în care nu se lucrează, precum și în cursul concediului lor anual, cu excepția cazului în care direcția generală autorizează separarea de acest copil în timpul concediului de odihnă. Așadar, autoritățile române au conceput funcția de asistent maternal în așa fel încât copilul încredințat unui asemenea asistent să fie integrat, în mod continuu și pe termen lung, în căminul și în familia acestuia. Această integrare este menită să permită copilului să evolueze, atât timp cât este necesar, într‑un cadru afectiv și educativ propice unei dezvoltări armonioase.
Integrarea, continuă și pe termen lung, în căminul și în familia unui asistent maternal, a unor copii care, din cauza situației lor familiale dificile, prezintă o vulnerabilitate deosebită constituie o măsură adecvată pentru a proteja interesul superior al copilului, astfel cum este consacrat la articolul 24 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene.
În aceste condiții, faptul de a trebui să i se acorde asistentului maternal, la intervale regulate, dreptul de a se separa de copilul aflat în îngrijirea sa după un număr de ore de muncă determinat sau în cadrul unor perioade care, cum este situația zilelor de repaus săptămânal sau anual, sunt asociate în general cu momente propice dezvoltării vieții familiale ar contraveni în mod direct obiectivului urmărit de autoritățile române de a integra copilul încredințat unui asistent maternal, în mod continuu și pe termen lung, în căminul și în familia acestuia.
În acest context, mai trebuie precizat că, contrar celor susținute de Comisie, instituirea unui sistem de rotație între asistenți maternali sau recurgerea la asistenți maternali suplinitori, cărora copiii aflați în plasament le‑ar fi încredințați în zilele de concediu recunoscute asistenților maternali care i‑ar avea în îngrijire cu titlu principal, ar aduce atingere unui aspect esențial al sistemului de plasament instituit de autoritățile române, și anume menținerea continuă și pe termen lung a unei legături privilegiate între copilul aflat în plasament și asistentul maternal, caracterizată prin integrarea acestui copil în căminul și în familia asistentului maternal.
În consecință, a limita programul de lucru săptămânal al asistenților maternali, conform articolului 6 din Directiva 2003/88, și a obliga angajatorul să le acorde acestora din urmă, conform articolelor 5 și 7 din această directivă, beneficiul zilelor de repaus săptămânal și anual în cursul cărora să fie dispensați de a‑și desfășura activitatea și, prin urmare, de a se ocupa de copilul aflat în îngrijirea lor nu ar fi compatibil cu caracteristicile inerente ale unei asemenea activități, care impun ca asistentul maternal să găzduiască în cadrul căminului și al familiei sale, în mod continuu și pe termen lung, copilul aflat în îngrijirea sa.
Or, deși este adevărat că, în temeiul articolului 17 din Directiva 2003/88, se poate deroga, în anumite condiții, de la articolul 5 din această directivă, referitor la repausul săptămânal, și de la articolul 6 din aceasta, referitor la timpul de lucru maxim săptămânal, acest aspect nu este valabil în privința dreptului la concediu anual, astfel cum este stabilit la articolul 7 din directiva menționată.
În consecință, caracteristicile inerente activității de asistent maternal în discuție în litigiul principal trebuie considerate ca fiind, în mod inevitabil, în contradicție cu aplicarea Directivei 2003/88 în privința asistenților maternali respectivi.
Mai trebuie precizat în această privință că o caracteristică esențială a activității de asistent maternal, precum cea în discuție în litigiul principal, care constă în obligația de integrare continuă a copilului în căminul și în familia asistentului maternal, distinge această activitate de cea a „părinților suplinitori” în discuție în cauza care a condus la pronunțarea Hotărârii din 26 iulie 2017, Hälvä și alții (
C‑175/16
,
EU:C:2017:617
). Astfel, aceștia din urmă nu aveau o asemenea obligație, iar timpul lor de lucru era în mare măsură predeterminat de contractele de muncă ce îi legau de angajatorul lor, deoarece, pe de o parte, numărul de perioade de muncă de câte 24 de ore pe care trebuiau să le furnizeze anual era stabilit pe cale contractuală și, pe de altă parte, angajatorul menționat stabilea în avans liste care arătau, la intervale regulate, perioadele de câte 24 de ore în care părintelui suplinitor îi revenea sarcina de a administra o casă de copii (Hotărârea din 26 iulie 2017, Hälvä și alții,
C‑175/16
,
EU:C:2017:617
, punctul
).
În al patrulea rând, trebuie amintit că, chiar și atunci când, ca urmare a caracteristicilor care le sunt inerente, anumite activități specifice administrației publice sunt excluse din domeniul de aplicare al Directivei 2003/88, articolul 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 89/391 mai impune autorităților competente să asigure securitatea și sănătatea lucrătorilor „pe cât posibil” (Ordonanța din 14 iulie 2005, Personalrat der Feuerwehr Hamburg,
C‑52/04
,
EU:C:2005:467
, punctul
).
În această privință, este necesar să se arate că, conform articolului 122 alineatul (3) litera c) din Legea nr. 272/2004, contractul încheiat între asistentul maternal și autoritatea publică sau organismul privat autorizat trebuie să permită asistentului maternal să dispună de „timp liber”. Rezultă că există perioade în care asistentul maternal nu are obligația de a se ocupa activ de copilul aflat în îngrijirea sa, cu titlu de exemplu atunci când acesta din urmă este la școală, ceea ce îi permite asistentului maternal să gestioneze perioadele respective fără constrângeri majore.
Pe de altă parte, asistenții maternali nu sunt obligați să rămână în locuința lor, ci sunt liberi să se deplaseze, în special în scopuri de agrement, în principiu cu condiția de a fi însoțiți de copiii aflați în îngrijirea lor.
În plus, rezultă din articolul 122 alineatul (3) litera d) din Legea nr. 272/2004 și din articolul 10 alineatul (1) litera f) din Hotărârea Guvernului nr. 679/2003 că asistenții maternali pot solicita autorității competente dreptul de a se separa de copil în anumite perioade ale anului. În această privință, reiese din dosarul prezentat Curții și din informațiile furnizate în ședință de guvernul român că o astfel de autorizație va fi eliberată în măsura în care autoritatea competentă apreciază că nu aduce prejudiciu realizării în bune condiții a misiunii încredințate asistenților maternali.
Rezultă din ceea ce precedă că, în ceea ce privește organizarea timpului de lucru, autoritățile române au asigurat, pe cât posibil, securitatea și sănătatea asistenților maternali conform articolului 2 alineatul (2) al doilea paragraf din Directiva 89/391.
Mai trebuie adăugat că pot fi prevăzute limitări ale dreptului, recunoscut oricărui lucrător prin articolul 31 alineatul (2) din cartă, la perioade de repaus zilnic și săptămânal, precum și la o perioadă anuală de concediu plătit cu respectarea condițiilor stricte enunțate la articolul 52 alineatul (1) din aceasta și în special a conținutului esențial al dreptului respectiv (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 noiembrie 2018, Bauer și Willmeroth,
C‑569/16 și C‑570/16
,
EU:C:2018:871
, punctul
, precum și Hotărârea din 6 noiembrie 2018, Max‑Planck‑Gesellschaft zur Förderung der Wissenschaften,
C‑684/16
,
EU:C:2018:874
, punctul
).
În speță, după cum s‑a arătat la punctul 79 din prezenta hotărâre, articolul 122 alineatul (3) litera (c) din Legea nr. 272/2004 impune ca contractul încheiat între asistentul maternal și angajatorul său să cuprindă elemente referitoare la planificarea timpului liber al asistentului maternal. Această planificare trebuie să țină seama însă în special de programul copilului aflat în îngrijire.
Pe de altă parte, din dispozițiile menționate la punctul 81 din prezenta hotărâre reiese că reglementarea națională în discuție în litigiul principal recunoaște asistenților maternali un drept la concediu anual plătit, dar subordonează dreptul lor de a lua acest concediu fără copilul aflat în sarcina lor unei autorizații a angajatorului, care trebuie să respecte realizarea în bune condiții a misiunii de protecție a copilului respectiv.
Limitările legale aduse astfel drepturilor asistenților respectivi la perioade de repaus zilnic și săptămânal, precum și la concediu anual plătit respectă conținutul esențial al acestui drept. Pe de altă parte, acestea se dovedesc necesare pentru realizarea obiectivului de interes general recunoscut de Uniune care constă în protecția interesului superior al copilului, consacrat la articolul 24 din cartă, așa cum a fost conceput acest obiectiv de reglementarea română, și căruia îi corespunde obligația asistentului maternal de a asigura în mod continuu integrarea copilului plasat în căminul și în familia sa, precum și dezvoltarea armonioasă și îngrijirea acestui copil.
Astfel de limitări respectă, în consecință, condițiile prevăzute la articolul 52 alineatul (1) din cartă.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la prima întrebare că articolul 1 alineatul (3) din Directiva 2003/88 coroborat cu articolul 2 alineatul (2) din Directiva 89/391 trebuie interpretat în sensul că nu se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei 2003/88 activitatea de asistent maternal care constă, în cadrul unui raport de muncă cu o autoritate publică, în primirea și integrarea unui copil în căminul propriu și în asigurarea, în mod continuu, a dezvoltării armonioase și a educației acestui copil.
Cu privire la întrebările a doua-a șaptea
Având în vedere răspunsul dat la prima întrebare, nu este necesar să se răspundă la întrebările a doua-a șaptea adresate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Marea Cameră) declară:

Articolul 1 alineatul (3) din Directiva 2003/88/CE a Consiliului din 4 noiembrie 2003 privind anumite aspecte ale organizării timpului de lucru coroborat cu articolul 2 alineatul (2) din Directiva 89/391/CEE a Parlamentului European și a Consiliului din 12 iunie 1989 privind punerea în aplicare de măsuri pentru promovarea îmbunătățirii securității și sănătății lucrătorilor la locul de muncă trebuie interpretat în sensul că nu se încadrează în domeniul de aplicare al Directivei 2003/88 activitatea de asistent maternal care constă, în cadrul unui raport de muncă cu o autoritate publică, în primirea și integrarea unui copil în căminul propriu și în asigurarea, în mod continuu, a dezvoltării armonioase și a educației acestui copil.

Lenaerts
Bonichot
Arabadjiev
von Danwitz
Toader
Lycourgos
Ilešič
Levits
Bay Larsen
Safjan
Fernlund
Vajda
Rodin
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 20 noiembrie 2018.
Grefier
A. Calot Escobar
Președinte
K. Lenaerts
(
*1
)	Limba de procedură: româna.