CELEX: 62018CJ0674
Trimitere preliminară
Politica socială
Transferuri de întreprinderi
Directiva 2001/23/CE
Articolele 3 și 5
Menținerea drepturilor lucrătorilor
Protecția lucrătorilor în cazul insolvenței angajatorului
Cesiune realizată de judecătorul sindic al întreprinderii cedente supuse unei proceduri de insolvență
Prestații de asigurare ocupațională pentru limită de vârstă
Limitarea obligațiilor cesionarului
Cuantumul prestației datorate în cadrul sistemului suplimentar de pensii ocupaționale calculat în funcție de remunerația lucrătorului la momentul deschiderii procedurii de insolvență
Directiva 2008/94/CE
Articolul 8
Efect direct
Condiții

Cererile de decizie preliminară privesc interpretarea articolelor 3 și 5 din Directiva 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (
JO 2001, L 82, p. 16
, Ediție specială, 05/vol. 6, p. 20), precum și a articolului 8 din Directiva 2008/94/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului (
JO 2008, L 283, p. 36
).
Aceste cereri au fost formulate în cadrul a două litigii între, în ceea ce privește primul litigiu (cauza C‑674/18), EM, pe de o parte, și TMD Friction GmbH, pe de altă parte, iar în ceea ce privește al doilea litigiu (cauza C‑675/18), între FL, pe de o parte, și TMD Friction EsCo GmbH, pe de altă parte, în legătură cu drepturile acumulate în vederea unei prestații ocupaționale pentru limită de vârstă în cazul transferului unității realizat în cadrul unei proceduri de insolvență.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 2001/23
Considerentele (3), (4) și (6) ale Directivei 2001/23 enunță:
„(3)
Sunt necesare dispoziții pentru protecția lucrătorilor în cazul schimbării angajatorului, în special pentru a asigura că drepturile acestora sunt menținute.
(4)
Există încă diferențe între statele membre în privința măsurii în care sunt protejați lucrătorii în acest sens, iar aceste diferențe trebuie reduse.
[…]
(6)
În 1977, Consiliul adoptă Directiva 77/187/CEE [a Consiliului din 14 februarie 1977 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități (
JO 1977, L 61, p. 26
)] pentru promovarea armonizării legislațiilor naționale care garantează menținerea drepturilor lucrătorilor și care solicită cedenților și cesionarilor să informeze și să consulte reprezentanții lucrătorilor în timp util.”
Potrivit articolului 1 alineatul (1) litera (a) din directiva menționată, aceasta se aplică în cazul oricărui transfer al unei întreprinderi, unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate către un alt angajator, ca rezultat al unei cesiuni convenționale sau al unei fuziuni.
Articolul 3 din directiva menționată prevede:
„(1)   Drepturile și obligațiile cedentului care decurg dintr‑un contract de muncă sau un raport de muncă existent la data transferului, în cazul unui astfel de transfer, sunt transferate cesionarului.
[…]
(3)   După transfer, cesionarul menține condițiile de muncă convenite printr‑o convenție colectivă, în aceleași condiții aplicabile cedentului în cadrul acelui acord, până la data rezilierii sau a expirării convenției colective sau a intrării în vigoare sau a aplicării unei alte convenții colective.
Statele membre pot limita perioada de menținere a condițiilor de muncă, sub rezerva ca această perioadă să nu fie mai mică de un an.
(4)
(a)
Cu excepția cazului în care statele membre prevăd altfel, alineatele (1) și (3) nu se aplică drepturilor lucrătorilor la prestații pentru limită de vârstă, invaliditate sau de supraviețuitor, în cadrul unor sisteme suplimentare de pensii ale unor organizații profesionale sau confederative, existente în afara sistemelor legale de securitate socială ale statelor membre.
(b)
Chiar și atunci când statele membre nu prevăd, în conformitate cu litera (a), că alineatele (1) și (3) se aplică unor asemenea drepturi, statele membre adoptă măsurile necesare pentru a proteja interesele lucrătorilor și ale persoanelor care nu mai fac parte din unitatea cedentului la data transferului, cu privire la drepturile care îi îndreptățesc imediat sau în perspectivă să primească prestații de limită de vârstă, inclusiv prestațiile acordate supraviețuitorilor, în cadrul sistemelor suplimentare prevăzute la litera (a).”
Articolul 5 din aceeași directivă prevede:
„(1)   Cu excepția cazului în care statele membre prevăd altfel, articolele 3 și 4 nu se aplică în cazul transferului unei întreprinderi, unități sau al unei părți de întreprindere sau de unitate, în care cedentul face obiectul unei proceduri de faliment sau al altor proceduri asemănătoare de insolvabilitate, instituite în vederea lichidării bunurilor cedentului și care se află sub controlul unei autorități publice competente (care poate fi un judecător sindic autorizat de o autoritate competentă).
(2)   În cazul în care articolele 3 și 4 se aplică unui transfer care se desfășoară în timpul unor proceduri de insolvabilitate instituite în legătură cu un cedent (indiferent dacă aceste proceduri au fost sau nu instituite în vederea lichidării bunurilor cedentului) și cu condiția ca aceste proceduri să se desfășoare sub supravegherea unei autorități publice competente (care poate fi un judecător sindic desemnat conform legislației naționale), un stat membru poate prevedea că:
(a)
sub rezerva articolului 3 alineatul (1), obligațiile cedentului care decurg din orice contract de muncă sau raport de muncă și plătibile înainte de transfer sau înainte de deschiderea procedurilor de insolvabilitate nu sunt transferate cesionarului, cu condiția ca asemenea proceduri, conform legislației statului membru respectiv, să creeze un sistem de protecție cel puțin echivalent cu cel stabilit în situații reglementate de Directiva 80/987/CEE a Consiliului din 20 octombrie 1980 privind apropierea legislațiilor statelor membre referitoare la protecția salariaților în cazul insolvabilității angajatorului [
JO 1980, L 283, p. 23
, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 197], și, sau alternativ, că
[…]
(4)   Statele membre iau măsuri adecvate pentru a preveni folosirea abuzivă a procedurilor de insolvabilitate care au drept scop privarea lucrătorilor de drepturile care rezultă din prezenta directivă.”
Directiva 2008/94
Considerentul (3) al Directivei 2008/94 este formulat după cum urmează:
„Sunt necesare dispoziții pentru protejarea lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului și pentru a le asigura un grad minim de protecție, în special pentru a garanta plata creanțelor lor salariale neachitate, ținând seama de necesitatea unei dezvoltări economice și sociale echilibrate în cadrul Comunității. În acest scop, statele membre ar trebui să instituie un organism care să garanteze lucrătorilor salariați plata creanțelor lor salariale neachitate.”
Potrivit articolului 1 alineatul (1) din această directivă, aceasta se aplică creanțelor salariaților care izvorăsc din contracte de muncă sau raporturi de muncă încheiate cu angajatori care sunt în stare de insolvență în sensul articolului 2 alineatul (1) din directiva menționată.
Articolul 2 din aceeași directivă prevede la alineatul (1):
„În sensul prezentei directive, un angajator este considerat a fi în stare de insolvență în cazul în care a fost formulată o cerere privind deschiderea unei proceduri colective întemeiate pe insolvența angajatorului, prevăzută de actele cu putere de lege și de actele administrative ale unui stat membru, implicând lipsirea, în tot sau în parte, a angajatorului de activele sale și numirea unui judecător sindic sau a unei persoane care exercită o funcție similară, iar autoritatea care este competentă în temeiul dispozițiilor menționate:
(a)
fie a hotărât instituirea procedurii;
(b)
fie a constatat că întreprinderea sau unitatea angajatorului a fost definitiv închisă și că activele disponibile sunt insuficiente pentru a justifica instituirea procedurii.”
Articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din directiva menționată are următorul conținut:
„Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului intern cu privire la definirea termenilor «lucrător salariat», «angajator», «remunerație», «drept dobândit», «drept în curs de a fi dobândit».”
Potrivit articolului 8 din Directiva 2008/94:
„Statele membre se asigură că sunt luate măsurile necesare în vederea protejării intereselor salariaților și ale persoanelor care au părăsit deja întreprinderea sau unitatea angajatorului la data la care a survenit insolvența acestuia, cu privire la drepturile dobândite sau pe cale de a fi dobândite, la pensie pentru limită de vârstă, inclusiv pensiile de urmaș, în cadrul sistemelor suplimentare de asigurări sociale la nivel de întreprindere sau grup de întreprinderi existente în afara sistemelor naționale obligatorii de asigurări sociale.”
Dreptul german
Bürgerliches Gesetzbuch (Codul civil), în versiunea aplicabilă litigiilor principale (denumit în continuare „BGB”), prevede, la articolul 613a, intitulat „Drepturi și obligații în cazul unui transfer de unitate”:
„(1)   În cazul în care o unitate sau o parte de unitate este transferată prin contract unui alt proprietar, acesta se substituie în drepturile și obligațiile care decurg din raporturile de muncă existente la momentul transferului. În cazul în care aceste drepturi și obligații sunt guvernate de prevederile unei convenții colective sau de un acord general la nivel de întreprindere, ele devin o parte din raportul de muncă dintre noul angajator și lucrător […].
[…]
(4)   Concedierea unui lucrător de către fostul angajator sau de către noul proprietar ca urmare a transferului unei unități sau a unei părți de unitate este nulă. Acest lucru nu aduce atingere dreptului de a concedia un lucrător pentru alte motive.”
Insolvenzordnung (Legea privind insolvența) din 5 octombrie 1994 (BGBl. 1994 I, p. 2866), astfel cum a fost modificată prin Legea din 23 iunie 2017 (BGBl. 2017 I, p. 1693), prevede la articolul 45, intitulat „Conversia creanțelor”:
„Trebuie să se invoce creanțele care nu sunt pecuniare sau al căror cuantum este nedeterminat cu valoarea care poate fi apreciată la momentul deschiderii procedurii de insolvență. […]
[…]”
Articolul 108 din această lege, intitulat „Menținerea anumitor obligații”, are următorul cuprins:
„(1)   […] Raporturile de muncă ale debitorului se mențin și produc efecte în privința masei. […]
[…]
(3)   Cealaltă parte poate valorifica drepturi privind perioada anterioară deschiderii procedurii de insolvență în calitate de creditor care participă la această procedură.”
Articolul 191 din legea menționată, intitulat „Luarea în considerare a creanțelor supuse unei condiții suspensive”, prevede:
„O creanță supusă unei condiții suspensive este luată în considerare în totalitate în cadrul unei distribuiri parțiale. Partea corespunzătoare acestei creanțe este reținută cu ocazia distribuirii.”
Potrivit articolului 198 din aceeași lege, intitulat „Depunerea sumelor reținute”, administratorul judiciar trebuie să depună la un organism competent sumele reținute cu ocazia distribuirii finale.
Gesetz zur Verbesserung der betrieblichen Altersversorgung (Betriebsrentengesetz) [Legea privind îmbunătățirea pensiilor ocupaționale (Legea privind pensiile ocupaționale)] din 19 decembrie 1974 (BGBl. I, p. 3610), astfel cum a fost modificată prin Legea din 17 august 2017 (BGBl. 2017 I, p. 3214) (denumită în continuare „Legea privind pensiile ocupaționale”), prevede, la articolul 1b, intitulat „Protecția drepturilor dobândite și plata prestațiilor de pensie ocupațională”:
„(1)   Lucrătorul care a obținut un angajament cu privire la acordarea de prestații în temeiul sistemului de pensii ocupaționale își păstrează dreptul la prestații în cazul în care raportul său de muncă încetează înainte de momentul dobândirii dreptului, cu condiția ca, la data respectivă, lucrătorul să fi împlinit 21 de ani și acordul pentru obținerea pensiei să fi fost dat cu cel puțin 3 ani înainte de data încetării raportului de muncă (drept dobândit în mod definitiv). […]
[…]”
Articolul 9 din Legea privind pensiile ocupaționale prevede:
„În cazul unei proceduri de insolvență, drepturile sau drepturile în curs de dobândire ale persoanei îndreptățite să primească prestații complementare de asigurare pentru limită de vârstă de la angajator, pe care se întemeiază dreptul în favoarea instituției de garantare în caz de insolvență, sunt transferate acestei instituții la deschiderea procedurii […]. […] Drepturile în curs de dobândire transferate la deschiderea procedurii de insolvență sunt declarate în procedura de insolvență drept creanțe necondiționate în sensul articolului 45 din Legea privind insolvența[, astfel cum a fost modificată prin Legea din 23 iunie 2017]. […]”
Articolul 30f din această lege prevede la alineatul (1) prima teză:
„În cazul în care un lucrător a obținut un angajament cu privire la acordarea de prestații de limită de vârstă în temeiul sistemului complementar de pensii ocupaționale anterior datei de 1 ianuarie 2001, trebuie să se aplice articolul 1b alineatul (1), în sensul că drepturile la prestație sunt menținute în cazul în care raportul de muncă încetează înainte de a surveni evenimentul generator al dreptului la o prestație, cu condiția ca, la data încetării acestui raport, lucrătorul să aibă vârsta de 35 de ani împliniți, iar angajamentul cu privire la plata unei prestații să fi fost obținut
1.   în urmă cu cel puțin 10 ani;
[…]
În astfel de cazuri, drepturile la o prestație sunt menținute și în cazul în care angajamentul a mai existat timp de 5 ani după data de 1 ianuarie 2001 și în care, la data încetării raportului de muncă, lucrătorul avea 30 de ani împliniți. […]”
Litigiile principale și întrebările preliminare
Cauza C‑674/18
EM, născut în anul 1980, era angajat în cadrul Textar GmbH de la 1 august 1996. Această societate garanta lucrătorilor săi, conform unui acord general la nivel de întreprindere, o pensie în temeiul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale. În conformitate cu acest sistem, cuantumul pensei pentru limită de vârstă pentru fiecare an de activitate este cuprins între 0,2 și 0,55 % din remunerația brută obținută de lucrător la o anumită dată de referință înainte de încetarea raportului de muncă, fără a putea depăși însă 20,25 %, după 45 de ani de activitate.
La momentul cesiunii activităților desfășurate de Textar, contractul de muncă al lui EM a fost transferat către TMD Friction. La 1 martie 2009, s‑a deschis o procedură de insolvență cu privire la activele acestei societăți, dar activitatea sa a continuat.
Din dosarul înaintat Curții reiese că, în luna aprilie 2009, administratorul judiciar a cedat anumite activități ale TMD Friction unei entități care ulterior, la 4 iunie 2009, a fost redenumită, la rândul său, TMD Friction.
Pensions‑Sicherungs‑Verein (instituție de garantare a pensiilor ocupaționale, denumită în continuare „PSV”), instituție de drept privat care asigură plata pensiilor ocupaționale în cazul insolvenței unui angajator în Germania, l‑a informat pe EM că, din cauza vârstei sale, și anume 29 de ani la momentul deschiderii procedurii de insolvență, nu dobândise încă niciun drept definitiv la prestații pentru limită de vârstă, în temeiul articolului 1b alineatul (1) din Legea privind pensiile ocupaționale coroborat cu articolul 30f alineatul (1) prima teză punctul 1 din aceasta, astfel încât nu urma să primească nicio prestație din partea PSV în cazul în care ar fi survenit un eveniment care să genereze, teoretic, dreptul la prestații în sarcina acestei instituții.
Prin urmare, EM a formulat o acțiune împotriva TMD Friction, solicitând ca aceasta să fie obligată ca, pe viitor, atunci când va fi împlinit vârsta de pensionare care dă dreptul la prestații, aceasta să îi plătească o pensie pentru limită de vârstă al cărei cuantum să țină seama de perioadele de încadrare în muncă realizate înainte de deschiderea procedurii de insolvență.
TMD Friction s‑a opus acestei cereri, susținând că, în ipoteza unui transfer de întreprindere după deschiderea procedurii de insolvență cu privire la activele cedentului, cesionarul nu ar datora decât partea din pensia pentru limită de vârstă întemeiată pe vechimea acumulată după deschiderea acestei proceduri.
Întrucât cererea lui EM a fost respinsă atât în primă instanță, cât și în apel, acesta a sesizat cu recurs instanța de trimitere, Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă, Germania).
În aceste condiții, Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 3 alineatul (4) din [Directiva 2001/23] – în cazul în care transferul întreprinderii are loc după deschiderea, în cadrul dreptului național, a unei proceduri de insolvență cu privire la activele cedentului, care prevede, în principiu, în cazul unui transfer al întreprinderii, aplicarea articolului 3 alineatele (1) și (3) din Directiva 2001/23[…] inclusiv în ceea ce privește drepturile lucrătorilor la prestații pentru limită de vârstă, invaliditate sau de supraviețuitor, în cadrul sistemelor suplimentare de asigurări sociale la nivel de întreprindere sau grup de întreprinderi, permite o limitare în sensul că cesionarul nu este răspunzător pentru drepturile dobândite pe baza vechimii acumulate anterior deschiderii procedurii de insolvență?
2)
În cazul unui răspuns afirmativ la prima întrebare:
În cazul în care transferul întreprinderii are loc după deschiderea procedurii de insolvență cu privire la activele cedentului, măsurile necesare în vederea protejării intereselor lucrătorilor salariați prevăzute la articolul 3 alineatul (4) litera (b) din [Directiva 2001/23] cu privire la drepturile care îi îndreptățesc imediat sau în perspectivă să primească prestații de limită de vârstă în cadrul sistemelor suplimentare de asigurări sociale la nivel de întreprindere sau grup de întreprinderi sunt cele impuse de nivelul de protecție prevăzut la articolul 8 din [Directiva 2008/94]?
3)
În cazul unui răspuns negativ la a doua întrebare:
Articolul 3 alineatul (4) litera (b) din [Directiva 2001/23] trebuie interpretat în sensul că sunt luate măsurile necesare în vederea protejării intereselor lucrătorilor cu privire la drepturile lor dobândite la pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemelor suplimentare de pensii la nivel de întreprindere sau grup de întreprinderi, în cazul în care legislația națională prevede că:
–
obligația de a acorda în viitor o prestație pentru limită de vârstă lucrătorului care era salariat al întreprinderii la data la care a avut loc transferul acesteia către cesionar este, în principiu, transferată cesionarului;
–
cesionarul este răspunzător pentru drepturile de pensie viitoare, în măsura în care aceste drepturi se referă la vechimea acumulată după deschiderea procedurii de insolvență;
–
instituția de garantare în caz de insolvență, stabilită în temeiul legislației naționale, nu este răspunzătoare, în acest caz, pentru partea din drepturile de pensie viitoare dobândită anterior deschiderii procedurii de insolvență, iar
–
lucrătorul poate invoca, în cadrul procedurii de insolvență a cedentului, valoarea părții din drepturile sale de pensie viitoare dobândite înainte de deschiderea insolvenței?
4)
În cazul în care dreptul național prevede aplicarea articolelor 3 și 4 din [Directiva 2001/23] inclusiv în cazul transferului întreprinderii în cadrul unei proceduri de insolvență, articolul 5 alineatul (2) litera (a) din [Directiva 2001/23] este aplicabil drepturilor la pensie ale lucrătorilor salariați în cadrul sistemelor suplimentare la nivel de întreprindere sau grup de întreprinderi care erau deja dobândite înainte de deschiderea procedurii de insolvență, dar care determină drepturi la plata unor prestații abia la producerea unui eveniment asigurat și deci la o dată ulterioară?
5)
În cazul unui răspuns afirmativ la a doua sau la a patra întrebare:
Nivelul minim de protecție care trebuie acordat de statele membre conform articolului 8 din [Directiva 2008/94] cuprinde de asemenea obligația de garantare a drepturilor de pensie care nu erau încă legal datorate în temeiul dreptului național la data deschiderii procedurii de insolvență și care ajung să fie legal datorate doar pentru că raportul de muncă nu încetează în contextul insolvenței?
6)
În cazul unui răspuns afirmativ la a cincea întrebare:
În ce împrejurări se poate considera că pierderile suferite de fostul salariat din cauza stării de insolvență a angajatorului, în ceea ce privește pensia ocupațională pentru limită de vârstă, sunt vădit disproporționate și obligă astfel statele membre să garanteze o protecție minimă în astfel de situații în conformitate cu articolul 8 din [Directiva 2008/94], deși lucrătorul salariat va primi cel puțin jumătate din cuantumul prestațiilor ce vor rezulta din drepturile de pensie dobândite?
7)
În cazul unui răspuns afirmativ la a cincea întrebare:
O protecție a drepturilor de pensie ale lucrătorilor necesară în conformitate cu articolul 3 alineatul (4) litera (b) din [Directiva 2001/23] sau cu articolul 5 alineatul (2) litera (a) din [Directiva 2001/23] – echivalentă celei prevăzute la articolul 8 din [Directiva 2008/94] – este acordată de asemenea în cazul în care aceasta nu rezultă din dreptul național, ci numai din aplicarea directă a articolului 8 din [Directiva 2008/94]?
8)
În cazul unui răspuns afirmativ la a șaptea întrebare:
Articolul 8 din [Directiva 2008/94] are un efect direct, putând fi invocat de un angajator în fața unei instanțe naționale inclusiv în cazul în care acesta primește cel puțin jumătate din beneficiile rezultate din drepturile sale de pensie dobândite, însă pierderile suferite ca urmare a insolvabilității angajatorului trebuie să fie considerate ca fiind disproporționate?
9)
În cazul unui răspuns afirmativ la a opta întrebare:
Se consideră că un organism de drept privat, desemnat de un stat membru – în mod obligatoriu pentru angajatori – ca instituție de garantare a pensiilor ocupaționale în caz de insolvență, supus supravegherii de către autoritatea publică de supraveghere financiară, care, în temeiul dispozițiilor de drept public, colectează de la angajatori contribuțiile necesare pentru garantare în caz de insolvență și care poate crea condițiile executării silite în mod identic cu o autoritate publică, printr‑un act administrativ, este un organism public al statului membru respectiv?”
Cauza C‑675/18
FL, născut în anul 1950, era angajat în cadrul Textar de la 1 octombrie 1968. Această societate garanta lucrătorilor săi, conform unui acord general la nivel de întreprindere, o pensie în temeiul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale. În conformitate cu acest sistem, cuantumul pensei pentru limită de vârstă pentru fiecare an de activitate este de 0,5 % din remunerația brută obținută de lucrător la o anumită dată de referință înainte de încetarea raportului de muncă, fără a putea depăși însă 22,5 %, după 45 de ani de activitate.
La momentul cesiunii activităților desfășurate de Textar, contractul de muncă al lui FL a fost transferat către TMD Friction, a cărei activitate a fost menținută după deschiderea procedurii de insolvență în privința sa, la 1 martie 2009.
Din dosarul înaintat Curții reiese că, în luna aprilie 2009, administratorul judiciar a cedat anumite activități ale TMD Friction către TMD Friction EsCo, având în vedere că aceasta din urmă dobândise, începând de la 22 aprilie 2009, unitatea în cadrul căreia era angajat reclamantul din litigiul principal.
FL primește, de la 1 august 2015, o pensie pentru limită de vârstă de 145,03 euro pe lună în sarcina TMD Friction EsCo în temeiul sistemului suplimentar de pensii ocupaționale, precum și 816,99 euro pe lună din partea PSV. Aceasta din urmă s‑a întemeiat, pentru calculul acestei pensii, pe remunerația lunară brută primită de FL la momentul deschiderii procedurii de insolvență, astfel încât determinantă a fost data de 1 martie 2009.
FL a formulat o acțiune împotriva TMD Friction EsCo, solicitând ca aceasta din urmă să fie obligată să îi plătească o pensie ocupațională pentru limită de vârstă mai mare. În opinia lui FL, ținând seama de perioada de activitate de 45 de ani desfășurată în cadrul TMD Friction EsCo sau al predecesorului în drepturi al acesteia, precum și de faptul că remunerația sa lunară brută era de 4940 de euro înainte de încetarea raportului său de muncă, cuantumul pensiei sale ocupaționale pentru limită de vârstă ar fi trebuit să fie stabilit la 1111,50 euro pe lună. În opinia lui FL, TMD Friction EsCo nu ar putea să deducă din acest cuantum decât prestația de 816,99 euro plătită de PSV. El solicită deci din partea societății TMD Friction EsCo, în plus de pensia lunară în cuantum de 145,03 euro plătită de aceasta, o sumă suplimentară de 149,48 euro pe lună.
În același mod ca TMD Friction în cadrul cauzei C‑674/18, TMD Friction EsCo a opus argumentul potrivit căruia, în cazul transferului de întreprindere după deschiderea unei proceduri de insolvență având ca obiect activele cedentului, cesionarul răspunde numai pentru partea din pensia pentru limită de vârstă întemeiată pe vechimea în muncă acumulată după deschiderea procedurii de insolvență.
Întrucât cererea lui FL a fost respinsă atât în primă instanță, cât și în apel, acesta a sesizat cu recurs instanța de trimitere, Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă).
În aceste condiții, Bundesarbeitsgericht (Curtea Federală pentru Litigii de Muncă) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții nouă întrebări, dintre care prima, a doua, a patra și a șasea-a noua sunt redactate în același mod ca în cauza C‑674/18:
„1)
[…]
2)
[…]
3)
În cazul unui răspuns negativ la a doua întrebare:
Articolul 3 alineatul (4) litera (b) din [Directiva 2001/23] trebuie interpretat în sensul că sunt luate măsurile necesare în vederea protejării intereselor lucrătorilor cu privire la drepturile lor dobândite la pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemelor suplimentare la nivel de întreprindere sau grup de întreprinderi, în cazul în care legislația națională prevede că:
–
obligația de a acorda în viitor o prestație pentru limită de vârstă lucrătorului care era salariat al întreprinderii la data la care a avut loc transferul acesteia către cesionar este, în principiu, transferată cesionarului;
–
cesionarul este răspunzător pentru drepturile de pensie dobândite a căror valoare se stabilește între altele în funcție de durata vechimii în întreprindere și nivelul remunerației la data la care survine evenimentul asigurat, în măsura în care aceste drepturi se referă la perioadele lucrate în întreprindere după deschiderea procedurii de insolvență;
–
instituția de garantare în caz de insolvență stabilită în temeiul legislației naționale este răspunzătoare, în acest caz, pentru partea din drepturile de pensie dobândite anterior deschiderii procedurii de insolvență, în măsura în care valoarea acestora se calculează în funcție de nivelul remunerației primite de lucrător la data deschiderii procedurii de insolvență, iar
–
nici cesionarul, nici instituția de garantare în caz de insolvență nu sunt răspunzători pentru creșterile drepturilor de pensie dobândite care, deși au loc în urma majorării remunerațiilor ulterioare deschiderii procedurii de insolvență, se referă însă la perioadele serviciului prestat înainte de această dată;
–
lucrătorul poate însă invoca, în procedura de insolvență a cedentului, această diferență în privința valorii drepturilor sale de pensie dobândite?
4)
[…]
5)
În cazul unui răspuns afirmativ la a doua sau la a patra întrebare:
Nivelul minim de protecție care trebuie acordat de statele membre conform articolului 8 din [Directiva 2008/94] cuprinde de asemenea partea din drepturile de pensie care erau dobândite [la] data deschiderii procedurii de insolvență, pentru că raportul de muncă nu încetează în contextul insolvenței?
6)
[…]
7)
[…]
8)
[…]
9)
[…]”
Prin decizia președintelui Curții din 23 noiembrie 2018, cauzele C‑674/18 și C‑675/18 au fost conexate pentru buna desfășurare a procedurii scrise și orale, precum și în vederea pronunțării hotărârii.
Cu privire la întrebările preliminare
Observații introductive
Cele două cauze principale privesc transferuri de unități care au intervenit după deschiderea unei proceduri de insolvență și au fost realizate de judecătorul sindic, în cadrul cărora au fost transferate cesionarilor atât contractele de muncă, cât și angajamentele care decurg din sistemul suplimentar de pensii ocupaționale aplicabil în temeiul unui acord general la nivel de întreprindere. Lucrătorii în discuție în litigiile principale au formulat acțiuni în justiție împotriva acestor cesionari, susținând că aceștia le datorează de asemenea drepturile de pensie pentru limită de vârstă aferente perioadelor de vechime acumulate înainte de deschiderea procedurii de insolvență, în măsura în care, potrivit dreptului național, PSV nu era răspunzătoare pentru aceste drepturi sau era răspunzătoare doar în mod limitat.
Potrivit explicațiilor instanței de trimitere, în dreptul german, în conformitate cu articolul 613a din BGB, cesionarul se substituie în principiu în drepturile și obligațiile care decurg din raporturile de muncă existente la momentul transferului de întreprindere, inclusiv în cazul în care această cesiune are loc după deschiderea unei proceduri de insolvență. Cesionarul devine debitorul obligațiilor care decurg din plățile viitoare ale unei pensii pentru limită de vârstă aferente unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale. De aceea, la calcularea unei asemenea pensii, trebuie să se ia în considerare și perioadele de apartenență la întreprindere deja realizate de respectivul lucrător în serviciul cedentului sau al predecesorilor în drepturi ai acestuia din urmă.
Cu toate acestea, potrivit interpretării dreptului național efectuate de instanța de trimitere, în hotărârea sa din 17 ianuarie 1980, nu s‑ar permite, în cazul unui transfer de întreprindere după deschiderea unei proceduri de insolvență, în conformitate cu principiul egalității creditorilor, ca personalul transferat să fie în măsură să își invoce creanța față de un nou debitor solvabil și să fie astfel favorizat în mod nejustificat în raport cu alți creditori, în special în raport cu lucrătorii al căror raport de muncă a încetat. Așadar, în cazul unui asemenea transfer de întreprindere, cesionarul nu este răspunzător nici pentru drepturile dobândite, nici pentru drepturile pe cale de a fi dobândite la prestații pentru care perioada de muncă sau de apartenență la întreprindere necesară a fost deja realizată de lucrător înainte de deschiderea procedurii de insolvență. Astfel, pentru prestațiile din cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale, răspunderea cesionarului este limitată la partea dobândită de lucrător datorită apartenenței sale la întreprindere după deschiderea procedurii de insolvență.
În consecință, după cum expune instanța de trimitere, pentru calcularea cuantumului pensiei pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale pe care trebuie să o plătească cesionarul lucrătorului în cazul în care survine un eveniment asigurat, această pensie pentru limită de vârstă trebuie stabilită, într‑o primă etapă, pe baza prevederilor sistemului de pensii respectiv, întemeindu‑se pe toate perioadele de vechime acumulate de lucrător în cursul raportului de muncă, și, dacă este cazul, pe remunerația brută obținută de lucrător înainte de încetarea raportului de muncă, element care este determinant. Într‑o a doua etapă, trebuie să se repartizeze cuantumul rezultat din acest calcul între partea corespunzătoare perioadelor de apartenență la întreprindere acumulate în cadrul raportului de muncă înainte de deschiderea procedurii de insolvență și partea corespunzătoare perioadelor acumulate după deschiderea acesteia.
Pe de altă parte, trebuie subliniat că PSV nu este obligată să intervină în ceea ce privește partea din drepturile de pensie pe care lucrătorii preluați de cesionar le‑au acumulat de‑a lungul perioadelor în care au fost încadrați de întreprinderea cedentă înainte de deschiderea procedurii de insolvență decât în cazul în care acești lucrători, asemenea lui FL, se pot prevala de drepturi definitive la acea dată. În plus, chiar într‑un asemenea caz și spre deosebire de cuantumul noțional utilizat la calcularea cotei‑părți a cesionarului, cuantumul prestațiilor aflate în sarcina PSV s‑ar calcula pe baza remunerației lunare brute obținute de lucrător la data deschiderii procedurii de insolvență.
În consecință, o diferență, estimată de instanța de trimitere în speță la 142,22 euro pe lună, ar putea apărea între, pe de o parte, suma cuantumurilor plătite în mod efectiv de PSV și cesionar și, pe de altă parte, cuantumul noțional total al pensiei la care FL ar avea dreptul în condiții normale. Cu toate acestea, un asemenea lucrător și‑ar putea declara creanța la pasivul masei până la concurența acestui cuantum (cauza C‑675/18).
În ceea ce privește un lucrător precum EM (cauza C‑674/18), care nu dobândise încă drepturi de pensie definitive la momentul deschiderii procedurii de insolvență, PSV nu ar interveni, însă persoana interesată și‑ar putea declara creanța la pasivul masei până la concurența cuantumului acestor drepturi.
Trebuie amintit că, în cadrul procedurii de cooperare între instanțele naționale și Curte instituite prin articolul 267 TFUE, este de competența acesteia din urmă să ofere instanței naționale un răspuns util, care să îi permită să soluționeze litigiul cu care este sesizată. Din această perspectivă, Curtea trebuie, dacă este cazul, să reformuleze întrebările care îi sunt adresate (Hotărârea din 28 mai 2020, World Comm Trading Gfz,
C‑684/18
,
EU:C:2020:403
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, este necesar să se înțeleagă întrebările preliminare din fiecare dintre cauzele conexate în sensul că instanța de trimitere ridică mai întâi problema compatibilității cu Directivele 2001/23 și 2008/94 a reglementării naționale în discuție în aceste cauze și a practicii jurisprudențiale naționale, apoi, a aspectului dacă pierderi precum cele suferite de EM și FL trebuie sau nu să fie considerate ca fiind vădit disproporționate în raport cu articolul 8 din Directiva 2008/94 și, în ultimul rând, a efectului direct pe care această dispoziție îl poate avea, precum și a aplicabilității sale împotriva unei instituții de drept privat de garantare a pensiilor ocupaționale în caz de insolvență a angajatorilor, precum PSV.
Trebuie precizat că, în fața Curții, reclamanții din litigiile principale au îndoieli în legătură cu aspectul dacă, în cauzele care fac obiectul litigiilor principale, procedura de insolvență a fost deschisă în privința cedentului cu scopul de a se putea realiza transferul de întreprindere astfel încât sarcina care revine cesionarilor în privința drepturilor acumulate de reclamanții din litigiile principale în cadrul sistemului lor suplimentar de pensii ocupaționale să poată fi redusă. Cu toate acestea, în speță, instanța de trimitere nu evocă, în niciun mod, în cererile sale de decizie preliminară, existența unei fraude sau a unui abuz care să caracterizeze deschiderea procedurii de insolvență în privința cedentului.
Cu privire la prima, a doua și a patra întrebare din fiecare dintre cauzele conexate
Prin intermediul primei, al celei de a doua și al celei de a patra întrebări din fiecare dintre cauzele conexate, instanța de trimitere dorește în esență să afle dacă Directiva 2001/23, în special în raport cu articolul 3 alineatele (1) și (4), precum și cu articolul 5 alineatul (2) litera (a) din aceasta, trebuie interpretată în sensul că se opune, în cazul transferului unei întreprinderi supuse unei proceduri de insolvență, realizat de judecătorul sindic al acesteia, unei reglementări naționale, astfel cum este interpretată de jurisprudența națională, potrivit căreia, atunci când se produce, după deschiderea procedurii de insolvență, evenimentul generator al dreptului la o pensie pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale, cesionarul nu este răspunzător pentru drepturile pe cale de a fi dobândite ale unui lucrător la această pensie pentru limită de vârstă pe baza vechimii în muncă acumulate anterior deschiderii procedurii de insolvență.
Pentru a se răspunde la aceste întrebări, trebuie amintit că, după cum reiese din articolul 3, interpretat în lumina considerentului (3) al acesteia, Directiva 2001/23 urmărește să protejeze lucrătorii, asigurând menținerea drepturilor lor în cazul schimbării angajatorului, permițându‑i să rămână în serviciul noului angajator în aceleași condiții precum cele convenite cu cedentul. Obiectul acestei directive este să garanteze, în măsura în care este posibil, continuarea contractelor sau a raporturilor de muncă, fără modificări, cu cesionarul pentru a evita ca lucrătorii în cauză să fie plasați într‑o poziție mai puțin favorabilă doar ca urmare a transferului (a se vedea în acest sens Ordonanța din 28 ianuarie 2015, Gimnasio Deportivo San Andrés,
C‑688/13
,
EU:C:2015:46
, punctul
, și Hotărârea din 16 mai 2019, Plessers,
C‑509/17
,
EU:C:2019:424
, punctul
și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, după cum reiese din considerentele (4) și (6) ale directivei menționate, având în vedere diferențele existente în statele membre în ceea ce privește întinderea protecției lucrătorilor în acest domeniu, aceeași directivă urmărește reducerea acestor diferențe printr‑o apropiere a legislațiilor naționale, fără a prevedea însă o armonizare completă în materie [Ordonanța din 28 ianuarie 2015, Gimnasio Deportivo San Andrés,
C‑688/13
,
EU:C:2015:46
, punctul
și jurisprudența citată].
În plus, deși, în conformitate cu obiectivul Directivei 2001/23, este necesară protejarea intereselor lucrătorilor vizați de transfer, nu se poate totuși face abstracție de cele ale cesionarului. Această directivă nu urmărește numai protejarea, cu ocazia transferului de întreprindere, a intereselor lucrătorilor, ci înțelege să asigure un just echilibru între interesele acestora din urmă, pe de o parte, și cele ale cesionarului, pe de altă parte (Hotărârea din 26 martie 2020, ISS Facility Services,
C‑344/18
,
EU:C:2020:239
, punctul
).
În această privință, este necesar să se precizeze însă că normele Directivei 2001/23 trebuie considerate ca fiind imperative în sensul că statelor membre nu le este permis să deroge de la acestea într‑un sens defavorabil lucrătorilor, sub rezerva excepțiilor prevăzute de această directivă însăși (a se vedea în acest sens Ordonanța din 28 ianuarie 2015, Gimnasio Deportivo San Andrés,
C‑688/13
,
EU:C:2015:46
, punctul
și jurisprudența citată).
Articolul 3 alineatul (1) primul paragraf din directiva menționată prevede principiul potrivit căruia drepturile și obligațiile cedentului care decurg dintr‑un contract de muncă sau un raport de muncă existent la data transferului sunt transferate cesionarului.
Cu toate acestea, decurge, în primul rând, din articolul 3 alineatul (4) litera (a) din Directiva 2001/23 că, cu excepția cazului în care statele membre prevăd altfel, alineatele (1) și (3) ale aceluiași articol nu se aplică drepturilor lucrătorilor la prestații pentru limită de vârstă, invaliditate sau de supraviețuitor în cadrul unor sisteme suplimentare de pensii ale unor organizații profesionale sau confederative existente în afara sistemelor legale de securitate socială ale statelor membre.
Trebuie subliniat de asemenea că, potrivit articolului (3) alineatul (4) litera (b) din Directiva 2001/23, chiar și atunci când statele membre nu prevăd să aplice alineatele (1) și (3) ale acestui articol la drepturile vizate la punctul precedent al prezentei hotărâri, acestea trebuie să adopte măsurile necesare pentru a proteja interesele lucrătorilor, inclusiv ale persoanelor care nu mai fac parte din unitatea cedentului la data transferului, cu privire la drepturile, dobândite sau pe cale de a fi dobândite, de a primi prestații pentru limită de vârstă și prestații de urmaș în cadrul sistemelor suplimentare prevăzute la articolul 3 alineatul (4) litera (a) din această directivă (Ordonanța din 28 ianuarie 2015, Gimnasio Deportivo San Andrés,
C‑688/13
,
EU:C:2015:46
, punctul
și jurisprudența citată).
În al doilea rând, articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2001/23 prevede că articolele 3 și 4 din aceasta nu se aplică, cu excepția unei decizii contrare a statelor membre, în cazul transferului unei întreprinderi în care cedentul face obiectul unei proceduri de faliment sau al altor proceduri asemănătoare de insolvență instituite în vederea lichidării bunurilor cedentului și care se află sub controlul unei autorități publice competente.
În plus, articolul 5 alineatul (2) din Directiva 2001/23 precizează că, în cazul în care articolele 3 și 4 din aceasta se aplică unui asemenea transfer de întreprindere, indiferent dacă procedura de insolvență a fost sau nu instituită în vederea lichidării bunurilor cedentului, un stat membru poate, sub anumite condiții, să nu aplice anumite garanții prevăzute la aceste articole 3 și 4.
Așadar, prin derogare de la articolul 3 alineatul (1) din directiva menționată, acest stat membru poate să prevadă, în aplicarea articolului 5 alineatul (2) litera (a) din aceasta, că obligațiile cedentului care decurg din orice contract de muncă sau raport de muncă și care sunt plătibile înainte de transfer sau înainte de deschiderea procedurilor de insolvență nu sunt transferate cesionarului, cu condiția ca această procedură să asigure, în temeiul reglementării statului membru respectiv, o protecție cel puțin echivalentă cu cea garantată de Directiva 80/987.
Trebuie observat că din informațiile furnizate de instanța de trimitere reiese că, în conformitate cu articolul 613a din BGB, în cazul unui transfer de întreprindere, cesionarul se substituie în drepturile și obligațiile care decurg din raporturile de muncă existente la momentul transferului de întreprindere și că acest articol nu prevede în mod expres nici că anumite tipuri de drepturi nu sunt transferate, nici că este necesar să se facă o distincție între circumstanțele în care se efectuează asemenea transferuri. Prin urmare, legiuitorul german a intenționat, conform posibilității oferite de Directiva 2001/23, să impună în principiu aplicarea articolului 3 alineatul (1) din această directivă în privința drepturilor lucrătorilor la prestații în cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale, inclusiv atunci când transferul intervine în cursul procedurii de insolvență instituite în privința cedentului.
Prin urmare, trebuie stabilit dacă, în cadrul unei aplicări în principiu a articolului 3 din directiva menționată, este totuși posibil, în temeiul derogărilor prevăzute de aceeași directivă, să se prevadă că cesionarul nu este răspunzător pentru drepturile pe cale de a fi dobândite ale unui lucrător la o pensie pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale pe baza vechimii acumulate anterior deschiderii procedurii de insolvență.
Mai întâi, în ceea ce privește articolul 5 alineatul (1) din Directiva 2001/23, Curtea a hotărât în mod repetat că, pentru a se stabili dacă un asemenea transfer de întreprindere intră sub incidența acestei excepții, trebuie să se asigure că acest transfer îndeplinește cele trei condiții cumulative stabilite de această dispoziție, și anume ca cedentul să facă obiectul unei proceduri de faliment sau al altor proceduri asemănătoare de insolvență și ca această procedură să fie deschisă în vederea lichidării bunurilor cedentului și să se afle sub controlul unei autorități publice competente (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 mai 2019, Plessers,
C‑509/17
,
EU:C:2019:424
, punctul
și jurisprudența citată).
În special, Curtea a hotărât că articolul 5 alineatul (1) din această directivă impune ca procedura de faliment sau de insolvență similară să fie deschisă în vederea lichidării bunurilor cedentului și că o procedură care urmărește continuarea activității întreprinderii în cauză nu îndeplinește această condiție (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 iunie 2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging și alții,
C‑126/16
,
EU:C:2017:489
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În consecință, proceduri precum cele în discuție în cauzele principale, care au drept obiectiv nu lichidarea bunurilor cedentului, ci menținerea activităților acestuia, urmată de transferul lor, nu constituie o procedură deschisă în vederea lichidării bunurilor cedentului, în sensul articolului 5 alineatul (1) din directiva menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 22 iunie 2017, Federatie Nederlandse Vakvereniging și alții,
C‑126/16
,
EU:C:2017:489
, punctele
și
).
Apoi, în ceea ce privește articolul 5 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/23, trebuie constatat că, în temeiul reglementării naționale în discuție în litigiile principale, astfel cum este interpretată de jurisprudența națională, în cazul în care drepturile la o pensie pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale erau deja pe cale de a fi dobândite înainte de deschiderea procedurii de insolvență, se va putea beneficia de pensia pentru limită de vârstă abia la momentul la care survine evenimentul asigurat, ulterior deschiderii acestei proceduri.
Prin urmare, nu se poate considera că această reglementare națională, astfel cum este interpretată de jurisprudența națională, are ca obiect obligații datorate de cedent înainte de data transferului sau înainte de deschiderea procedurii de insolvență fără a încălca, după cum a observat domnul avocat general la punctul 85 din concluziile sale, interpretarea strictă care trebuie să caracterizeze această derogare.
Rezultă că derogările prevăzute în mod specific la articolul 5 din Directiva 2001/23 nu se pot aplica în cazul reglementării naționale în discuție în litigiile principale, astfel cum este interpretată de jurisprudența națională.
O asemenea constatare nu exclude însă posibilitatea ca această reglementare să poată intra sub incidența derogărilor prevăzute la articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2001/23. Astfel, trebuie subliniat că principiul de bază de la articolul 5 alineatul (2) litera (a) din directiva menționată, care vizează o situație de transfer precum cea în discuție în cauzele principale, îl reprezintă aplicarea articolelor 3 și 4 din aceeași directivă (Hotărârea din 11 iunie 2009, Comisia/Italia,
C‑561/07
,
EU:C:2009:363
, punctul
).
În acest sens, reiese din cuprinsul punctului 58 din prezenta hotărâre că reglementarea națională în discuție în litigiile principale, astfel cum este interpretată de jurisprudența națională, a efectuat un transfer parțial către cesionar al obligației de a asigura drepturile lucrătorilor la o pensie pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale.
Or, după cum a subliniat Comisia, din moment ce articolul 3 alineatul (4) din Directiva 2001/23 permite statelor membre să impună atât transferul integral către cesionar al unei asemenea obligații, cât și o lipsă totală de transfer către cesionar al acesteia, dispoziția menționată nu poate fi interpretată în sensul că interzice, în principiu, unei reglementări naționale să procedeze la transferul parțial al obligației respective.
Astfel, trebuie observat, după cum s‑a amintit la punctele 49 și 50 din prezenta hotărâre, că această directivă nu prevede o armonizare completă și că urmărește să asigure un just echilibru între interesele lucrătorilor, pe de o parte, și cele ale cesionarului, pe de altă parte.
Într‑un asemenea caz, trebuie să se considere că, pe de o parte, statul membru „prev[ede] altfel”, în sensul fragmentului de teză de la articolul 3 alineatul (4) litera (a) din această directivă, numai pentru partea din drepturile lucrătorilor la o pensie pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale care trebuie să fie transferate cesionarului și că, pe de altă parte, obligația de a adopta măsurile necesare pentru a proteja interesele lucrătorilor se impune acestui stat membru, în temeiul articolului 3 alineatul (4) litera (b) din aceasta, atât pentru partea din aceste drepturi care sunt transferate cesionarului, cât și pentru cele care rămân opozabile doar cedentului, dacă este cazul, în cadrul unei proceduri de insolvență deschise împotriva acestuia, precum în litigiile principale.
Rezultă că, în cadrul exercitării marjei lor de apreciere, statele membre pot prevedea că, chiar dacă cesionarul se substituie în drepturile și obligațiile care decurg din raporturile de muncă existente la momentul transferului, acesta nu este răspunzător decât pentru drepturile care îndreptățesc în perspectivă un lucrător să primească o pensie pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale pe baza vechimii în muncă acumulate ulterior deschiderii procedurii de insolvență, în măsura în care acest stat membru adoptă măsurile necesare pentru a proteja interesele lucrătorilor, în conformitate cu articolul 3 alineatul (4) litera (b) din directiva menționată.
Astfel, o asemenea interpretare permite, în principiu, asigurarea unui echilibru just între protejarea intereselor lucrătorilor și protejarea intereselor cesionarilor în cazul transferului de întreprindere după deschiderea unei proceduri de insolvență, în măsura în care garantează că sunt menținute drepturile lucrătorilor la o pensie pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale, prevăzând în același timp o limitare a răspunderii cesionarilor, susceptibilă să faciliteze transferurile întreprinderilor care fac obiectul unei proceduri de insolvență.
În această privință, mai trebuie subliniat că modul de redactare a articolului 3 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2001/23 îl preia în esență pe cel al articolului 8 din Directiva 80/987, care este redactat în mod identic cu articolul 8 din Directiva 2008/94, având în vedere că aceasta din urmă a codificat Directiva 80/987. În plus, articolul 5 alineatul (2) litera (a) din Directiva 2001/23, care privește transferurile de întreprindere în cazul procedurii de insolvență, impune în mod expres o protecție cel puțin echivalentă cu cea prevăzută în situațiile vizate de Directiva 80/987. Rezultă că măsurile necesare pentru a proteja interesele lucrătorilor, pe care statele membre trebuie să le adopte în temeiul articolului 3 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2001/23, trebuie înțelese în sensul că includ, în orice caz, măsurile prevăzute de Directiva 2008/94 și care urmăresc să compenseze insolvența angajatorului lor, indiferent dacă acesta este cesionarul sau, ca în speță, cedentul.
Rezultă că, în cazul în care transferul întreprinderii are loc după deschiderea procedurii de insolvență, protejarea lucrătorilor cu privire la drepturile care îi îndreptățesc imediat sau în perspectivă să primească prestații de limită de vârstă în cadrul sistemelor suplimentare de asigurări sociale la nivel de întreprindere sau grup de întreprinderi, în sensul articolului 3 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2001/23, trebuie să fie de un nivel cel puțin echivalent cu nivelul de protecție prevăzut la articolul 8 din Directiva 2008/94.
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la prima, a doua și a patra întrebare din fiecare dintre cauzele conexate că Directiva 2001/23, în special în raport cu articolul 3 alineatele (1) și (4), precum și cu articolul 5 alineatul (2) litera (a) din aceasta, trebuie interpretată în sensul că nu se opune, în cazul transferului unei întreprinderi supuse unei proceduri de insolvență, realizat de judecătorul sindic al acesteia, unei reglementări naționale, astfel cum este interpretată de jurisprudența națională, potrivit căreia, atunci când survine, după deschiderea procedurii de insolvență, evenimentul generator al dreptului la o pensie pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale, cesionarul nu este răspunzător pentru drepturile pe cale de a fi dobândite ale unui lucrător la această pensie pentru limită de vârstă pe baza vechimii în muncă acumulate anterior deschiderii procedurii de insolvență, în măsura în care, în ceea ce privește partea din cuantum de care nu este răspunzător cesionarul, măsurile adoptate pentru a proteja interesele lucrătorilor sunt de un nivel cel puțin echivalent cu nivelul de protecție prevăzut la articolul 8 din Directiva 2008/94.
Cu privire la a treia, a cincea și a șasea întrebare din fiecare dintre cauzele conexate
Prin intermediul celei de a treia, al celei de a cincea și al celei de a șasea întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 3 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2001/23 coroborat cu articolul 8 din Directiva 2008/94 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale, astfel cum este interpretată de jurisprudența națională, care prevede, atunci când survine un eveniment generator al dreptului la prestații pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de asigurare la nivel de întreprindere ulterior deschiderii procedurii de insolvență în cursul căreia s‑a efectuat transferul întreprinderii și, în privința părții din aceste prestații care nu revine cesionarului, că, pe de o parte, instituția de garantare în caz de insolvență stabilită în conformitate cu dreptul național nu este ținută să intervină atunci când drepturile pe cale de a fi dobândite la prestații pentru limită de vârstă nu erau deja definitive în momentul deschiderii acestei proceduri de insolvență și că, pe de altă parte, în vederea stabilirii cuantumului referitor la partea din aceste prestații pentru care răspunderea revine instituției menționate, acest cuantum este calculat pe baza remunerației lunare brute a lucrătorului în cauză la momentul deschiderii procedurii respective.
În această privință, trebuie amintit în primul rând că, după cum reiese din cuprinsul punctului 75 din prezenta hotărâre, garanția pe care trebuie să o ofere statul membru în cauză pentru partea din cuantumul prestațiilor pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale care nu revine cesionarului trebuie să fie de un nivel cel puțin echivalent cu nivelul de protecție impus prin articolul 8 din Directiva 2008/94.
În acest context, statele membre dispun, în cadrul transpunerii articolului 8 din Directiva 2008/94, de o marjă largă de apreciere pentru a stabili atât mecanismul, cât și nivelul de protecție a drepturilor dobândite de lucrători la o pensie pentru limită de vârstă în cadrul sistemelor suplimentare de asigurări sociale. Întrucât această dispoziție nu poate fi interpretată în sensul că impune o garantare integrală a drepturilor în cauză, ea nu se opune ca statele membre să reducă, atunci când urmăresc obiective economice și sociale legitime, drepturile dobândite ale lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului lor, în măsura în care ele respectă în special principiul proporționalității. Statele membre sunt deci ținute, în conformitate cu obiectivul urmărit de Directiva 2008/94, să garanteze lucrătorilor protecția minimă impusă la articolul 8 din directiva menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2019, Pensions‑Sicherungs‑Verein,
C‑168/18
,
EU:C:2019:1128
, punctele
-
și jurisprudența citată).
În ceea ce privește protecția minimă impusă de articolul 8 din Directiva 2008/94, Curtea a statuat deja că o transpunere corectă a articolului 8 din directiva menționată necesită ca un fost lucrător salariat să perceapă, în cazul insolvenței angajatorului său, cel puțin jumătate din pensia pentru limită de vârstă care decurge din drepturile de pensie acumulate în cadrul unui sistem suplimentar de asigurări sociale la nivel de întreprindere și că această dispoziție urmărește să impună statelor membre să garanteze, în acest caz, fiecărui fost lucrător salariat în parte o indemnizație de cel puțin jumătate din valoarea drepturilor sale dobândite în cadrul unui asemenea sistem (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2019, Pensions‑Sicherungs‑Verein,
C‑168/18
,
EU:C:2019:1128
, punctele
,
și
, precum și jurisprudența citată).
De asemenea, această protecție minimă se opune unei reduceri vădit disproporționate a prestațiilor pentru limită de vârstă ocupaționale ale unui lucrător salariat care afectează grav posibilitatea persoanei interesate de a se întreține. Aceasta ar fi situația unei reduceri a pensiei pentru limită de vârstă suferite de un fost lucrător salariat care trăiește deja sau ar trebui să trăiască din cauza acestei reduceri sub pragul riscului de sărăcie stabilit, pentru statul membru în cauză, de Oficiul pentru Statistică al Uniunii Europene (Eurostat). Astfel, protecția minimă menționată impune ca un stat membru să îi garanteze unui fost lucrător expus unei asemenea reduceri a pensiei sale pentru limită de vârstă o indemnizație într‑un cuantum care, fără a acoperi în mod necesar totalitatea pierderilor suferite, să fie în măsură să remedieze caracterul vădit disproporționat al acestora (a se vedea în acest sens Hotărârea din 19 decembrie 2019, Pensions‑Sicherungs‑Verein,
C‑168/18
,
EU:C:2019:1128
, punctele
și
).
Mai trebuie adăugat că articolul 8 din Directiva 2008/94 urmărește să garanteze o protecție pe termen lung a intereselor lucrătorilor salariați, dat fiind că astfel de interese, în ceea ce privește drepturile dobândite sau pe cale de a fi dobândite, se întind în principiu pe toată durata pensionării (Hotărârea din 24 noiembrie 2016, Webb‑Sämann,
C‑454/15
,
EU:C:2016:891
, punctul
).
În al doilea rând, trebuie subliniat că, în cazul unui transfer de întreprindere după deschiderea unei proceduri de insolvență, reglementarea națională în discuție în litigiile principale prevede că cesionarul se substituie în drepturile și obligațiile care decurg din raporturile de muncă existente la momentul transferului, astfel încât, în ceea ce privește un sistem suplimentar de pensii ocupaționale precum cel în discuție în litigiile principale, pentru calcularea cuantumului prestațiilor pentru limită vârstă la data la care survine evenimentul asigurat, trebuie să se ia drept bază totalitatea vechimii acumulate de lucrător în cadrul raportului de muncă, inclusiv în serviciul cedentului, precum și remunerația brută a lucrătorului înainte de încetarea raportului de muncă.
În plus, după cum reiese din informațiile furnizate de instanța de trimitere, care sunt amintite la punctele 20 și 28 din prezenta hotărâre, în conformitate cu sistemul suplimentar de pensii ocupaționale în discuție în litigiile principale, cuantumul pensiei pentru limită de vârstă pentru fiecare an de activitate se situează la un anumit procentaj din remunerația brută obținută de lucrător la momentul la care a survenit evenimentul generator al dreptului la aceste prestații, fără a putea depăși un anumit procentaj după 45 de ani de activitate.
Rezultă că reglementarea națională în discuție în litigiile principale respectă garanția care decurge din articolul 8 din Directiva 2008/94, menționată la punctul 79 din prezenta hotărâre, care constă în a‑i asigura unui fost lucrător salariat cel puțin jumătate din pensia pentru limită de vârstă care decurge din drepturile la pensie acumulate în cadrul unui sistem suplimentar de asigurări sociale la nivel de întreprindere, doar în măsura în care fostului lucrător i se garantează că va percepe jumătate din sumele care îi sunt datorate potrivit mecanismului de calcul instituit prin reglementarea națională, amintit la punctele 82 și 83 din prezenta hotărâre.
În special, articolul 8 din Directiva 2008/94 nu poate fi interpretat, într‑un caz precum cel în discuție în litigiile principale, în sensul că cuantumul prestației, din care cel puțin 50 % trebuie să i se recunoască fostului lucrător, poate fi calculat fără a se ține seama în mod corespunzător, în acest scop, de vechimea în muncă realizată în serviciul cedentului, în cursul căreia au fost acumulate drepturile la prestațiile pentru limită de vârstă, și de remunerația brută a lucrătorului la data nașterii unor asemenea drepturi.
Pe de altă parte, un calcul care nu ar ține seama de vechimea în muncă și de remunerația brută vizate la punctul precedent nu ar permite să se stabilească dacă este necesar să se remedieze, în conformitate cu cerința care decurge din articolul 8 menționat, care este amintită la punctul 80 din prezenta hotărâre, consecințele unei reduceri a acestor prestații, suferită de un fost lucrător care trăiește deja sau ar trebui să trăiască, din cauza acestei reduceri, sub pragul riscului de sărăcie stabilit pentru statul membru în cauză.
În această privință, trebuie îndepărtat argumentul guvernului german potrivit căruia, având în vedere că versiunea în limba germană a articolului 8 din Directiva 2008/94 utilizează sintagma „
ihrer erworbenen Rechte oder
Anwartschaftsrechte” și că expresia „
erworbene Anwartschaftrechte
” poate fi tradusă literal prin termenii „drepturi în curs de dobândire deja dobândite”, această dispoziție ar viza numai drepturile pe cale de a fi dobândite care, în conformitate cu dispozițiile naționale, sunt dobândite, altfel spus definitive.
Astfel, trebuie observat, pe de o parte, că, după cum susține reclamantul din litigiul principal în cauza C‑674/18, alte versiuni lingvistice ale acestei dispoziții, precum versiunile în limbile spaniolă, franceză sau italiană, vizează numai „drepturile dobândite sau pe cale de a fi dobândite”, fără a impune ca acestea din urmă să fi rămas definitive.
Or, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, necesitatea unei interpretări uniforme a unei dispoziții impune ca, în caz de divergență între diferitele versiuni lingvistice ale acesteia, dispoziția în cauză să fie interpretată în funcție de contextul și de finalitatea reglementării din care face parte (Hotărârea din 23 noiembrie 2016, Bayer CropScience și Stichting De Bijenstichting,
C‑442/14
,
EU:C:2016:890
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Desigur, articolul 2 alineatul (2) primul paragraf din Directiva 2008/94 prevede că aceasta nu aduce atingere dreptului intern cu privire, printre altele, la definirea termenilor „drept dobândit”, pe de o parte, și „drept[uri] pe cale de a fi dobândit[e]”, pe de altă parte.
Prin urmare, această directivă nu se opune ca un stat membru să distingă, în cadrul drepturilor pe cale de a fi dobândite, pe acelea care au caracter definitiv. Cu toate acestea, o asemenea marjă de apreciere recunoscută statelor membre nu poate avea drept consecință nerecunoașterea efectului util al dispozițiilor directivei menționate și în special al articolului 8 din aceasta. Or, aceasta ar fi situația dacă s‑ar permite unui stat membru să sustragă anumite categorii de drepturi pe cale de a fi dobândite, în sensul dreptului său intern, de la obligația de protecție minimă care se impune în temeiul articolului 3 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2001/23, interpretat în lumina articolului 8 din Directiva 2008/94, pentru totalitatea drepturilor pe cale de a fi dobândite.
În definitiv, revine instanței de trimitere sarcina să verifice, ținând seama de principiile care se desprind din cuprinsul punctelor precedente din prezenta hotărâre, dacă, în litigiile principale, a existat o neîndeplinire a obligației de a asigura o protecție minimă a lucrătorului care beneficiază de prestații în cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale.
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la a treia, a cincea și a șasea întrebare din fiecare dintre cauzele conexate că articolul 3 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2001/23 coroborat cu articolul 8 din Directiva 2008/94 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale, astfel cum este interpretată de jurisprudența națională, care prevede, atunci când survine un eveniment generator al dreptului la prestații pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de asigurare la nivel de întreprindere ulterior deschiderii procedurii de insolvență în cursul căreia s‑a efectuat transferul întreprinderii și, în privința părții din aceste prestații care nu revine cesionarului, că, pe de o parte, instituția de garantare în caz de insolvență stabilită în conformitate cu dreptul național nu este ținută să intervină atunci când drepturile pe cale de a fi dobândite la prestații pentru limită de vârstă nu erau deja definitive la momentul deschiderii acestei proceduri de insolvență și că, pe de altă parte, în vederea stabilirii cuantumului referitor la partea din aceste prestații pentru care răspunderea revine instituției menționate, acest cuantum este calculat pe baza remunerației lunare brute a lucrătorului în cauză la momentul deschiderii procedurii respective, dacă rezultă că lucrătorii sunt lipsiți de protecția minimă garantată de această dispoziție, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.
Cu privire la întrebările a șaptea-a noua din fiecare dintre cauzele conexate
Prin intermediul întrebărilor a șaptea-a noua din fiecare dintre cauzele conexate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 8 din Directiva 2008/94, în măsura în care prevede o protecție minimă a drepturilor dobândite sau a drepturilor pe cale de a fi dobândite ale lucrătorilor la prestații pentru limită de vârstă, are un efect direct pe care persoana interesată îl poate invoca împotriva unei instituții de garantare a pensiilor ocupaționale de drept privat, care colectează de la angajatori contribuțiile necesare și care poate recurge, în acest scop, la executarea silită, fiind supusă totodată supravegherii financiare de către autoritatea publică a statului membru respectiv.
Curtea a răspuns deja, în Hotărârea din 19 decembrie 2019, Pensions‑Sicherungs‑Verein (
C‑168/18
,
EU:C:2019:1128
), la chestiunea dacă articolul 8 din Directiva 2008/94 poate avea efect direct, astfel încât poate fi invocat împotriva unui organism de drept privat, desemnat de statul membru respectiv ca instituție de garantare a pensiilor ocupaționale în cazul riscului de insolvență al angajatorilor. La punctele 52-57 din această hotărâre, Curtea a dat în esență un răspuns afirmativ, în măsura în care, pe de o parte, având în vedere misiunea de garantare cu care acest organism este învestit și condițiile în care o îndeplinește, acest organism poate fi asimilat statului și, pe de altă parte, în măsura în care această misiune acoperă efectiv tipurile de pensii pentru limită de vârstă în privința cărora este impusă protecția minimă prevăzută la acest articol 8.
Având în vedere aceste considerații, trebuie să se răspundă la întrebările a șaptea-a noua din fiecare dintre cauzele anexate că articolul 8 din Directiva 2008/94, în măsura în care prevede o protecție minimă a drepturilor dobândite sau a drepturilor pe cale de a fi dobândite ale lucrătorilor la prestații pentru limită de vârstă, este susceptibil să aibă un efect direct, astfel încât poate fi invocat împotriva unui organism de drept privat, desemnat de statul membru respectiv ca instituție de garantare a pensiilor ocupaționale în cazul riscului de insolvență al angajatorilor, în măsura în care, pe de o parte, având în vedere misiunea de garantare cu care acest organism este învestit și condițiile în care o îndeplinește, acest organism poate fi asimilat statului și, pe de altă parte, în măsura în care această misiune acoperă efectiv tipurile de pensii pentru limită de vârstă în privința cărora este impusă protecția minimă prevăzută la acest articol 8, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiile principale, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a cincea) declară:

1)
Directiva 2001/23/CE a Consiliului din 12 martie 2001 privind apropierea legislației statelor membre referitoare la menținerea drepturilor lucrătorilor în cazul transferului de întreprinderi, unități sau părți de întreprinderi sau unități, în special în raport cu articolul 3 alineatele (1) și (4), precum și cu articolul 5 alineatul (2) litera (a) din aceasta, trebuie interpretată în sensul că nu se opune, în cazul transferului unei întreprinderi supuse unei proceduri de insolvență, realizat de judecătorul sindic al acesteia, unei reglementări naționale, astfel cum este interpretată de jurisprudența națională, potrivit căreia, atunci când survine, după deschiderea procedurii de insolvență, evenimentul generator al dreptului la o pensie pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de pensii ocupaționale, cesionarul nu este răspunzător pentru drepturile pe cale de a fi dobândite ale unui lucrător la această pensie pentru limită de vârstă pe baza vechimii în muncă acumulate anterior deschiderii procedurii de insolvență, în măsura în care, în ceea ce privește partea din cuantum de care nu este răspunzător cesionarul, măsurile adoptate pentru a proteja interesele lucrătorilor sunt de un nivel cel puțin echivalent cu nivelul de protecție prevăzut la articolul 8 din Directiva 2008/94/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului.

2)
Articolul 3 alineatul (4) litera (b) din Directiva 2001/23 coroborat cu articolul 8 din Directiva 2008/94 trebuie interpretat în sensul că se opune unei reglementări naționale, astfel cum este interpretată de jurisprudența națională, care prevede, atunci când survine un eveniment generator al dreptului la prestații pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de asigurare la nivel de întreprindere ulterior deschiderii procedurii de insolvență în cursul căreia s‑a efectuat transferul întreprinderii și, în privință părții din aceste prestații care nu revine cesionarului, că, pe de o parte, instituția de garantare în caz de insolvență stabilită în conformitate cu dreptul național nu este ținută să intervină atunci când drepturile pe cale de a fi dobândite la prestații pentru limită de vârstă nu erau deja definitive la momentul deschiderii acestei proceduri de insolvență și că, pe de altă parte, în vederea stabilirii cuantumului referitor la partea din aceste prestații pentru care răspunderea revine instituției menționate, acest cuantum este calculat pe baza remunerației lunare brute a lucrătorului în cauză la momentul deschiderii procedurii respective, dacă rezultă că lucrătorii sunt lipsiți de protecția minimă garantată de această dispoziție, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.

3)
Articolul 8 din Directiva 2008/94, în măsura în care prevede o protecție minimă a drepturilor dobândite sau a drepturilor pe cale de a fi dobândite ale lucrătorilor la prestații pentru limită de vârstă, este susceptibil să aibă un efect direct, astfel încât poate fi invocat împotriva unui organism de drept privat, desemnat de statul membru respectiv ca instituție de garantare a pensiilor ocupaționale în cazul riscului de insolvență al angajatorilor, în măsura în care, pe de o parte, având în vedere misiunea de garantare cu care acest organism este învestit și condițiile în care o îndeplinește, acest organism poate fi asimilat statului și, pe de altă parte, în măsura în care această misiune acoperă efectiv tipurile de pensii pentru limită de vârstă în privința cărora este impusă protecția minimă prevăzută la acest articol 8, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: germana.