CELEX: 62015TJ0554
Valstybės pagalba
Pagalba, suteikta pagal 2014 m. Vengrijos įstatymą Nr. XCIV dėl tabako pramonės įmonių mokamo sveikatos priežiūros mokesčio
Pagalba, suteikta dėl 2014 m. padaryto 2008 m. Vengrijos įstatymo dėl maisto grandinės ir jos oficialios priežiūros pakeitimo
Metinės apyvartos progresiniai mokesčiai
Sprendimas pradėti SESV 108 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą
Tuo pačiu metu paskelbtas nurodymas sustabdyti priemonės taikymą
Ieškinys dėl panaikinimo
Nurodymo sustabdyti priemonės taikymą atskyrimas
Suinteresuotumas pareikšti ieškinį
Priimtinumas
Pareiga motyvuoti
Proporcingumas
Vienodas požiūris
Teisė į gynybą
Lojalaus bendradarbiavimo principas
Reglamento (EB) Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalis

Ginčo aplinkybės
2014 m. gruodžio mėn. Vengrijos parlamentas priėmė 2014 m. Įstatymą Nr. XCIV dėl tabako pramonės įmonių mokamo sveikatos priežiūros mokesčio ir iš dalies pakeitė 2008 m. Įstatymą Nr. XLVI dėl maisto grandinės ir jos oficialios priežiūros. Šie aktai įsigaliojo atitinkamai 2015 m. vasario 1 d. ir 2015 m. sausio 1 d.
2014 m. Įstatymu Nr. XCIV dėl tabako pramonės įmonių mokamo sveikatos priežiūros mokesčio buvo nustatytas naujas mokestis, taikomas įgaliotiesiems tabako gaminių sandėlių savininkams, importuotojams ir registruotiesiems prekybininkams, kurių mažiausiai 50 % metinės apyvartos gaunama iš minėtų produktų gamybos ar prekybos (toliau – sveikatos priežiūros mokestis). Sveikatos priežiūros mokestis progresiniu tarifu turėjo būti mokamas nuo apmokestinamųjų asmenų metinės apyvartos:
–
0 % nuo apyvartos dalies, neviršijančios 30 mln. Vengrijos forintų (HUF) (apie 96500 EUR),
–
0,2 % nuo apyvartos dalies, viršijančios 30 mln. HUF, tačiau neviršijančios 30 mlrd. HUF (apie 96,5 mln. EUR),
–
2,5 % nuo apyvartos dalies, viršijančios 30 mlrd. HUF, tačiau neviršijančios 60 mlrd. HUF (apie 193 mln. EUR),
–
4,5 % nuo apyvartos dalies, viršijančios 60 mlrd. HUF.
Be to, minėtame įstatyme numatyta mokesčio skolą, susidariusią dėl sveikatos priežiūros mokesčio, sumažinti iki 80 %, jei įmonė investuoja į materialųjį turtą (toliau – sveikatos priežiūros mokesčio sumažinimas investicijų atveju).
Įstatymo Nr. XLVI dėl maisto grandinės ir jos oficialios priežiūros pakeitimas susijęs su pagal šį įstatymą visiems maisto grandinės subjektams taikomo maisto grandinės mokesčio struktūros pertvarkymu. Iki šio pakeitimo maisto grandinės subjektai turėjo mokėti maisto grandinės patikros mokestį, apskaičiuojamą pagal vieną fiksuotą 0,1 % tarifą nuo apyvartos iki mokesčių praėjusiais metais. Aptariamu pakeitimu buvo įvestas progresinis šio mokesčio tarifas, taikomas konkrečiai parduotuvėms, parduodančioms greito vartojimo prekes (toliau – iš dalies pakeistas maisto grandinės patikros mokestis). Šis naujas progresinis tarifas taikomas taip:
–
0 % nuo apyvartos dalies, neviršijančios 500 mln. HUF (apie 1,6 mln. EUR),
–
0,1 % nuo apyvarta dalies, viršijančios 500 mln. HUF, tačiau neviršijančios 50 mlrd. HUF (apie 160,6 mln. EUR),
–
1 % nuo apyvartos dalies, viršijančios 50 mlrd. HUF, tačiau neviršijančios 100 mlrd. HUF (apie 321,2 mln. EUR),
–
2 % nuo apyvartos dalies, viršijančios 100 mlrd. HUF, tačiau neviršijančios 150 mlrd. HUF (apie 481,8 mln. EUR),
–
3 % nuo apyvartos dalies, viršijančios 150 mlrd. HUF, tačiau neviršijančios 200 mlrd. HUF (apie 642,4 mln. EUR),
–
4 % nuo apyvartos dalies, viršijančios 200 mlrd. HUF, tačiau neviršijančios 250 mlrd. HUF (apie 803 mln. EUR),
–
5 % nuo apyvartos dalies, viršijančios 250 mlrd. HUF, tačiau neviršijančios 300 mlrd. HUF (apie 963,5 mln. EUR),
–
6 % nuo apyvartos dalies, viršijančios 300 mlrd. HUF.
2014 m. gruodžio mėn. Europos Komisija sužinojo apie Įstatymo Nr. XLVI dėl maisto grandinės ir jos oficialios priežiūros pakeitimą. 2015 m. kovo mėn. ji gavo skundą dėl šio pakeitimo. Tuo pačiu metu Komisija gavo skundą dėl sveikatos priežiūros mokesčio nustatymo. Atitinkamai 2015 m. kovo 17 d. ir 2015 m. balandžio 13 d. raštais (toliau 2015 m. kovo 17 d. ir balandžio 13 d. informaciniai raštai) Komisija perdavė šiuos skundus Vengrijos valdžios institucijoms, prašydama pateikti savo pastabas ir informacijos. Šiuose labai panašiai suformuluotuose raštuose Komisija pranešė Vengrijos valdžios institucijoms mananti, kad įmonių, esančių panašioje padėtyje, diferencijavimas dėl progresinio iš dalies pakeisto mitybos grandinės patikros mokesčio tarifo ir dėl sveikatos priežiūros mokesčio progresinio tarifo, taip pat dėl sveikatos priežiūros mokesčio sumažinimo investicijų atvejais, gali būti valstybės pagalba, nesuderinama su vidaus rinka. Abiejuose šiuose raštuose Komisija užsiminė apie galimybę nusiųsti Vengrijai įsakymą sustabdyti priemonės taikymą pagal 1999 m. kovo 22 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 659/1999, nustatančio išsamias [SESV 108 straipsnio] taikymo taisykles (
OL L 83, 1999, p. 1
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 1 t., p. 339), 11 straipsnio 1 dalį ir paprašė pateikti savo pastabas dėl tokio įsakymo galimo taikymo per 20 darbo dienų.
Vengrijos valdžios institucijos atsakė atitinkamai 2015 m. balandžio 16 d. ir gegužės 12 d. raštais.
2015 m. liepos 15 d. Komisija priėmė Sprendimą C(2015) 4805
final
, dėl valstybės pagalbos SA.41187 (2015/NN) – Vengrija – Tabako pramonės įmonių mokamas sveikatos priežiūros mokestis (
OL C 277, 2015, p. 24
toliau – Sprendimas dėl sveikatos priežiūros mokesčio) ir Sprendimą C(2015) 4808
final
, dėl valstybės pagalbos SA.40018 (2015/C) (ex 2014/NN) – Vengrijos maisto grandinės patikros mokesčio 2014 m. pakeitimas (
OL C 277, 2015, p. 12
, toliau – Sprendimas dėl maisto grandinės patikros mokesčio pakeitimo) (toliau kartu – ginčijami sprendimai).
Pirmiausia ginčijamuose sprendimuose Komisija nusprendė, kad progresinis iš dalies pakeisto mitybos grandinės patikros mokesčio tarifas ir progresinis sveikatos priežiūros mokesčio tarifas bei sveikatos priežiūros mokesčio sumažinimas investicijų atveju (toliau – nagrinėjamos nacionalinės priemonės) turi valstybės pagalbos, kaip tai suprantama pagal Sutarties 107 straipsnio 1 dalį, požymių, ir išreiškė savo abejones dėl šios pagalbos suderinamumo su vidaus rinka. Dėl šių abejonių Komisija ginčijamais sprendimais pradėjo dvi formalias tyrimo procedūras pagal SESV 108 straipsnio 2 dalį ir paprašė Vengrijos ir suinteresuotųjų šalių pateikti savo pastabas.
Antra, dėl SESV 108 straipsnio 3 dalies taikymo Komisija nurodė, kad nagrinėjamos nacionalinės priemonės yra neteisėta pagalba, nes apie jas nebuvo pranešta, o priimant ginčijamus sprendimus šios priemonės vis dar buvo taikomos. Komisija nurodė, kad minėtos priemonės galėjo daryti didelę įtaką konkurencijai rinkoje, ir, atsižvelgdama į jų tęstinį taikymą, remdamasi Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalimi priėmė įsakymus sustabdyti jų taikymą, įpareigodama Vengriją sustabdyti progresinio iš dalies pakeisto mitybos grandinės patikros mokesčio tarifo taikymą ir progresinio sveikatos priežiūros mokesčio tarifo bei sveikatos priežiūros mokesčio sumažinimo investicijų atveju taikymą, kol Komisija priims sprendimą dėl šių priemonių suderinamumo su vidaus rinka (toliau – skundžiami įsakymai).
2016 m. liepos 4 d. Komisija priėmė du sprendimus, jais užbaigė ginčijamais sprendimais pradėtas formalias tyrimo procedūras, t. y. Sprendimą (ES) 2016/1846 dėl priemonės SA.41187 (2015/C) (ex 2015/NN), kurią Vengrija įgyvendino dėl tabako pramonės įmonėms taikomo sveikatos priežiūros mokesčio (
OL L 282, 2016, p. 43
) ir Sprendimą (ES) 2016/1848 dėl priemonės SA.40018 (2015/C) (ex 2015/NN), kurią Vengrija įgyvendino 2014 m., iš dalies pakeisdama Vengrijos maisto grandinės patikros mokestį (
OL L 282, 2016, p. 63
) (toliau kartu – galutiniai sprendimai).
Procesas ir šalių reikalavimai
Šiuo ieškiniu (jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2015 m. rugsėjo 25 d.) Vengrija apskundė sprendimą dėl sveikatos priežiūros mokesčio (T‑554/15) ir sprendimą dėl Vengrijos maisto grandinės patikros mokesčio pakeitimo (T‑555/15).
2016 m. sausio 14 ir 15 d. Komisija pateikė atsiliepimus į ieškinius abiejose bylose.
2016 m. lapkričio 11 d. raštu Bendrasis Teismas, remdamasis Procedūros reglamento 131 straipsnio 1 dalimi, paprašė šalių raštu atsakyti į raštu pateiktus klausimus dėl šių ieškinių dalyko aktualumo. Šalys atsakė į šiuos klausimus per nustatytą terminą.
Išklausius šalių pastabas, 2017 m. gegužės 24 d. Bendrojo Teismo devintosios kolegijos pirmininko nutartimi bylos T‑554/15 ir T‑555/15 remiantis Procedūros reglamento 68 straipsnio 2 dalimi buvo sujungtos, kad būtų bendrai vykdoma žodinė proceso dalis.
Per 2017 m. spalio 12 d. posėdį išklausius šalių pastabas Bendrojo Teismo devintosios kolegijos pirmininkas nusprendė, kad bylos T‑554/15 ir T‑555/15 liks sujungtos, kad būtų bendrai priimtas galutinis sprendimas.
Byloje T‑554/15 Vengrija Bendrojo Teismo prašo:
–
sprendimą dėl sveikatos priežiūros mokesčio panaikinti tiek, kiek jame nurodoma sustabdyti progresinio sveikatos priežiūros mokesčio tarifo taikymą ir netaikyti sveikatos priežiūros mokesčio sumažinimo investicijų atveju,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Byloje T‑555/15 Vengrija Bendrojo Teismo prašo:
–
sprendimą dėl maisto grandinės patikros mokesčio pakeitimo panaikinti tiek, kiek juo nurodoma sustabdyti progresinio iš dalies pakeisto maisto grandinės patikros mokesčio tarifo taikymą,
–
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Abiejose bylose Komisija Bendrojo Teismo prašo:
–
atmesti ieškinį,
–
priteisti iš Vengrijos bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Pirminės pastabos
Pagal Sutarties 107 straipsnio 1 dalį, išskyrus tuos atvejus, kai Sutartys nustato kitaip, valstybės narės arba iš jos valstybės išteklių bet kokia forma suteikta pagalba, kuri, palaikydama tam tikras įmones arba tam tikrų prekių gamybą, iškraipo konkurenciją arba gali ją iškraipyti, yra nesuderinama su vidaus rinka, kai daro įtaką valstybių narių tarpusavio prekybai.
SESV 108 straipsnis įtvirtina valstybių narių suteiktos pagalbos kontrolės procedūrą, kad dėl su vidaus rinka nesuderinamos pagalbos nebūtų iškraipoma konkurencija.
Pirma, SESV 108 straipsnio 2 dalyje nustatyta, kad jei paprašiusi suinteresuotas šalis pateikti savo pastabas Komisija nustato, jog tam tikra valstybės ar iš jos išteklių teikiama pagalba yra pagal SESV 107 straipsnį nesuderinama su vidaus rinka, ji priima sprendimą, reikalaujantį, kad atitinkama valstybė narė per Komisijos nustatytą laiką tokią pagalbą panaikintų ar pakeistų.
Antra, SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatyta, jog valstybės narės apie visus ketinimus suteikti ar pakeisti pagalbą laiku informuoja Komisiją, kad ši galėtų pateikti savo pastabas. Jei Komisija mano, kad tokie ketinimai pagal SESV 107 straipsnį yra nesuderinami su vidaus rinka, ji nedelsdama pradeda SESV 108 straipsnio 2 dalyje nustatytą procedūrą. Atitinkama valstybė narė savo pasiūlytų priemonių neįgyvendina, kol nepriimamas galutinis sprendimas.
Gausi Teisingumo Teismo ir Bendrojo Teismo jurisprudencija, patikslinanti SESV 108 straipsnį, buvo įtvirtinta Reglamente Nr. 659/1999, o šis nuo 2015 m. spalio 14 d. panaikintas ir pakeistas 2015 m. liepos 13 d. Tarybos reglamentu (ES) 2015/1589, nustatančiu išsamias [SESV] 108 straipsnio taikymo taisykles (
OL L 248, 2015, p. 9
).
Pagal Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 4 dalį, jeigu po pirminio patikrinimo Komisijai kyla abejonių dėl pranešime nurodytos priemonės suderinamumo su vidaus rinka, ji pradeda SESV 108 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą. Remiantis šiuo straipsniu priimtas sprendimas vadinamas sprendimu pradėti formalią tyrimo procedūrą.
Pradėti formalią tyrimo procedūrą galima ne tik tada, kai Komisija tikrina priemonę, apie kurią buvo pranešta, bet ir remiantis Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsniu, kai Komisija tikrina galimą neteisėtą pagalbą, t. y. priemonę, kurią pagal minėto reglamento 1 straipsnio f punktą Komisija šiame procedūros etape laiko nauja pagalba, teikiama pažeidžiant SESV 108 straipsnio 3 dalį.
Sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą dėl nacionalinės priemonės priėmimas Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnyje numatytu atveju, atsižvelgiant į pirminę Komisijos išvadą dėl valstybės pagalbos, kaip ji suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, ir jos neteisėtumą, išplaukiantį iš galimo pareigos pranešti apie kiekvieną ketinimą suteikti naują pagalbą, įtvirtintos SESV 108 straipsnio 3 dalyje, pažeidimo, pakeičia šios priemonės teisinę situaciją. Iki tokio sprendimo priėmimo priemonę nustačiusi valstybė narė, naudą gaunančios įmonės ir kiti ūkio subjektai gali manyti, jog priemonė taikoma teisėtai, pavyzdžiui, kaip bendra priemonė, nepatenkanti į SESV 107 straipsnio 1 dalies taikymo sritį, arba kaip esama pagalba, kaip tai suprantama pagal SESV 108 straipsnio 1 dalį ir Reglamento Nr. 659/1999 1 straipsnio b punktą, kurios taikymas šiame etape yra teisėtas. Tačiau priėmus tokį sprendimą mažų mažiausiai kyla rimtų abejonių dėl nagrinėjamos priemonės teisėtumo, kurios, nepažeidžiant teisės kreiptis į teismą dėl laikinųjų apsaugos priemonių taikymo, turi priversti valstybę narę sustabdyti priemonės taikymą, nes pradėjus formalią tyrimo procedūrą neįmanoma nedelsiant priimti sprendimo dėl priemonės suderinamumo su vidaus rinka, kuris leistų toliau teisėtai ją taikyti (šiuo klausimu žr. 2014 m. spalio 16 d. Sprendimo Alro / Komisija,
T‑517/12
,
EU:T:2014:890
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Nacionalinės priemonės, dėl kurios priimtas sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą, pripažinimas neteisėta valstybės pagalba įpareigoja valstybę narę, kuriai skirtas šis sprendimas, nedelsiant sustabdyti šios priemonės įgyvendinimą (šiuo klausimu žr. 2005 m. gegužės 10 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2005:275
,
punktą ir 2014 m. spalio 16 d. Sprendimo Alro / Komisija,
T‑517/12
,
EU:T:2014:890
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Pareiga sustabdyti nacionalinės priemonės, apie kurią nebuvo pranešta ir kuri pripažinta neteisėta pagalba, įgyvendinimą grindžiama SESV 108 straipsnio 3 dalimi, kurioje numatyta prevencinė naujų pagalbos projektų kontrolė, kurios tikslas – užtikrinti, kad būtų įgyvendinama tik su vidaus rinka suderinama pagalba. Siekiant šio tikslo, tokio pagalbos projekto įgyvendinimas turi būti sustabdytas, kol abejonės dėl jos suderinamumo bus išsklaidytos galutiniu Komisijos sprendimu (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Deutsche Lufthansa,
C‑284/12
,
EU:C:2013:755
,
ir
punktus ir nurodytą jurisprudenciją).
Pareiga sustabdyti nacionalinės priemonės, sprendime pradėti formalią tyrimo procedūrą kvalifikuojamos kaip neteisėta valstybės pagalba, įgyvendinimą automatiškai išplaukia iš minėto sprendimo, nes valstybė narė pati turi prisiimti minėto sprendimo pasekmes (šiuo klausimu žr. 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
,
punktą).
Kad Komisija galėtų užkirsti kelią bet kokiam SESV 108 straipsnio 3 dalies normų pažeidimui, Teisingumo Teismas taip pat yra pripažinęs jos teisę išklausius atitinkamos valstybės narės pasiaiškinimus įpareigoti šią valstybę narę nedelsiant sustabdyti neteisėtos pagalbos mokėjimą (1990 m. vasario 14 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija,
C‑301/87
,
EU:C:1990:67
,
–
punktai; 1990 m. kovo 21 d. Sprendimo Belgija / Komisija,
C‑142/87
,
EU:C:1990:125
,
–
ir
punktai ir 1991 m. kovo 21 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑303/88
,
EU:C:1991:136
,
–
punktai).
Nei iš šios jurisprudencijos, nei iš Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalies, kuriame buvo įtvirtinta minėta jurisprudencija, negalima daryti išvados, kad Komisija privalo automatiškai įpareigoti atitinkamą valstybę narę sustabdyti pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta, kaip numatyta SESV 108 straipsnio 3 dalyje, mokėjimą. Iš tikrųjų priešingas aiškinimas panaikintų jos suinteresuotumą valstybei narei SESV 108 straipsnio 3 dalyje nustatyta teisine pareiga neįgyvendinti pagalbos projektų iki galutinio Komisijos sprendimo ir sukeistų valstybes nares vaidmenimis su Komisija (šiuo klausimu žr. 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo Belgija / Komisija,
C‑75/97
,
EU:C:1999:311
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Yra procedūros skirtumų, pirma, kai jau įgyvendinama priemonė sustabdoma dėl sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą, kuriame ši priemonė kvalifikuojama kaip neteisėta valstybės pagalba, ir, antra, kai dėl minėtos priemonės priimamas įsakymas sustabdyti priemonės taikymą. Konkrečiai kalbant, pagal Reglamento Nr. 659/1999 12 straipsnį įsakymo sustabdyti priemonės taikymą nesilaikymo atveju Komisija turi teisę be išankstinio įspėjimo tiesiogiai kreiptis į Europos Sąjungos Teisingumo Teismą, kad šis konstatuotų, jog aptariamas nesilaikymas yra SESV pažeidimas.
Vis dėlto šie procedūriniai skirtumai neturi įtakos pagrindiniam sprendimo pradėti formalią turimo procedūrą ir įsakymo sustabdyti priemonės taikymą teisiniam poveikiui – remiantis SESV 108 straipsnio 3 dalimi, valstybė narė privalo sustabdyti priemonės, dėl kurios buvo priimti šie sprendimai, įgyvendinimą (šiuo klausimu žr. 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
,
punktą).
Dėl ieškinių priimtinumo
Savo ieškiniais Vengrija prašo panaikinti tik įsakymą sustabdyti priemonės taikymą, nurodytą ginčijamuose sprendimuose. Taigi Vengrija savo ieškiniais nesiekia panaikinti ginčijamų sprendimo, kiek jais Komisija pradėjo formalias tyrimo procedūras. Vengrija mano, kad toks panaikinimas iš dalies nagrinėjamu atveju yra įmanomas, nes ginčijami įsakymai gali būti atskirti nuo ginčijamų sprendimų atsižvelgiant į jurisprudencijoje įtvirtiną aktų atskyrimo kriterijų.
Europos Sąjungos akto panaikinimas iš dalies galimas tik jei prašoma panaikinti dalis gali būti atskirta nuo likusios akto dalies. Teisingumo Teismas ne kartą yra nusprendęs, kad šis atskiriamumo reikalavimas netenkinamas, jei teisės akto panaikinimas iš dalies pakeičia jo esmę (žr. 2014 m. kovo 18 d. Sprendimo Komisija / Parlamentasir Taryba,
C‑427/12
,
EU:C:2014:170
,
punktas ir nurodyta jurisprudencija).
Vis dėlto Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje numatytas įsakymas, kuriuo nurodoma sustabdyti priemonės, galinčios būti valstybės pagalba, taikymą, gali būti priimtas tuo pačiu metu kaip ir sprendimas pradėti SESV 108 straipsnio 2 dalyje numatytą procedūrą, arba po jo (2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
,
punktas).
Net jeigu priimami tuo pačiu metu, kaip nagrinėjamu atveju, sprendimas pradėti formalią tyrimo procedūrą ir įsakymas sustabdyti priemonės taikymą yra atskiri aktai, reglamentuojami skirtingų Reglamento Nr. 659/1999 nuostatų, t. y. 4 straipsnio 4 dalimi ir 11 straipsnio 1 dalimi bei 12 straipsniu.
Be to, iš Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas įsakymui sustabdyti priemonės taikymą norėjo suteikti „sprendimo“, kaip tai suprantama pagal SESV 288 straipsnį, formą. Tačiau pagal jurisprudenciją toks aktas turi būti laikomas aktu, sukeliančiu privalomas teisines pasekmes, todėl dėl jo gali būti pareikštas ieškinys (2011 m. spalio 13 d. Sprendimo Deutsche Post ir Vokietija / Komisija,
C‑463/10 P ir C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
,
–
punktai).
Iš to matyti, kad kai, kaip šioje byloje, Komisija pati nusprendžia pradėti formalią tyrimo procedūrą ir priimti įsakymą sustabdyti priemonės taikymą, šis įsakymas gali būti atskirtas nuo likusios teisės akto dalies, todėl dėl jo gali būti pareikštas ieškinys dėl panaikinimo.
Be to, kaip matyti ir šio sprendimo 26–33 punktuose pateiktų pirminių pastabų, sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą ir įsakymo sustabdyti priemonės taikymą teisinės pasekmės iš dalies sutampa.
Pateikdama šiuos ieškinius Vengrija neprašo panaikinti ginčijamų sprendimų, kiek jais Komisija pradėjo formalias tyrimo procedūras. Be to, reikia pažymėti, kad Vengrijos pateiktuose ieškiniuose nėra pagrindų, susijusių su galimu nagrinėjamų nacionalinių priemonių klaidingu pripažinimu neteisėtai teikiama valstybės pagalba arba nauja pagalba. Taigi, net darant prielaidą, kad grindžiant šiuos ieškinius nurodyti tokie pagrindai būtų pagrįsti, tai neatleistų Vengrijos nuo pareigos sustabdyti nagrinėjamų nacionalinių priemonių įgyvendinimą.
Šiuo klausimu pakanka priminti, kad valstybės narės neprivalo įrodyti savo suinteresuotumo pareikšti ieškinį, kai ieškinį jos pateikia remdamosi SESV 263 straipsniu (žr. 2011 m. spalio 13 d. Sprendimo Deutsche Post ir Vokietija / Komisija,
C‑463/10 P ir C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją ir 2013 m. spalio 3 d. Sprendimo Inuit Tapiriit Kanatami ir kt. / Parlamentas ir Taryba,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šie ieškiniai turi būti pripažinti priimtinais.
Dėl ieškinių dalyko aktualumo
2016 m. liepos 4 d. Komisija, priimdama galutinius sprendimus, užbaigė formalias tyrimo procedūras, pradėtas ginčijamais sprendimais. Galutiniuose sprendimuose ji patvirtino ginčijamuose sprendimuose pateiktą preliminarų vertinimą ir nusprendė, kad nagrinėjamos nacionalinės priemonės yra neteisėta ir su vidaus rinka nesuderinama valstybės pagalba. Vengrija galutinių sprendimu neužginčijo per ieškiniui pareikšti nustatytą terminą. Kadangi po šių sprendimų 2016 m. spalio 19 d. paskelbimo
Europos Sąjungos oficialiajame leidinyje
(
OL L 282, 2016, p. 43 ir 63
) dėl jų ieškinio nepateikė ir tretieji asmenys, jie tapo neskundžiami.
Tokiomis aplinkybėmis atsižvelgdamas į grindžiant šiuos ieškinius nurodytus pagrindus Bendrasis Teismas nusprendė išklausyti šalis dėl to, ar šių ieškinių dalykas vis dar aktualus.
Į Bendrojo Teismo klausimus šalys atsakė teigiamai. Jos, be kita ko, nurodė priežastis, susijusias su teisiniu nesaugumu dėl sąlygų, kurioms esant Komisija gali priimti įsakymą sustabdyti priemonės taikymą, su ginčijamų sprendimų ir galutinių sprendimų teisinių pasekmių skirtumais, taip pat būtinybę užtikrinti galimo ginčijamų įsakymų neteisėtumo teisminę kontrolę ir valstybių narių privilegijuotą statusą nagrinėjant ieškinius, pateiktus pagal SESV 263 straipsnį.
Iš Bendrojo Teismo jurisprudencijos matyti, kad kai ieškiniai pateikiami, pirma, dėl sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą dėl nacionalinės priemonės ir, antra, dėl galutinio sprendimo, kuriuo užbaigiama minėta procedūra ir kuriuo nagrinėta nacionalinė priemonė pripažįstama su vidaus rinka nesuderinama valstybės pagalba, ieškinio dėl pastarojo sprendimo pateikimas lemia ieškinio, pateikto dėl sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą dalyko išnykimą (šiuo klausimu žr. 2000 m. birželio 13 d. Sprendimo EPAC / Komisija,
T‑204/97 ir T‑270/97
,
EU:T:2000:148
,
–
punktus; 2002 m. kovo 6 d. Sprendimo Diputación Foral de Álava / Komisija,
T‑168/99
,
EU:T:2002:60
,
–
punktus; 2009 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Diputación Foral de Álava ir kt. / Komisija,
T‑30/01–T‑32/01 ir T‑86/02–T‑88/02
,
EU:T:2009:314
,
–
punktus). Remiantis šia jurisprudencija, jei galutiniame sprendime pateiktą Komisijos vertinimą patvirtina Europos Sąjungos teismas, įskaitant vertinimą dėl nagrinėtos nacionalinės priemonės kvalifikavimo kaip naujos valstybės pagalbos, ši priemonė turi būti panaikinta, o pagalba išieškota
ab initio
. Todėl tokiu atveju nebereikia nagrinėti klausimo, ar ta pati priemonė, kurios taikymas turėjo būti sustabdytas priėmus sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą, buvo sustabdyta pagrįstai (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Diputación Foral de Álava ir kt. / Komisija,
T‑30/01–T‑32/01 ir T‑86/02–T‑88/02
,
EU:T:2009:314
,
punktą).
Šios jurisprudencijos negalima pritaikyti šiose bylose.
Iš tikrųjų, pirma, iš šio sprendimo 47 punkte nurodytų sprendimų (žr., be kita ko, 2000 m. birželio 13 d. Sprendimo EPAC / Komisija,
T‑204/97 ir T‑270/97
,
EU:T:2000:148
,
–
punktus ir 2009 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Diputación Foral de Álava ir kt. / Komisija,
T‑30/01–T‑32/01 ir T‑86/02–T‑88/02
,
EU:T:2009:314
,
,
ir
punktus) matyti, kad šio sprendimo 47 punkte aprašytu atveju ieškinio dalyko išnykimo klausimas iš tikrųjų painiojasi su ieškovės suinteresuotumo pareikšti ieškinį išnykimo klausimu. Tačiau, kaip buvo priminta šio sprendimo 42 punkte, valstybės narės neprivalo įrodyti savo suinteresuotumo pareikšti ieškinį, kai jos ieškinį pateikia remdamosi SESV 263 straipsniu.
Antra, negalima atmesti galimybės, kad įsakymas sustabdyti priemonės įgyvendinimą gali būti neteisėtas dėl kitų priežasčių nei Komisijos klaidingas nagrinėtos priemonės kvalifikavimas kaip neteisėtos valstybės pagalbos. Jei sprendimo užbaigti formalią tyrimo procedūrą priėmimas lemtų ieškinio, pateikto dėl įsakymo sustabdyti priemonės įgyvendinimą, dalyko išnykimą, būtų užkirstas kelias atlikti tokio neteisėtumo teisminę kontrolę. Tačiau teisinės valstybės principais grindžiamoje bendrijoje, kokia yra Sąjunga, nei valstybės narės, nei institucijos neišvengia jų aktų atitikties konstitucinei chartijai, kokia yra SESV, kontrolės (šiuo klausimu žr. 1986 m. balandžio 23 d. Sprendimo Les Verts / Parlamentas,
294/83
,
EU:C:1986:166
,
punktą).
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šiuos ieškinius reikia nagrinėti iš esmės.
Dėl esmės
Grįsdama savo ieškinius Vengrija nurodo po keturis iš esmės identiškus pagrindus, susijusius, pirma, su „piktnaudžiavimu diskrecija“ ir akivaizdžia vertinimo klaida taikant Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį ir proporcingumo principo pažeidimu, antra, su nediskriminavimo ir vienodo požiūrio principų pažeidimu, trečia, su pareigos motyvuoti nesilaikymu ir Vengrijos teisės į gynybą pažeidimu ir, ketvirta, su pareigos lojaliai bendradarbiauti nesilaikymu ir gero administravimo principo bei teisės į veiksmingą teisminę gynybą pažeidimu.
Be to, per posėdį Vengrija didelę dalį savo žodinių pastabų skyrė argumentų, kad Komisija klaidingai nustatė referencinį pagrindą, nuo kurio nukrypo nagrinėjamos nacionalinės priemonės, išdėstymui. Ši Komisijos klaida neleidžia pripažinti, kad priemonės yra atrankinio pobūdžio, todėl gali būti kvalifikuojamos kaip valstybės pagalba pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį.
Reikia konstatuoti, kad nurodydama šiuos argumentus Vengrija iš esmės pateikė naują ieškinio pagrindą, susijusį su SESV 107 straipsnio 1 dalies pažeidimu dėl neteisingo nagrinėjamos nacionalinės priemonės kvalifikavimo kaip valstybės pagalbos.
Šiuo klausimu pirmiausia reikia konstatuoti, kad Vengrijos pateiktuose ieškiniuose tokio pagrindo nėra. Be to, minėtuose ieškiniuose pateiktais argumentais Vengrija ginčija tik ginčijamus įsakymus, tačiau neneigia priežasčių, dėl kurių Komisija nagrinėjamu atveju turėjo pradėti formalias tyrimo procedūras. Iš tikrųjų nurodydama pirmąjį šių ieškinių pagrindą Vengrija pažymi, kad ginčijamuose sprendimuose Komisija neapibrėžė nagrinėjamų nacionalinių priemonių konkrečių naudos gavėjų, nors pagal jurisprudenciją tokios įmonių kategorijos nustatymas yra būtina sąlyga norint pripažinti šių priemonių atrankinį pobūdį. Vis dėlto šie argumentas turi būti vertinami atsižvelgiant į minėto pagrindo kontekstą – Vengrija neprieštarauja dėl nagrinėjamų priemonių kvalifikavimo kaip valstybės pagalbos, tačiau iš esmės tvirtina, kad, norint priimti įsakymą sustabdyti priemonės įgyvendinimą, šis kvalifikavimas turi būti labiau pagrįstas nei sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą, kuriame nėra tokio įsakymo, atveju, ir remiasi Komisijos nusistovėjusia praktika ir jurisprudencija. Tokiomis aplinkybėmis per posėdį pateiktas argumentas negali būti laikomas pirmojo ieškinių pagrindo išplėtimu.
Antra, Vengrijos per posėdį pateiktos pastabos nepagrįstos teisinėmis ir faktinėmis aplinkybėmis, kurios paaiškėjo nagrinėjant bylą.
Taigi pagal Procedūros reglamento 84 straipsnį, kuris draudžia pateikti naujus ieškinio pagrindus vykstant procesui, Vengrijos per posėdį pateikti argumentai yra nepriimtini.
Dėl pirmojo pagrindo
Pirmąjį pagrindą sudaro dvi dalys, susijusios, pirma, su Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalies pažeidimu dėl „piktnaudžiavimo diskrecija“ ir akivaizdžia vertinimo klaida taikant šią nuostatą ir, antra, su proporcingumo principo pažeidimu.
–
Dėl pirmos dalies
Nurodytoje šio pagrindo pirmoje dalyje Vengrija iš esmės teigia, kad norėdama priimti įsakymą sustabdyti priemonės įgyvendinimą pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį Komisija, be šioje nuostatoje nurodytų sąlygų, turi įrodyti papildomas sąlygas.
Šiuo klausimu ji teigia, kad, Sąjungos teisėje norint taikyti laikinas priemones, reikia kad būtų tenkinamos trys bendrosios sąlygos: skuba, didelės ir nepataisomos žalos didelė rizika ir
fumus boni juris
, t. y. tikėtinas priemonės, kurios įgyvendinimą prašoma sustabdyti, neteisėtumas. Šios trys sąlygos taikomos, be kita ko, sustabdymui ir kitoms laikinosioms priemonėms, kurias gali nustatyti Sąjungos teismas, remdamasis SESV 278 ir 279 straipsniais, laikinosioms priemonėms, konkurencijos srityje taikomoms remiantis SESV 101 ir 102 straipsniais, priemonėms, kurias nacionaliniai teismai gali taikyti remdamiesi SESV 108 straipsnio 3 dalimi, ir galiausiai įsakymams susigrąžinti pagalbą, kuriuos Komisija gali priimti pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 2 dalį.
Vengrija mano, kad nors Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje nenumatytos šios trys sąlygos, jos turi būti tenkinamos norint priimti įsakymą sustabdyti priemonės įgyvendinimą, nes be jų Komisijos diskrecija priimti šiuos įsakymus būtų neribota. Be to, negalima pritarti, kad Sąjungos teisės aktų leidėjas sąmoningai nenustatė šių trijų sąlygų priimant įsakymus sustabdyti priemonės įgyvendinimą, nei tam, kad dėl šio nenustatymo Sąjungos teismas negali apibrėžti Komisijos diskrecijos ribų, nustatydamas įsakymų sustabdyti priemonės įgyvendinimą taikymo sąlygas. Vengrija šiuo klausimu pažymi, kad pirmojo pagrindo dalyje ji neteigia, kad remiantis SESV 277 straipsniu Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalis netaikytina.
Vengrija dėl
fumus boni juris
sąlygos nurodo, kad, norint priimti įsakymą sustabdyti priemonės įgyvendinimą, tos nacionalinės priemonės buvimas valstybės pagalba neturi kelti abejonių nusistovėjusios Komisijos praktikos ir Sąjungos teismų jurisprudencijos požiūriu. Nagrinėjamu atveju nebuvo nei Komisijos praktikos, nei jurisprudencijos, galinčios neginčijamai patvirtinti, kad progresiniai sveikatos priežiūros mokesčio ar iš dalies pakeisto maisto grandinės patikros mokesčio tarifai yra valstybės pagalba. Be to, iš jurisprudencijos matyti, kad norėdama mokestinę priemonę kvalifikuoti kaip valstybės pagalbą Komisija turėtų nustatyti kategoriją tų įmonių, kurios vienintelės turėjo naudos iš tokios priemonės. Tačiau ginčijamuose sprendimuose nenustatytos nei dėl nagrinėjamos nacionalinės priemonės naudos turėjusios įmonės, nei dėl šios priemonės blogesnėje situacijoje atsidūrusios įmonės.
Dėl kitų dviejų sąlygų Vengrija tvirtina, kad ginčijamų įsakymų priėmimas nebuvo būtinas, nes be jų nebūtų atsiradusios jokios rizikos, kad nagrinėjamos nacionalinės priemonės tiesiogiai būtų lėmusios rimtą ir nepataisomą finansinę žalą, ir tuo ginčijami sprendimai skiriasi nuo 2007 m. rugsėjo 27 d. Komisijos sprendimo C(2007) 4313 dėl valstybės pagalbos C 41/2007 (ex NN 49/2007) – Rumunija –
Tractorul
privatizavimas (
OL C 249, 2007, p. 21
), kuriame Komisija, grįsdama įsakymą Rumunijai sustabdyti priemonės įgyvendinimą, rėmėsi tokia rizika. Vengrija taip pat teigia, kad šiuo atveju norėdama prieš formalią tyrimo procedūrą nustatyti rimtos ir nepataisomos žalos riziką Komisija turėjo įrodyti, kad be ginčijamų įsakymų sustabdyti priemonės įgyvendinimą įmonės, kurioms nagrinėjamos nacionalinės priemonės buvo nenaudingos, galėjo atsidurti jų finansiniam patikimumui pavojingoje situacijoje. Tačiau Komisija ne tik nepateikė tokių įrodymų; iš ginčijamų sprendimų matyti, kad buvo galima atlyginti galimą žalą galutiniuose sprendimuose nustatant pareigą susigrąžinti neteisėtai išmokėtą pagalbą.
Galiausiai Vengrija mano, kad Komisijos galimybė nurodyti sustabdyti nacionalinės mokestinės priemonės taikymą tik dėl to, jog ši priemonė yra valstybės pagalba, neprivalant įrodyti, kad tenkinamos visos trys sąlygos, leidžiančios nustatyti laikinąsias priemones, turi neigiamos įtakos Teismo jurisprudencijoje nustatytam nacionalinių teismų ir Komisijos vaidmenų pasidalijimui. Iš tikrųjų tik nacionaliniai teismai gali įvertinti galimas SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatytos pareigos sustabdyti priemonės įgyvendinimą nesilaikymo pasekmes. Aiškus Komisijos ir nacionalinių teismų vaidmenų pasidalijimas patvirtina įsakymų sustabdyti priemonės įgyvendinimą išimtinį pobūdį ir neleidžia Komisijai priimti tokių įsakymų tik dėl to, kad pagalba bus toliau mokama per formalią tyrimo procedūrą. Tai taip pat reikštų, kad Komisija galėtų nurodyti sustabdyti nacionalinės priemonės įgyvendinimą tik tada, kai paaiškėtų, kad pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį nacionalinių teismų nustatytos laikinosios priemonės yra nepakankamos.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Iš šio sprendimo 24–29 punktuose nurodytų procedūrinių taisyklių matyti, kad kai remdamasi Reglamento Nr. 659/1999 4 straipsnio 4 dalimi Komisija nusprendžia pradėti formalią tyrimo procedūrą dėl nacionalinės priemonės, apie kurią jai nebuvo pranešta, valstybė narė privalo nedelsdama sustabdyti šios priemonės įgyvendinimą. Tai, kad nagrinėjamos nacionalinės priemonės kvalifikavimas kaip neteisėtos pagalbos yra preliminarus, visiškai neturi įtakos šiai pareigai sustabdyti įgyvendinimą.
Priešingai, nei tvirtina Vengrija, Teisingumo Teismo jurisprudencija, kurioje labai anksti buvo pripažintas tiesioginis pareigos sustabdyti valstybės pagalbos mokėjimą dar iki Komisijai pradedant nagrinėti jos suderinamumą su vidaus rinka, poveikis (1964 m. liepos 15 d. Sprendimas Costa,
6/64
,
EU:C:1964:66
, p. 1162 ir 1973 m. gruodžio 11 d. Sprendimas Lorenz,
120/73
,
EU:C:1973:152
, p. 8), nesuteikia tik nacionaliniams teismas teisės vertinti galimų SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatytos pareigos sustabdyti įgyvendinimą pažeidimo pasekmių.
Pagal jurisprudenciją SESV 107 ir 108 straipsniai suteikia Komisijai pagrindinį ir išimtinį vaidmenį pripažįstant pagalbos galimą nesuderinamumą su vidaus rinka, o nacionalinių teismų vaidmuo yra užtikrinti teises, kurios atsiranda subjektams dėl tiesioginio draudimo, numatyto SESV 108 straipsnio 3 dalies paskutiniame sakinyje (šiuo klausimu žr. 1991 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires ir Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon,
C‑354/90
,
EU:C:1991:440
,
punktą). Taigi nacionaliniams teismams suteikta kompetencija valstybės pagalbos kontrolės srityje negali riboti Komisijos šioje srityje turimų įgaliojimų. Priešingai, pagal jurisprudenciją nacionalinių teismų įgaliojimai apribojami, kai Komisija priima sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą (žr. 2013 m. lapkričio 21 d. Sprendimo Deutsche Lufthansa,
C‑284/12
,
EU:C:2013:755
,
ir
punktus).
Kaip buvo minėta šio sprendimo 30 punkte, kad Komisija galėtų užtikrinti SESV 108 straipsnio 3 dalies normų laikymąsi, jai yra pripažinta teisė, išklausius atitinkamos valstybės narės pasiaiškinimus, įpareigoti šią valstybę narę nedelsiant sustabdyti neteisėtos pagalbos mokėjimą.
Tokio Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje nustatyto įsakymo priėmimui taikoma viena esminė sąlyga, t. y. šiame procedūros etape atitinkamą nacionalinę priemonę Komisija turi kvalifikuoti kaip neteisėtą valstybės pagalbą, ir viena procedūrinė sąlyga, t. y. atitinkamai valstybei narei turi būti suteikta galimybė pateikti savo pastabas.
Nereikalinga jokia kita sąlyga, kad Komisija galėtų priimti įsakymą pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį. Taip pat reikia pažymėti, kad ši situacija susidarė dėl teisės aktų leidėjo valios, o ne dėl jo užmaršumo, kaip teigia Vengrija. Iš tikrųjų minėto straipsnio tekstas, kuris atspindi teisinės valstybės principus, išplaukiančius iš šio sprendimo 30 punkte nurodytos suformuotos jurisprudencijos, nebuvo pakeistas pildant Reglamentą Nr. 659/1999 ir buvo paliktas nepakeistas naujame Reglamente Nr. 2015/1589.
Konkrečiai kalbant, priešingai, nei tvirtina Vengrija, įsakymo sustabdyti priemonės įgyvendinimą priėmimui negali būti taikomos sąlygos, numatytos norint priimti Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 2 dalyje nurodytą įsakymą susigrąžinti pagalbą, arba iš šios nuostatos kitaip išplaukiančios sąlygos.
Iš tikrųjų, pirma, įsakymas sustabdyti priemonės įgyvendinimą yra įrankis, skirtas užkirsti keliui, kad toliau būtų nesilaikoma SESV 108 straipsnio 3 dalyje įtvirtintos pareigos neįgyvendinti projektų, kuriais nustatoma ar keičiama valstybės pagalba. Kadangi pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta, atveju ši pareiga atsiranda nuo sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą ir preliminaraus nagrinėjamos priemonės kvalifikavimo kaip neteisėtos valstybės pagalbos, papildomų esminių sąlygų norinti priimti įsakymą sustabdyti priemonės įgyvendinimą nustatymas sumažintų šio mechanizmo, skirto užtikrinti valstybei narei pagal SESV 108 straipsnio 3 dalį nustatytos pereigos laikymuisi, veiksmingumą.
Antra, sąlygos, reikalingos norint priimti įsakymą susigrąžinti pagalbą, pagrįstos šio įsakymo pobūdžiu ir vieta pirminės naujų pagalbos projektų kontrolės sistemoje, nustatytoje SESV 108 straipsnyje.
Iš tikrųjų pagal SESV 108 straipsnio 2 dalį tik nesuderinamą pagalbą valstybės narės turi panaikinti, o tai reiškia, jos turi susigrąžinti jau išmokėtą su vidaus rinka nesuderinamą pagalbą. Tačiau pagal jurisprudenciją Sąjungos teisė neįpareigoja susigrąžinti visos neteisėtos pagalbos (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 12 d. Sprendimo CELF ir ministre de la Culture et de la Communication,
C‑199/06
,
EU:C:2008:79
,
ir
punktus).
Pagal jurisprudenciją valstybių narių suteikta pagalba negali būti laikoma nesuderinama su vidaus rinka tik dėl to, kad buvo suteikta pažeidžiant SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatytas pareigas apie ją pranešti ir sustabdyti jos įgyvendinimą (šiuo klausimu žr. 1990 m. vasario 14 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija,
C‑301/87
,
EU:C:1990:67
,
–
,
ir
punktus). Todėl, net jei formalios tyrimo procedūros dėl nacionalinės priemonės pradėjimas Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsnyje numatytu atveju įpareigoja atitinkamą valstybę narę nedelsiant sustabdyti pagalbos mokėjimą, tai jos neįpareigoja susigrąžinti šios pagalbos.
Vis dėlto Sąjungos teisė neatmeta galimybės susigrąžinti neteisėtai suteiktą pagalbą iki Komisijai priimant sprendimą dėl jos suderinamumo su vidaus rinka.
Pirma, norint suteikti SESV 108 straipsnio 3 dalies nuostatoms visišką veiksmingumą, nacionaliniai teismai, šios nuostatos pažeidimo atveju remdamiesi savo nacionaline teise, turi įvertinti pagalbos priemonės įgyvendinimo aktų galiojimą ir pažeidžiant šią nuostatą suteiktos finansinės pagalbos išieškojimą (žr. 2005 m. liepos 21 d. Sprendimo Xunta de Galicia,
C‑71/04
,
EU:C:2005:493
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją). Konkrečiai kalbant, konstatavimas, kad pagalba buvo suteikta pažeidžiant SESV 108 straipsnio 3 dalies paskutinį sakinį, gali, atsižvelgiant į aplinkybes, lemti jos grąžinimą pagal nacionalines procesines normas, net jei ši pagalba vėliau pripažįstama suderinama su vidaus rinka (šiuo klausimu žr. 2008 m. vasario 12 d. Sprendimo CELF ir ministre de la Culture et de la Communication,
C‑199/06
,
EU:C:2008:79
,
ir
punktus).
Antra, Sąjungos teisės aktų leidėjas numatė galimybę Komisijai priimti įsakymus susigrąžinti neteisėtai suteiktą pagalbą iki formalios tyrimo procedūros pabaigos. Vis dėlto dėl tokio įsakymo poveikio pagalbos gavėjo situacijai susigrąžinimui taikomos griežtos sąlygos, nustatytos Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 2 dalyje.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad, pirma, Komisija neprivalėjo ginčijamuose sprendimuose nurodyti savo praktikos ar jurisprudencijos, pagal kurią nekyla abejonių, kad nagrinėjamos nacionalinės priemonės laikytinos valstybės pagalba.
Vis dėlto iš bylos medžiagos matyti, kad kelis mėnesius prieš ginčijamų sprendimų priėmimą 2015 m. kovo 12 d. Sprendimu C(2015) 1520 dėl priemonės SA.39235 (2015/C) (ex 2015/NN) – Vengrija – Reklamos mokestis (
OL C 136, 2015, p. 7
) Komisija pradėjo formalią tyrimo procedūrą dėl Vengrijos nustatyto mokesčio reklamos srityje; tai progresinio tarifo mokestis, skaičiuojamas nuo žiniasklaidos įmonių reklamos apyvartos, kuris dėl šios priežasties panašus į sveikatos mokestį ir iš dalies pakeistą maisto grandinės patikros mokestį. Prieš priimant minėtą sprendimą ir po jo priėmimo Komisija ir Vengrijos valdžios institucijos pasikeitė laiškais, dėl kurių Vengrija negali pagrįstai tvirtinti, kad nežinojo apie jokią Komisijos praktiką, kai nacionalinės mokestinės priemonės, kuriomis nustatomas progresinis mokesčio tarifas, kvalifikuojamos kaip valstybės pagalba pagal SESV107 straipsnio 1 dalį.
Be to, Vengrija negali kaltinti Komisijos ginčijamuose sprendimuose nenustačius kategorijos įmonių, kurios vienintelės gavo naudos iš nagrinėjamų nacionalinių priemonių. Iš tikrųjų norint fiskalinę priemonę kvalifikuoti kaip valstybės pagalbą, nėra reikalavimo, kad Komisija nustatytų kategoriją įmonių, kurios vienintelės gavo naudos dėl tokios priemonės (šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Komisija / World Duty Free Group SA ir kt.,
C‑20/15 P ir C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
,
punktą).
Antra, ginčijamuose sprendimuose Komisija taip pat neprivalėjo įrodyti, kad, nesant ginčijamų įsakymų, nagrinėjamos nacionalinės priemonės galėjo tiesiogiai lemti rimtą ir nepataisomą finansinę žalą arba kad įmonės, kurioms šios priemonės nenaudingos, galėjo atsidurti pavojingoje situacijoje dėl finansinio patikimumo.
Šiuo klausimu dėl argumento, susijusio su Komisijos sprendimu (2007) 4313 (žr. šio sprendimo 63 punktą), pakanka priminti, kad ginčijamų įsakymų galiojimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį, o ne į ankstesnę Komisijos praktiką (pagal analogiją žr. 2011 m. liepos 21 d. Sprendimo Freistaat Sachsen ir Land Sachsen-Anhalt / Komisija,
C‑459/10 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2011:515
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Trečia, priešingai, nei tvirtina Vengrija, tai, kad trys jos argumentuose išdėstytos sąlygos nėra įtvirtintos Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje, nereiškia, kad Komisijai pagal jurisprudenciją ir Sąjungos teisės aktų leidėjo suteikta diskrecija priimti įsakymus sustabdyti priemonės įgyvendinimą yra neribota ar kad jai netaikoma jokios kontrolės.
Iš tikrųjų, pirma, Komisijos įsakymų sustabdyti priemonės įgyvendinimą taikymo ribos apibrėžtos Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje, iš kurios matyti, kad Komisija turi nurodyti priežastis, dėl kurių mano, kad įgyvendinama nacionalinė priemonė yra nauja valstybės pagalba, ir pranešti atitinkamai valstybei narei apie numatomus priimti įsakymus. Ar Komisija laikosi šių procedūrinių ir materialinių sąlygų priimti įsakymą sustabdyti priemonės įgyvendinimą, gali patikrinti Sąjungos teismas, atitinkamai valstybei narei pateikus ieškinį. Antra, kaip jau buvo nurodyta šio sprendimo 50 punkte, Sąjungos teismo kontrolė neapsiriboja tik Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje numatytomis sąlygomis ir gali apimti įsakymo sustabdyti priemonės įgyvendinimą atitiktį SESV ir bendriesiems teisės principams (šiuo klausimu žr. 2010 m. birželio 29 d. Sprendimo E ir F,
C‑550/09
,
EU:C:2010:382
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Iš viso to, kas išdėstyta, matyti, kad priimdama ginčijamus įsakymus Komisija nepažeidė Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalies. Todėl pirmojo pagrindo pirmą dalį reikia atmesti.
–
Dėl antros dalies
Nurodydama pirmojo pagrindo antrą dalį Vengrija iš esmės teigia, kad papildomų sąlygų pridėjimas prie Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje jau nurodytųjų yra būtinas atsižvelgiant į proporcingumo principą.
Vengrijos nuomone, Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje numatytas įsakymas sustabdyti priemonės įgyvendinimą yra ne vienintelis būdas ištaisyti nacionalinės mokestinės priemonės, kuri po formalios tyrimo procedūros gali būti pripažinta valstybės pagalba, poveikį. Be to, toks įsakymas yra tokios apimties kišimasis į vidaus teisinį reglamentavimą, kad jis gali būti naudojamas tik nesant kitų mažiau radikalių priemonių.
Nagrinėjamu atveju visų pirma proporcingumo principo pažeidimas pasireiškia tuo, kad ginčijamuose sprendimuose Komisija pripažino, jog vieninteliai ginčijamų įsakymų priėmimo kriterijai yra konkurencijos iškraipymas dėl nagrinėjamų nacionalinių priemonių ir tai, kad jos ir toliau taikomos priimant ginčijamus įsakymus. Tačiau Komisija taip pat turėtų nagrinėti klausimą, ar konkurencijos iškraipymas dėl nagrinėjamų nacionalinių priemonių yra ilgalaikis ir negrįžtamas. Vengrija šiuo klausimu nurodo, kad į daugelį pastaraisiais metais priimtų sprendimų Komisija neįtraukė įsakymo sustabdyti priemonės įgyvendinimą, net jei nuo pat procedūros pradžios buvo aišku, kad nacionalinė priemonė buvo panaši į valstybės pagalbą, nesuderinamą su vidaus rinka.
Taip pat proporcingumo principas buvo pažeistas dėl to, jog 2015 m. kovo 17 d. ir balandžio 13 d. informaciniuose raštuose, Vengrijos valdžios institucijoms atsiųstuose prieš priimant ginčijamus įsakymus (žr. šio sprendimo 5 punktą), Komisija tik labai miglotai ir glaustai užsiminė apie ketinimą priimti įsakymus tuo atveju, jei per formalią tyrimo procedūrą paaiškėtų, kad šių valdžios institucijų pateikta informacija yra nepakankama išsklaidyti abejonėms dėl nagrinėjamų nacionalinių priemonių suderinamumo su vidaus rinka. Tokia formuluotė reiškia, kad tik Komisijos abejonių dėl priemonės suderinamumo su vidaus rinka gali pakakti priimti įsakymą sustabdyti priemonės įgyvendinimą.
Galiausiai proporcingumo principas buvo pažeistas dėl to, jog Komisija ginčijamuose sprendimuose nurodė, kad vien nagrinėjamų nacionalinių priemonių ryškus progresinis pobūdis gali turėti neigiamos įtakos konkurencijai. Vis dėlto ginčijami įsakymai susiję ne tik su ryškiu progresiniu tarifu, bet ir su visa „progresine sistema“, o tai yra akivaizdžiai neproporcinga.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Proporcingumo principas, kuris yra vienas iš Sąjungos teisės bendrųjų principų, įpareigoja, kad Sąjungos institucijų veiksmai neviršytų to, kas yra tinkama ir būtina teisėtiems atitinkamų teisės aktų tikslams pasiekti, atsižvelgiant į tai, kad iš kelių galimų tinkamų priemonių reikia rinktis mažiausiai ribojančią, o atsiradę nepatogumai neturėtų būti neproporcingi siekiamiems tikslams (2007 m. gegužės 24 d. Sprendimo Maatschap Schonewille-Prins,
C‑45/05
,
EU:C:2007:296
,
punktas).
Šiuo klausimu pirmiausia reikia konstatuoti, kad Vengrijos grindžiant šią ieškinio pagrindo dalį pateikti argumentai paremti ta pačia idėja kaip ir argumentai, kuriais grindžiama pirma dalis, t. y. kad norėdama priimti įsakymą sustabdyti priemonės įgyvendinimą Komisija turi įrodyti, jog tenkinamos sąlygos, kurių nėra aiškiai numatyta Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje. Tokie argumentai turi būti atmesti dėl šio sprendimo 70–86 punktuose nurodytų priežasčių.
Antra, nors Vengrijos procesiniuose dokumentuose pateikti argumentai šiuo klausimu yra dviprasmiški, ši valstybė narė, panašu, tvirtina, kad, nepaisant to, jog buvo pradėtos formalios tyrimo procedūros dėl nagrinėjamų nacionalinių priemonių, Vengrijos valdžios institucijos vis dar gali įgyvendinti šias priemones ir kad joms tai daryti trukdo ginčijami įsakymai. Iš Vengrijos procesinių dokumentų taip pat matyti, kad ne formalių tyrimo procedūrų pradėjimas, o tik ginčijami įsakymai sustabdo nagrinėjamų nacionalinių priemonių įgyvendinimą. Reikia konstatuoti, kad tokie argumentai, pagrįsti klaidingu sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą poveikiu ir ypač SESV 108 straipsnio 3 dalyje įtvirtintų pareigų valstybėms narėms supratimu, atmestini.
Vis dėlto per posėdį atsakydama į Bendrojo Teismo klausimą Vengrija nurodė, kad šiuo atveju formalių tyrimo procedūrų pradėjimas reiškė pareigą sustabdyti nagrinėjamų nacionalinių priemonių įgyvendinimą, kurios ji turėjo laikytis. Tačiau Vengrija nurodė, kad tai nėra svarbu vertinant šios pirmojo pagrindo dalies pagrįstumą.
Iš ginčijamų sprendimų (Sprendimo dėl sveikatos priežiūros mokesčio 45 konstatuojamoji dalis ir Sprendimo dėl maisto grandinės patikros mokesčio pakeitimo 54 konstatuojamoji dalis) matyti (Vengrija šiuo klausimu jų neginčija), kad atsakydamos į 2015 m. kovo 17 d. ir balandžio 13 d. informacinius raštus, kuriuose Komisija išreiškė abejonių dėl nagrinėjamų nacionalinių priemonių suderinamumo su vidaus rinka ir informavo apie galimybę priimti įsakymus sustabdyti priemonės įgyvendinimą, Vengrijos valdžios institucijos nepateikė savo pastabų dėl nurodytų įsakymų. Be to, iš Sprendimo dėl maisto grandinės patikros mokesčio pakeitimo (54 konstatuojamoji dalis) matyti, kad Vengrijos valdžios institucijos tik nurodė manančios, kad progresinis iš dalies pakeisto maisto grandinės patikros mokesčio tarifas nėra valstybės pagalba. Atsižvelgiant į šiuos aspektus, kuriuos Komisija teisingai aiškino kaip atsisakymą vykdyti pareigą sustabdyti vykdymą, įsakymų sustabdyti priemonių įgyvendinimą priėmimas turi būti aiškinamas kaip tinkamas ir būtinas įgyvendinti nagrinėjamuose teisės aktuose, šiuo atveju SESV 107 ir 108 straipsniuose, nustatytiems tikslams.
Be to, nors tiesa, kad įsakymas sustabdyti priemonės įgyvendinimą yra labiau ribojanti priemonė nei oficialios tyrimo procedūros pradėjimas (žr. šio sprendimo 32 punktą), jie abu turi iš esmės tokius pačius teisinius padarinius, t. y. nedelsiant sustabdyti atitinkamos valstybės pagalbos mokėjimą. Taigi įsakymo sustabdyti priemonės įgyvendinimą keliami nepatogumai valstybei narei nėra neproporcingi SESV 107 ir 108 straipsniais siekiamiems tikslams.
Trečia, Vengrijos argumentas, kad Komisija ją įpareigojo sustabdyti visos „progresinės sistemos“ taikymą, yra faktiškai nepagrįstas. Sprendimo dėl sveikatos priežiūros mokesčio 53 konstatuojamojoje dalyje ir Sprendimo dėl maisto grandinės patikros mokesčio pakeitimo 62 konstatuojamojoje dalyje Komisija iš tikrųjų įpareigojo sustabdyti taikymą tik tų priemonių, kurias ji minėtų sprendimų 4.1 skirsniuose preliminariai analizavo kaip valstybės pagalbą pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, kaip tai aiškiai patvirtinta pirmojo sprendimo 46 ir 48 konstatuojamosiose dalyse ir antrojo sprendimo 55 ir 57 konstatuojamosiose dalyse, kurios yra motyvuoti ginčijamiems įsakymams skirtose sprendimų dalyse.
Galiausiai argumentas dėl ankstesnės Komisijos praktikos turi būti atmestas dėl šio sprendimo 84 punkte jau nurodytų priežasčių. Bet kuriuo atveju reikia priminti, kad visose Vengrijos minėtose bylose atitinkamos valstybės narės turėjo sustabdyti atitinkamos mokestinės priemonės įgyvendinimą, Komisijai pradėjus formalias tyrimo procedūras dėl šių priemonių.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad priimdama ginčijamus įsakymus Komisija nepažeidė proporcingumo principo. Todėl reikia atmesti šio ieškinio pagrindo antrą dalį.
Taigi turi būti atmestas visas pirmasis pagrindas.
Dėl antrojo pagrindo
Antrasis pagrindas susijęs su nediskriminavimo ir vienodo požiūrio principų pažeidimu.
Pirma, šių principų pažeidimas išplaukia iš aplinkybės, kad Komisija nusprendė pasinaudoti įsakymais Vengrijai sustabdyti priemonių įgyvendinimą, nors šios priemonės ji nenaudojo kitų valstybių atžvilgiu, įskaitant sprendimus dėl tokių mokestinių priemonių, kaip antai oro uosto mokesčių, arba priemonių, žinomų bendru pavadinimu
tax rulings
. Be to, nors anksčiau Komisija tik labai retai naudodavosi sustabdymo įrankiais, Vengrijos atžvilgiu ji priėmė tris įsakymus, iš jų du ginčijami įsakymai buvo priimti per vienus metus, t. y. 2015 m.
Vengrija šiuo klausimu nurodo, kad Komisija procedūrose pagal SESV 258 straipsnį jau nagrinėjo mokestines priemones, pagrįstas ta pačia Vengrijoje įtvirtinta progresinio mokesčio, skaičiuojamo nuo apyvartos, schema. Ji tvirtina, kad jai skirti įsakymai sustabdyti priemonės įgyvendinimą rodo Komisijos ketinimą apeiti minėtas procedūras, siekiant greito poveikio nacionalinėje teisinėje sistemoje.
Antra, minėtų principų pažeidimas ir pareigos motyvuoti nesilaikymas išplaukia iš aplinkybės, kad retais atvejais, kai Komisija priimdavo įsakymus sustabdyti priemonės įgyvendinimą, ji tai darydavo remdamasi kitais teisiniais kriterijais, nei buvo remtasi šiuo atveju. Konkrečiai kalbant, ankstesniuose sprendimuose ji nagrinėjo žalos, kurią gali sukelti atitinkama nacionalinė priemonė, nepataisomą pobūdį, jei nebūtų nurodyta sustabdyti priemonės įgyvendinimą.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Pirma, reikia priminti, kad nediskriminavimo ar vienodo požiūrio principai reikalauja, kad panašios situacijos nebūtų vertinamos skirtingai, o skirtingos situacijos – vienodai, nebent toks vertinimas gali būti objektyviai pagrįstas (žr. 2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo atveju Vengrija remiasi pirma šio principo dalimi, kad panašios situacijos negali būti vertinamos skirtingai. Todėl norint konstatuoti galimą diskriminaciją pirmiausia reikės išsiaiškinti, ar Vengrijos nurodytos situacijos iš tikrųjų yra panašios.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad savo procesiniuose dokumentuose Vengrija tik nurodo tam tikrus Komisijos per pastaruosius kelerius metus priimtus sprendimus, pateikdama tik jų pavadinimus. Dėl dalies šių sprendimų ji net nepatikslino, ar tai sprendimai pradėti formalias tyrimo procedūras, ar galutiniai sprendimai, kuriais užbaigiamos šios procedūros. Be to, kad visi šie sprendimai buvo susiję su valstybės pagalba, vienintelis juos jungęs kriterijus buvo tai, jog visuose juose nagrinėjamos mokestinės priemonės. Tačiau Vengrija nepatikslina, ar ir šios mokestinės priemonės buvo panašios į nagrinėjamas nacionalines priemones, ir, jei taip, tai kaip. Ji taip pat nepatikslina, ar nurodyti sprendimai susiję su priemonėmis, apie kurias buvo pranešta Komisijai, ir ar valstybės narės, kurioms buvo skirti šie sprendimai, laikėsi pareigos sustabdyti priemonės įgyvendinimą. Tokiomis aplinkybėmis reikia konstatuoti, kad Vengrija neįrodė, jog nurodytos situacijos iš tikrųjų panašios į jos situaciją.
Be to, reikia pažymėti, kad Komisijos teisė priimti įsakymus sustabdyti priemonės įgyvendinimą nereiškia, kad ji privalo automatiškai įpareigoti atitinkamą valstybę narę sustabdyti pagalbos, apie kurią nebuvo pranešta, kaip numatyta SESV 108 straipsnio 3 dalyje, mokėjimą (žr. 1999 m. birželio 17 d. Sprendimo Belgija / Komisija,
C‑75/97
,
EU:C:1999:311
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją). Priešingai, nei tvirtina Vengrija, Komisija, remdamasi šia jurisprudencija, padarė teisingą išvadą, kad neprivalo motyvuoti savo sprendimo nepriimti įsakymo sustabdyti priemonės įgyvendinimą konkrečiu atveju.
Taigi vien to, kad Komisija pradėjo formalias tyrimo procedūras dėl tam tikrose valstybėse narėse esamų mokestinių priemonių, kartu nepriimdama įsakymo sustabdyti priemonės įgyvendinimą, nors pradėdama formalias tyrimo procedūras dėl kitose valstybėse narėse esamų mokestinių priemonių ji priėmė tokius įsakymus, nepakanka nustatyti nediskriminavimo ir vienodo požiūrio principų pažeidimą.
Antra, dėl Komisijos prieš Vengriją pradėtos procedūros dėl įsipareigojimų nevykdymo, susijusios su valstybės pajamomis, grindžiamomis progresinio mokesčio, skaičiuojamo nuo apyvartos, schema, reikia priminti, kad Teisingumo Teismas jau yra nagrinėjęs situacijas, kai valstybės narės nustatytoms priemonėms taikytinos tiek SESV nuostatos dėl valstybės pagalbos kontrolės, tiek SESV nuostatos dėl kitų vidaus rinkos veikimo aspektų.
Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šie nuostatų taikymo sąlygų ir Komisijos diskrecijos apimties jas įgyvendinant skirtumai netrukdo, kad nacionalinei priemonei būtų taikomos tiek SESV 110 straipsnio pirmos pastraipos nuostatos, tiek nuostatos dėl valstybės pagalbos, ir kad dėl jos būtų pradėtos dvi skirtingos procedūros: viena pagal SESV 258 straipsnį, kita – pagal SESV 108 straipsnio 2 dalį (šiuo klausimu žr. 1980 m. gegužės 21 d. Sprendimo Komisija / Italija,
73/79
,
EU:C:1980:129
,
–
punktus).
Iš šios jurisprudencijos matyti, kad negalima kaltinti Komisijos dėl formalios tyrimo procedūros pradėjimo pagal SESV 108 straipsnio 2 dalį dėl nacionalinės priemonės, kurią ji tuo pačiu metu nagrinėja per SESV 258 straipsnyje numatytą procedūrą.
Trečia, dėl Vengrijos argumento, susijusio su ginčijamų įsakymų palyginimu su ankstesniais sprendimais, kuriuose Komisija nagrinėjo žalos, kurią gali sukelti atitinkama nacionalinė priemonė iki įsakymo sustabdyti jos įgyvendinimą, nepataisomą pobūdį, pakanka priminti, kad, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 84 punkte, ginčijamų įsakymų galiojimas turi būti vertinamas atsižvelgiant į Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį, o ne į ankstesnę Komisijos praktiką.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad priimdama ginčijamus įsakymus Komisija nepažeidė nediskriminavimo ir vienodo požiūrio principų.
Taigi reikia atmesti antrąjį pagrindą.
Dėl trečiojo pagrindo
Trečiasis pagrindas susijęs su SESV 296 straipsnio 2 dalies, Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnio 2 dalies c punkto ir teisės į gynybą pažeidimu.
Vengrija visų pirma nurodo, kad ginčijami sprendimai yra nepakankamai motyvuoti, nes Komisija nepaaiškino, kodėl buvo būtina šiuo atveju priimti ginčijamus įsakymus. Vengrija tvirtina, kad standartinis motyvavimas, reikalaujamas priimant įsakymą sustabdyti priemonės įgyvendinimą, turėtų būti griežtesnis tuo atveju, kai pradedama formali tyrimo procedūra. Tačiau ginčijamuose sprendimuose Komisija tik pažymėjo, kad nagrinėjamos nacionalinės priemonės yra valstybės pagalba, kad jos įgyvendinamos ir kad sveikatos priežiūros mokesčio bei iš dalies pakeisto maisto grandinės patikros mokesčio aiškiai progresiniai tarifai gali turėti neigiamos įtakos konkurencijai.
Ginčijami sprendimai nepakankamai motyvuoti, nes Komisija nenurodė priežasčių, dėl kurių šiuo atveju įsakymus sustabdyti priemonės įgyvendinimą ji grindė kitais kriterijai nei tie, kuriuos taikė kitose bylose, kuriose priimti tokie įsakymai. Be to, priešingai savo ankstesnei praktikai ir veiksmams kitose bylose, nagrinėjamu atveju Komisija nepaliko Vengrijos valdžios institucijoms galimybės pateikti savo pastabas dėl ginčijamų įsakymų.
Be to, Komisija tik nurodė daugiau ar mažiau dideles apyvartas turinčių įmonių kategorijas ir, nepaisydama jurisprudencijoje nustatytų reikalavimų, neapibrėžė nagrinėjamų nacionalinių priemonių konkrečių naudos gavėjų.
Galiausiai Komisija tik nurodė, kad nagrinėjamos nacionalinės priemonės gali turėti didelį poveikį konkurencijai rinkoje, tačiau nepatikslino, kokioje, taip pat, kokie subjektai veikia šioje rinkoje ir kaip nagrinėjamos nacionalinės priemonės gali daryti įtaką konkurencijai.
Be to, ieškinyje byloje T‑554/15 Vengrija tvirtina, kad Komisija pažeidė savo pareigą motyvuoti, nes Sprendimo dėl sveikatos priežiūros mokesčio motyvai, konkrečiai jo 48 ir 53 konstatuojamosios dalys, yra prieštaringos ir nepakankamai tikslios. Remiantis šiuo sprendimu neįmanoma nustatyti, kurių sveikatos priežiūros mokestį nustatančio įstatymo nuostatų taikymas turi būti sustabdytas.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Pirmiausia, nesant reikalo atsakyti į Komisijos pateiktą klausimą, ar valstybei narei gali būti taikomos Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos nuostatos, reikia priminti, kad pareiga motyvuoti institucijų priimtus teisės aktus yra numatyta SESV ir kad teisės į gynybą užtikrinimas per bet kurią procedūrą, kuri buvo pradėta prieš asmenį ir gali pasibaigti jo nenaudai priimtu aktu, yra pagrindinis Sąjungos teisės principas, kuris turi būti užtikrintas net ir nesant konkrečių teisės aktų. Valstybių narių teisė į gynybą turi būti užtikrinta tai pat ir per procedūras, per kurias atliekama valstybės pagalbos kontrolė (šiuo klausimu žr. 1987 m. lapkričio 11 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija,
259/85
,
EU:C:1987:478
,
punktą ir 1990 m. vasario 14 d. Sprendimo Prancūzija / Komisija,
C‑301/87
,
EU:C:1990:67
,
–
punktus).
Remiantis suformuota jurisprudencija, nors pagal SESV 296 straipsnio 2 dalį reikalaujamas motyvavimas turi aiškiai ir nedviprasmiškai atspindėti nagrinėjamo akto autoriaus argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti priemonės nustatymo motyvus, o Bendrasis Teismas – vykdyti kontrolę, vis dėlto nereikalaujama, kad būtų tiksliai nurodytos visos reikšmingos teisinės ar faktinės aplinkybės. Be to, pareigos motyvuoti laikymasis turi būti vertinamas atsižvelgiant ne tik į akto tekstą, bet ir į jo kontekstą bei į visas atitinkamą sritį reglamentuojančias teisės normas. Konkrečiai kalbant, aktas yra pakankamai motyvuotas, jeigu buvo priimtas suinteresuotajai valstybei narei žinomomis aplinkybėmis, leidžiančiomis jai suprasti priimtos priemonės esmę (šiuo klausimu žr. 2013 m. lapkričio 19 d. Sprendimo Komisija / Taryba,
C‑63/12
,
EU:C:2013:752
,
ir
punktus bei nurodytą jurisprudenciją).
Dėl įsakymo sustabdyti priemonės įgyvendinimą standartinio motyvavimo reikia pažymėti, kad toks įsakymas priimamas prieš Komisijai priimant galutinį sprendimą dėl atitinkamos priemonės suderinamumo su vidaus rinka, nepaisant to, ar šis įsakymas priimamas kartu su sprendimu pradėti formalią tyrimo procedūrą, ar vėliau. Tokiomis aplinkybėmis, atsižvelgiant į įsakymų sustabdyti priemonės įgyvendinimą tikslą (žr. šio sprendimo 30 ir 69 punktus), reikia konstatuoti, kad, kalbant apie atitinkamos priemonės kvalifikavimą kaip neteisėtos valstybės pagalbos, įsakymo sustabdyti priemonės vykdymą motyvavimo standartas turi būti toks pats, kokio pagal jurisprudenciją reikalaujama priimant sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą. Tokiose sprendimuose Komisija gali tik apibendrinti reikšmingas faktines ir teisines aplinkybes, pateikti preliminarų priemonės vertinimą, nurodant, ar ji turi pagalbos požymių, ir priežastis, dėl kurių abejoja dėl šios priemonės suderinamumo su vidaus rinka (2011 m. liepos 21 d. Sprendimo Alcoa Trasformazioni / Komisija,
C‑194/09 P
,
EU:C:2011:497
,
ir
punktai).
Galiausiai reikia priminti, kad priimdama įsakymą sustabdyti priemonės įgyvendinimą Komisija privalo įrodyti, kad tenkinamos tik Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje nustatytos sąlygos (žr. šio sprendimo 71 ir 80–84 punktus) ir kad ji neprivalo motyvuoti sprendimo konkrečiu atveju nespręsti dėl priemonės sustabdymo (žr. šio sprendimo 112 punktą).
Nagrinėjamu atveju, pirma, dėl motyvavimo, susijusio su ginčijamų įsakymų priėmimo esminėmis sąlygomis, reikia konstatuoti, kad Sprendimo dėl sveikatos priežiūros mokesčio 10–37 konstatuojamosiose dalyse ir Sprendimo dėl maisto grandinės patikros mokesčio pakeitimo 20–42 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė priežastis, kuriomis grindžiama jos preliminari išvada, kad nagrinėjamos nacionalinės priemonės yra valstybės, kaip tai suprantama pagal SESV 107 straipsnio 1 dalį, pagalba. Šių sprendimų atitinkamai 42 ir 51 konstatuojamosiose dalyse ji nurodė, kad šios priemonės yra nauja pagalba, apie kurią jai nebuvo pranešta, taip pažeidžiant SESV 108 straipsnio 3 dalį, todėl ji laikytina neteisėta pagalba. Šie motyvai glaustai buvo pakartoti minėtų sprendimų atitinkamai 46 ir 55 konstatuojamosiose dalyse, esančiose sprendimų dalyse, skirtose ginčijamiems įsakymams.
Atsižvelgiant į šio sprendimo 128 ir 129 punktuose nurodytoje jurisprudencijoje nustatytus reikalavimus, šie motyvai yra pakankami. Šiuo klausimu pažymėtina, kad Vengrijos kaltinimas dėl įmonių, kurios vienintelės turėjo naudos iš nagrinėjamų nacionalinių priemonių, kategorijos nustatymo atmestinas dėl šio sprendimo 82 punkte išdėstytų priežasčių. Dėl nepakankamo ginčijamų sprendimų motyvavimo, kiek tai susiję su atitinkamos rinkos apibrėžimu, reikia konstatuoti, kad, priešingai, nei tvirtina Vengrija, Komisija dėl sprendimo pradėti SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatytą procedūrą Sprendimo dėl sveikatos priežiūros mokesčio 36 konstatuojamojoje dalyje ir Sprendimo dėl maisto grandinės patikros mokesčio pakeitimo 41 konstatuojamojoje dalyje pakankamai paaiškino, kokių pasekmių tabako gaminių gamybos ir pardavimo rinkoje ir mažmeninėje greito vartojimo prekių rinkoje gali sukelti nagrinėjamos nacionalinės priemonės.
Antra, dėl motyvavimo, susijusio su ginčijamų įsakymų priėmimo procedūrinėmis sąlygomis, reikia konstatuoti, kad, priešingai, nei tvirtina Vengrija, Komisija prieš priimdama ginčijamus įsakymus jai suteikė galimybę pateikti savo pastabas dėl jų. Iš tikrųjų 2015 m. kovo 17 d. ir balandžio 13 d. informaciniuose raštuose, kuriuos Vengrija pridėjo prie savo ieškinių, aiškiai nurodoma, kad Komisija svarsto galimybę priimti Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalyje numatytus įsakymus ir kad remdamasi šia nuostata siūlo Vengrijai pateikti savo pastabas per 20 darbo dienų. Iš ginčijamų sprendimų taip pat matyti (ir to Vengrija neginčija) kad Vengrijos valdžios institucijos laiku nepateikė savo pastabų dėl numatomų priimti įsakymų.
Trečia, dėl motyvavimo, susijusio su būtinybe priimti ginčijamus įsakymus, reikia pažymėti, jog nors iš Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalies matyti, kad Komisija turi nurodyti priežastis, dėl kurių mano, jog įgyvendinama priemonė yra nauja valstybės pagalba, vis dėlto ši nuostata neįpareigoja Komisijos konkrečiai pagrįsti tikimybę konkrečiu atveju priimti įsakymą. Tikimybę priimti tokį įsakymą iš tikrųjų pagrindžia nustatytas valstybės narės padarytas SESV 108 straipsnio 3 dalies pažeidimas.
Vis dėlto tokiu atveju, kaip nagrinėjamas šioje byloje, kai įsakymas sustabdyti priemonės įgyvendinimą įterpiamas į sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą, atsižvelgiant į Komisijos diskreciją, kurią ji turi pagal Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalį, ir į konkretų įsakymo sustabdyti priemonės įgyvendinimo teisinį poveikį pagal šio reglamento 12 straipsnį, reikia konstatuoti, kad sprendimas, kuriuo priimamas toks įsakymas, turi leisti suprasti, kodėl, Komisijos nuomone, atitinkama valstybė narė nevykdo iš SESV 108 straipsnio 3 dalies išplaukiančios pareigos, ir sustabdyti nagrinėjamos priemonės įgyvendinimą pradėjus formalią tyrimo procedūrą.
Šiuo atveju iš ginčijamų sprendimų matyti, kad atsakydamos į 2015 m. kovo 17 d. ir balandžio 13 d. informacinius raštus Vengrijos valdžios institucijos teigė, jog nagrinėjamos nacionalinės priemonės nėra valstybės pagalba. Be to, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 133 punkte, iš ginčijamų sprendimų taip pat matyti, kad minėtos valdžios institucijos neatsakė į Komisijos siūlymą pateikti pastabas dėl planuojamų priimti įsakymų sustabdyti priemonės taikymą. Šios informacijos pakanka suprasti, kad atsižvelgdama į aplinkybes Komisija manė, jog yra rizika, kad, nepaisant formalios tyrimo procedūros pradėjimo, nagrinėjamos nacionalinės priemonės bus įgyvendinamos.
Galiausiai iš bylos medžiagos matyti, jog likus keliems mėnesiams iki ginčijamų įsakymų priėmimo Komisija pradėjo formalią tyrimo procedūrą dėl Vengrijos mokestinės priemonės, pagrįstos ta pačia schema kaip ir šioje byloje nagrinėjamos nacionalinės priemonės (žr. šio sprendimo 81 punktą) ir kad šių priemonių įgyvendinimas nebuvo sustabdytas, nepaisant to, kad buvo pradėta minėta procedūra. Nors ši informacija nenurodyta ginčijamuose sprendimuose, tai ginčijamų įsakymų priėmimo konteksto, apie kurį negalėjo nežinoti Vengrijos valdžios institucijos, dalis.
Atsižvelgiant į tai, reikia konstatuoti, kad Vengrijos valdžios institucijos galėjo suprasti, kodėl Komisija nusprendė į ginčijamus sprendimus įtraukti įsakymus sustabdyti priemonės įgyvendinimą, juo labiau kad, nesant konkrečių jų pastabų dėl tikėtino šių įsakymų priėmimo, nebuvo konkrečių argumentų, į kuriuos Komisija būtų turėjusi atsakyti minėtuose sprendimuose.
Ketvirta, dėl Vengrijos ieškinyje byloje T‑554/15 nurodyto argumento pakanka konstatuoti, kad, skaitant Sprendimą dėl sveikatos priežiūros mokesčio, nekyla jokių abejonių dėl įsakymo sustabdyti priemonės taikymą apimties. Ši apimtis apibendrinant nurodyta minėto sprendimo 53 konstatuojamojoje dalyje, kurioje Komisija prašo Vengrijos sustabdyti sveikatos priežiūros mokesčio progresinių tarifų ir šio mokesčio sumažinimo investicijų atveju taikymą.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad atsižvelgiant į jurisprudencijoje nustatytus reikalavimus dėl pareigos motyvuoti, kurie buvo išdėstyti šio sprendimo 128 punkte, Komisija pakankamai motyvavo ginčijamus sprendimus.
Be to, kaltinimas, susijęs su teisės į gynybą pažeidimu, turi būti atmestas, nes Vengrija nepateikia jokių argumentų jam pagrįsti. Bet kuriuo atveju, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 133 punkte, priešingai, nei tvirtina Vengrija, Komisija prieš priimdama ginčijamus įsakymus jai suteikė galimybę pateikti savo pastabas dėl jų.
Taigi reikia atmesti trečiąjį pagrindą.
Dėl ketvirtojo pagrindo
Ketvirtasis pagrindas susijęs su ESS 4 straipsnio 3 dalyje numatytos lojalaus bendradarbiavimo pareigos, gero administravimo principo ir teisės į veiksmingą teisinę gynybą pažeidimu.
Vengrija tvirtina, kad 2015 m. kovo 17 d. ir balandžio 13 d. informaciniuose raštuose Komisija tik paminėjo galimybę priimti įsakymą sustabdyti priemonės įgyvendinimą, tačiau iš esmės nenurodė priežasčių, kurios pagrįstų būtinybę priimti šį įsakymą. Vis dėlto lojalaus bendradarbiavimo pareiga reikalauja, kad Komisija ir Vengrija kartu rastų sprendimą, kuris leistų panaikinti nagrinėjamų nacionalinių priemonių antikonkurencinį poveikį. Vengrija šiuo klausimu priduria, kad šiuo atveju Komisija priėmė ginčijamus įsakymus po labai trumpos procedūros, t. y. vieną kartą pasikeitus laiškais.
Minėtos aplinkybės taip pat rodo ES pagrindinių teisių chartijos 41, 47 ir 48 straipsniuose įtvirtintų teisės į gynybą, konkrečiai teisės būti išklausytam ir gero administravimo principo, pažeidimą. Iš tikrųjų, kadangi Komisija nepateikė Vengrijos valdžios institucijoms savo pozicijos dėl esmės dėl būtinybės priimti įsakymą, šios valdžios institucijos neturėjo galimybės pateikti savo argumentų prieš priimant ginčijamus sprendimus.
Be to, Vengrija tvirtina, kad ginčijami įsakymai jai neleido iš dalies pakeisti savo įstatymų dar prieš pradedant nagrinėti nacionalinių priemonių kvalifikavimą kaip neteisėtos valstybės pagalbos. Jei Vengrija vykdydama ginčijamus įsakymus būtų panaikinusi šias priemones, Komisija būtų užbaigusi formalią tyrimo procedūrą ir taip atėmusi iš jos galimybę ginčyti šių priemonių pripažinimą neteisėta pagalba Sąjungos teismuose.
Komisija ginčija šiuos argumentus.
Pagal ESS 4 straipsnio 3 dalyje įtvirtintą lojalaus bendradarbiavimo principą Sąjunga ir valstybės narės gerbia viena kitą ir viena kitai padeda vykdydamos iš Sutarčių kylančias užduotis. Šis principas įpareigoja valstybes nares imtis bet kurių reikiamų bendrų ar specialių priemonių, kad užtikrintų pagal Sutartis ar Sąjungos institucijų aktus atsirandančių pareigų vykdymą. Valstybės narės taip pat privalo padėti Sąjungai įgyvendinti jos užduotis ir nesiimti jokių priemonių, kurios gali trukdyti siekti Sąjungos tikslų.
SESV 108 straipsnio 3 dalyje numatyta, kad apie visus ketinimus suteikti ar pakeisti pagalbą Komisija turi būti laiku informuojama, kad galėtų pateikti savo pastabas. Valstybės narės negali teikti pagalbos, apie kurią buvo pranešta, kol Komisija neišsakė nuomonės dėl jos suderinamumo su vidaus rinka, įskaitant pirminį procedūros etapą iki galimo SESV 108 straipsnio 2 dalyje numatytos procedūros pradėjimo (šiuo klausimu žr. 1973 m. gruodžio 11 d. Sprendimą Lorenz,
120/73
,
EU:C:1973:152
, p. 8).
Pirma, reikia taip pat priminti, jog tam kad nebūtų blokuojamas valstybių narių teisėkūros procesas, Reglamente Nr. 659/1999 numatytas trumpas dviejų mėnesių terminas, per kurį Komisija turi užbaigti pirminį pranešimo apie pagalbą tyrimą. Be to, šio reglamento 4 straipsnio 6 dalyje nustatyta, kad jei Komisija per du mėnesius nepriima sprendimo, užbaigiančio pirminį tyrimą, pagalba laikoma leidžiama ir atitinkama valstybė narė gali ją įgyvendinti. Antra, Komisija priėmė reglamentų, kuriuose tam tikros pagalbų kategorijos pripažįstamos suderinamos su vidaus rinka taikant SESV 107 ir 108 straipsnius ir nustatomos sąlygos, kada apie tam tikrų kategorijų pagalbą nereikia pranešti, todėl valstybė narė pati gali įvertinti, ar apie pagalbą reikia pranešti. Šiuo atveju
ratione temporis
yra taikytinas 2014 m. birželio 17 d. Komisijos reglamentas (ES) Nr. 651/2014, kuriuo tam tikrų kategorijų pagalba skelbiama suderinama su vidaus rinka taikant [SESV] 107 ir 108 straipsnius (
OL L 187, 2014, p. 1
).
Galiausiai, kaip buvo nurodyta šio sprendimo 25–29 punktuose, remiantis Reglamento Nr. 659/1999 13 straipsniu, pagalbos apie kurią nebuvo pranešta pažeidžiant iš SESV 108 straipsnio 3 dalies kylančią pareigą, nagrinėjimas gali būti pradėtas sprendimu pradėti formalią tyrimo procedūrą, kuris įpareigoja valstybę narę nedelsiant sustabdyti nagrinėjamos pagalbos įgyvendinimą. Jei valstybė narė toliau teikia valstybės pagalbą, apie kurią nebuvo pranešta, Komisija, remdamasi Reglamento Nr. 659/1999 11 straipsnio 1 dalimi, gali tokiai valstybei skirti įsakymą sustabdyti priemonės įgyvendinimą. Šis įsakymas taip pat gali būti įtrauktas į sprendimą pradėti formalią tyrimo procedūrą, jei atitinkamai valstybei narei buvo suteikta galimybė pateikti savo nuomonę iki šio sprendimo priėmimo (šiuo klausimu žr. 2001 m. spalio 9 d. Sprendimo Italija / Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
,
punktą).
Šiuo atveju, kaip matyti iš ginčijamų sprendimų (Vengriją jų šiuo klausimu neginčija), atsakydamos į 2015 m. kovo 17 d. ir balandžio 13 d. informacinius raštus Vengrijos valdžios institucijos tik nurodė manančios, kad nagrinėjamos nacionalinės priemonės nėra valstybės pagalba. Jos nepateikė pastabų dėl įsakymų sustabdyti priemonės įgyvendinimą, apie kurių priėmimą Komisija pranešė minėtuose raštuose. Reikia konstatuoti, kad atsižvelgdama į šią informaciją, kurią Komisija galėjo suprasti kaip riziką, jog Vengrijos valdžios institucijos gali atsisakyti bendradarbiauti per SESV 108 straipsnyje numatytą procedūrą ir nevykdyti pareigos sustabdyti priemonės įgyvendinimą, Komisija, nepažeisdama lojalaus bendradarbiavimo principo, galėjo pasinaudoti Sąjungos teisės akto leidėjo numatytu įrankiu, kad užtikrintų SESV 107 ir 108 straipsnių laikymąsi.
Priešingai, nei tvirtina Vengrija, Komisijos pasinaudojimas šiais įrankiais nelemia teisės į veiksmingą teisminę gynybą pažeidimo. Pagal jurisprudenciją valstybės narės iš tikrųjų gali pareikšti ieškinį Bendrajame Teisme tiek dėl sprendimų pradėti formalią tyrimo procedūrą, tiek dėl įsakymų sustabdyti priemonės įgyvendinimą (žr. šio sprendimo 39 ir 50 punktus).
Pareikšdamos tokį ieškinį valstybės narės gali ginčyti tiek atitinkamos nacionalinės priemonės kvalifikavimą kaip valstybės pagalbos, tiek jos kvalifikavimą kaip naujos pagalbos, kurios įgyvendinimą reikia sustabdyti; tokiu atveju jos turi galimybę įrodyti, kad nėra pareigos pranešti apie šią priemonę ir kad nėra pareigos sustabdyti jos įgyvendinimą.
Valstybės narės taip pat gali (kaip šiuo atveju ir darė Vengrija) neginčyti atitinkamos priemonės pripažinimo valstybės pagalba, o tik pranešti apie įsakymo sustabdyti priemonės įgyvendinimą trūkumus. Vis dėlto tokiu atveju, net jei toks ieškinys būtų patenkintas, tai nereikštų, kad išnyksta pareiga sustabdyti priemonės įgyvendinimą, nes tokia pareiga kyla ir iš sprendimo pradėti formalią tyrimo procedūrą.
Dėl kaltinimo, kad buvo pažeistas gero administravimo principas, pakanka konstatuoti, kad Vengrija nepateikia jokių argumentų jam pagrįsti. Todėl šis kaltinimas turi būti atmestas.
Atsižvelgiant į visa tai, kad išdėstyta, reikia atmesti ketvirtąjį pagrindą, taigi ir visą ieškinį.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti išlaidas, jeigu laimėjusi šalis to prašė.
Kadangi Vengrija pralaimėjo tiek bylą T‑554/15, tiek bylą T‑555/15, ji padengia Komisijos bylinėjimosi abiejose bylose išlaidas pagal jos pateiktus reikalavimus.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (devintoji kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinius.

2.
Priteisti iš Vengrijos bylinėjimosi išlaidas.

Gervasoni
Madise
Kowalik-Bańczyk
Paskelbta 2018 m. balandžio 25 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vengrų.