CELEX: 62020CJ0290
Řízení o předběžné otázce
Vnitřní trh se zemním plynem
Směrnice 2009/73/ES
Článek 2 bod 3
Pojem ‚přeprava‘
Článek 23
Pravomoci přijímat rozhodnutí ohledně připojení skladovacích zařízení, zařízení na znovuzplynování zkapalněného zemního plynu a průmyslových zákazníků k přepravní soustavě
Článek 32 odst. 1
Přístup třetích osob k soustavě
Možnost přímého připojení konečných spotřebitelů k plynárenské přepravní soustavě

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 2 bodu 3, článku 23 a čl. 32 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/73/ES ze dne 13. července 2009 o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním plynem a o zrušení směrnice 2003/55/ES (
Úř. věst. 2009, L 211, s. 94
).
Tato žádost byla předložena v rámci ústavní stížnosti podané společností „Latvijas gāze“ AS proti rozhodnutí Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisija (komise pro regulaci veřejných služeb, Lotyšsko) (dále jen „regulační orgán“), podle kterého se každý odběratel zemního plynu může za určitých podmínek připojit k plynárenské přepravní soustavě bez využití služeb provozovatele distribuční soustavy.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 2009/73
Body 3, 4, 8, 14, 16, 23 až 26 a 61 odůvodnění směrnice 2009/73 zní takto:
„(3)
Svobody, které občanům Unie zaručuje Smlouva, mimo jiné, volný pohyb zboží, volný pohyb služeb a svobodu usazování, lze užívat jedině na zcela otevřeném trhu, který umožňuje spotřebitelům vybírat si své dodavatele a všem dodavatelům svobodně zásobovat své zákazníky.
(4)
V současnosti však ve Společenství existují překážky bránící prodeji zemního plynu za rovných podmínek a bez diskriminace či znevýhodnění. V žádném členském státě doposud neexistuje zejména nediskriminační přístup k síti ani stejně účinná úroveň regulačního dohledu.
[…]
(8)
Účinné oddělení je možné zajistit pouze odstraněním podnětu pro vertikálně integrované podniky, na jehož základě by tyto společnosti mohly diskriminovat konkurenci, pokud jde o přístup k sítím a investice. Oddělení vlastnictví, které vyžaduje, aby byl vlastník sítě určen jako provozovatel soustavy a aby byl nezávislý na veškerých zájmech v oblasti dodávek a výroby, je jednoznačně účinným a stabilním způsobem, jak vyřešit nevyhnutelný střet zájmů a zajistit bezpečnost dodávek. Z uvedeného důvodu Evropský parlament ve svém usnesení ze dne 10. července 2007 o perspektivách vnitřního trhu se zemním plynem a elektřinou [(
Úř. věst. 2008, C 175 E, s. 206
)] označil oddělení vlastnictví na úrovni přepravních soustav za nejúčinnější nástroj nediskriminační podpory investic do infrastruktury, spravedlivého přístupu k soustavě pro nové účastníky a transparentnosti trhu. […]
[…]
(14)
Pokud je ke dni 3. září 2009 podnik vlastnící přepravní soustavu součástí vertikálně integrovaného podniku, měla by být členským státům poskytnuta možnost volby mezi oddělením vlastnictví a zřízením provozovatele soustavy nebo provozovatele přepravní soustavy, kteří jsou nezávislí na zájmech v oblasti dodávek a výroby.
[…]
(16)
Plnou účinnost řešení spočívajících ve zřízení nezávislého provozovatele soustavy nebo nezávislého provozovatele přepravní soustavy je třeba zajistit prostřednictvím zvláštních doplňujících pravidel. Pravidla týkající se nezávislého provozovatele přepravní soustavy poskytují vhodný regulační rámec, který zaručuje spravedlivou hospodářskou soutěž, dostatečné investice, přístup nových subjektů na trh a integraci trhů se zemním plynem. Účinné oddělení, jež umožňují ustanovení o nezávislém provozovateli přepravní soustavy, by se mělo opírat o organizační opatření a opatření týkající se řízení provozovatelů přepravních soustav a opatření, která se týkají investic, připojení nových výrobních kapacit k síti a integrace trhů prostřednictvím regionální spolupráce. Nezávislost provozovatele přepravní soustavy by také měla být mimo jiné zajištěna prostřednictvím určitých ‚čekacích‘ období, během nichž není ve vertikálně integrovaném podniku vykonávána žádná řídící nebo jiná významná činnost umožňující přístup k týmž informacím, které lze získat v řídícím postavení. Model účinného oddělení založený na zřízení nezávislého provozovatele přepravní soustavy je v souladu s požadavky stanovenými Evropskou radou na jejím zasedání ve dnech 8. až 9. března 2007.
[…]
(23)
Další opatření by měla být přijata za účelem zabezpečení průhledných a nediskriminačních sazeb za přístup k přepravě. Uvedené sazby by měly být použitelné na všechny uživatele na nediskriminačním základě. Jsou-li skladovací zařízení, skladování v potrubí nebo pomocné služby provozovány na dostatečně konkurenčním trhu, měl by být přístup umožněn na základě průhledných a nediskriminačních tržních mechanismů.
(24)
Je nutné zajistit nezávislost provozovatelů skladovacího zařízení s cílem zlepšit přístup třetích osob ke skladovacím zařízením, která jsou z technického a hospodářského hlediska nezbytná k poskytování účinného přístupu k soustavě pro účely dodávek zákazníkům. […]
(25)
Nediskriminační přístup k distribuční síti je určující pro navazující přístup k zákazníkům na maloobchodní úrovni. […] V zájmu vytvoření rovných podmínek na maloobchodní úrovni by proto činnosti provozovatelů distribuční soustavy měly být sledovány, aby tito provozovatelé nemohli využívat své vertikální integrace, pokud jde o jejich konkurenční postavení na trhu, zejména ve vztahu k zákazníkům v domácnostech a drobným zákazníkům mimo domácnost.
(26)
Členské státy by měly přijmout konkrétní opatření na podporu širšího využívání bioplynu a plynu z biomasy, jejichž výrobcům by měl být zaručen nediskriminační přístup do plynárenské soustavy za předpokladu, že je tento přístup trvale v souladu s příslušnými technickými předpisy a bezpečnostními normami.
[…]
(61)
Podle nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 715/2009 ze dne 13. července 2009 o podmínkách přístupu k plynárenským přepravním soustavám [a o zrušení nařízení (ES) č. 1775/2005 (
Úř. věst. 2009, L 211, s. 36
)] může [Evropská] [k]omise přijímat rámcové pokyny k dosažení nezbytného stupně harmonizace. Tyto rámcové pokyny, které jsou tedy závaznými prováděcími opatřeními, jsou rovněž s ohledem na některá ustanovení této směrnice užitečným nástrojem, který lze v případě potřeby rychle upravit.“
Podle článku 2 této směrnice:
„Pro účely této směrnice se rozumí:
1.
‚plynárenským podnikem‘ fyzická nebo právnická osoba, která vykonává alespoň jednu z těchto funkcí: výroba, přeprava, distribuce, dodávky, nákup nebo skladování zemního plynu, včetně [zkapalněného zemního plynu (LNG)], a která zajišťuje obchodní, technické nebo údržbářské úkoly související s těmito funkcemi, s výjimkou konečných spotřebitelů;
[…]
3.
‚přepravou‘ přeprava zemního plynu sítí tvořenou zejména vysokotlakými plynovody, nikoli těžebními plynovody ani částmi vysokotlakých plynovodů používaných především v rámci místní distribuce zemního plynu pro jeho dopravu k zákazníkům, ale nikoli pro dodávku;
[…]
5.
‚distribucí‘ přeprava zemního plynu místními nebo oblastními potrubními sítěmi s cílem jeho dodávek zákazníkům, avšak s vyloučením dodávek samotných;
[…]
7.
‚dodávkami‘ prodej, včetně dalšího prodeje, zemního plynu, včetně LNG, zákazníkům;
[…]
9.
‚skladovacím zařízením‘ zařízení používané pro skladování zemního plynu, které patří plynárenskému podniku nebo jím je provozováno, včetně zařízení LNG používaného pro skladování, avšak s výjimkou části používané pro výrobní činnosti a s výjimkou zařízení vyhrazeného výhradně pro provozovatele přepravní soustavy při plnění jejich úkolů;
[…]
11.
‚zařízením LNG‘ terminál, který se používá pro zkapalnění zemního plynu nebo dovoz, vyložení a znovuzplynování LNG a které zahrnuje pomocné služby a prozatímní skladování nezbytné k znovuzplynování a k následnému dodání do přepravní soustavy, avšak nezahrnuje žádnou část terminálů LNG používanou ke skladování;
[…]
24.
‚zákazníkem‘ velkoodběratel a konečný spotřebitel zemního plynu a plynárenský podnik, který nakupuje zemní plyn;
25.
‚zákazníkem v domácnosti‘ zákazník nakupující zemní plyn pro vlastní potřebu v domácnosti;
26.
‚zákazníkem mimo domácnost‘ zákazník nakupující zemní plyn, který není určen pro vlastní potřebu v domácnosti;
27.
‚konečným spotřebitelem‘ zákazník nakupující zemní plyn pro vlastní potřebu;
[…]“
Článek 8 uvedené směrnice, nadepsaný „Technické předpisy“, stanoví:
„Regulační orgány, stanoví-li tak členský stát, nebo členské státy zajistí, aby byly vypracovány a zveřejněny technické předpisy stanovující minimální technické konstrukční a provozní požadavky na připojení k systému zařízení LNG, skladovacím zařízením, ostatním přepravním nebo distribučním soustavám a přímý vedením. Tyto technické předpisy zabezpečí součinnost soustav a musí být objektivní a nediskriminační. Agentura může případně vydat vhodná doporučení týkající se dosažení souladu s těmito předpisy. […]“
Článek 9 téže směrnice, nadepsaný „Oddělení přepravních soustav a provozovatelů přepravních soustav“, zní takto:
„1.   Členské státy zajistí, aby ode dne 3. března 2012:
a)
každý podnik, který vlastní přepravní soustavu, působil jako provozovatel přepravní soustavy;
b)
tatáž osoba nebo tytéž osoby nebyly oprávněny:
i)
přímo nebo nepřímo vykonávat kontrolu nad podnikem vykonávajícím funkci výroby nebo dodávek [a] přímo nebo nepřímo vykonávat kontrolu nad provozovatelem přepravní soustavy nebo nad přepravní soustavou nebo uplatňovat ve vztahu k nim jakékoli právo, nebo
ii)
přímo nebo nepřímo vykonávat kontrolu nad provozovatelem přepravní soustavy nebo nad přepravní soustavou [a] přímo nebo nepřímo vykonávat kontrolu nad podnikem vykonávajícím funkci výroby nebo dodávek nebo uplatňovat ve vztahu k němu jakékoli právo;
c)
tatáž osoba nebo tytéž osoby nebyly oprávněny jmenovat členy dozorčí rady provozovatele přepravní soustavy nebo přepravní soustavy, jejich správní rady nebo orgánů, které podnik právně zastupují, [a] přímo nebo nepřímo vykonávat kontrolu nad podnikem vykonávajícím funkci výroby nebo dodávek nebo uplatňovat ve vztahu k němu jakékoli právo; a
d)
tatáž osoba nebyla oprávněna být členem dozorčí rady, správní rady nebo orgánů, které podnik právně zastupují, a to jak podniku vykonávajícího funkci výroby či dodávek, tak provozovatele přepravní soustavy či přepravní soustavy.
[…]
8.   Pokud ke dni 3. září 2009 příslušná přepravní soustava patří vertikálně integrovanému podniku, mohou se členské státy rozhodnout odstavec 1 nepoužít.
V takovém případě tyto členské státy buď:
a)
určí nezávislého provozovatele soustavy v souladu s článkem 14, nebo
b)
splní ustanovení kapitoly IV.“
9.   Pokud ke 3. září 2009 příslušná přepravní soustava patří vertikálně integrovanému podniku a jsou zavedena opatření, která zaručují účinnější nezávislost provozovatele přepravní soustavy než ustanovení kapitoly IV, mohou se členské státy rozhodnout odstavec 1 nepoužít.
[…]“
Článek 23 směrnice 2009/73, nadepsaný „Pravomoci přijímat rozhodnutí ohledně připojení skladovacích zařízení, zařízení na znovuzplynování LNG a průmyslových zákazníků k přepravní soustavě“, stanoví následující:
„1.   Provozovatel přepravní soustavy zavede a zveřejní transparentní a účinné postupy a sazby pro nediskriminační připojení skladovacích zařízení, zařízení na znovuzplynování LNG a průmyslových zákazníků k přepravní soustavě. Tyto postupy podléhají schválení regulačním orgánem.
2.   Provozovatel přepravní soustavy nesmí odmítnout připojení nového skladovacího zařízení, zařízení na znovuzplynování LNG či průmyslového zákazníka na základě možných budoucích omezení týkajících se dostupných síťových kapacit nebo dodatečných nákladů souvisejících s nezbytným zvýšením kapacity. Provozovatel přepravní soustavy zajistí v souvislosti s novým připojením dostatečnou vstupní a výstupní kapacitu.“
Článek 32 této směrnice, nadepsaný „Přístup třetích osob“, v odstavci 1 stanoví:
„Členské státy zabezpečí zavedení sytému pro přístup třetích osob k přepravní a distribuční soustavě a zařízení LNG na základě zveřejněných sazeb použitelných na všechny oprávněné zákazníky, včetně dodavatelských podniků, a používaných objektivně a bez diskriminace mezi uživateli soustavy. Členské státy zajistí, aby tyto sazby nebo metody pro jejich výpočet schválil před vstupem v platnost podle článku 41 regulační orgán uvedený v čl. 39 odst. 1 a aby tyto sazby, a případně metodiky, jsou-li schváleny jen metodiky, byly před vstupem v platnost zveřejněny.“
Článek 41 uvedené směrnice, nadepsaný „Povinnosti a pravomoci regulačních orgánů“, v odstavci 1 stanoví:
„Regulační orgán má tyto povinnosti:
[…]
m)
sledovat čas, který provozovatelé přepravní a distribuční soustavy potřebují na připojení a provedení oprav;
[…]“
Nařízení č. 715/2009
Podle čl. 1 prvního pododstavce písm. a) nařízení č. 715/2009, ve znění rozhodnutí Komise 2010/685/EU ze dne 10. listopadu 2010 (
Úř. věst. 2010, L 293, s. 67
) (dále jen „nařízení č. 715/2009“), stanoví toto nařízení mimo jiné nediskriminační pravidla pro podmínky přístupu k plynárenským přepravním soustavám s přihlédnutím ke zvláštnostem národních a regionálních trhů, aby bylo zajištěno řádné fungování vnitřního trhu se zemním plynem.
Podle čl. 23 odst. 2 tohoto nařízení jsou rámcové pokyny týkající se mimo jiné vymezení technických údajů, které uživatel sítě potřebuje k získání účinného přístupu k síti, a určení všech významných bodů z důvodu požadavků na transparentnost, včetně informací, které se o všech významných bodech zveřejňují, a časového plánu zveřejňování těchto informací, stanoveny v příloze I uvedeného nařízení, pokud jde o provozovatele přepravní soustavy.
Bod 3.2 přílohy I uvedeného nařízení, nadepsaný „Určení všech významných bodů z důvodu požadavků na průhlednost“, zní takto:
„1.
Významné body musí přinejmenším zahrnovat:
a)
všechny body vstupu do přepravní soustavy a výstupu z ní provozované provozovatelem přepravní soustavy, kromě bodů výstupu napojených na jednotlivého konečného odběratele a bodů vstupu přímo spojených s výrobním zařízením jediného výrobce, které se nachází v EU;
[…]
2.
Informace pro jednotlivé konečné odběratele a výrobní zařízení, které jsou vyloučeny z definice významných bodů uvedených v bodě 3.2.1 písm. a), se zveřejní v souhrnné formě, a to nejméně za vyrovnávací zónu. Souhrn jednotlivých konečných odběratelů a výrobních zařízení, které jsou vyloučeny z definice významných bodů popsaných v bodě 3.2.1 písm. a), se pro účely uplatňování této přílohy považuje za jeden významný bod.“
Lotyšské právo
Článek 84.
odst. 1 enerģētikas likums (energetický zákon) ze dne 3. září 1998 (
Latvijas Vēstnesis
, 1998, č. 273/275), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „energetický zákon“), stanoví:
„Regulační orgán schvaluje pravidla pro připojení k plynárenské přepravní soustavě pro výrobce biometanu, provozovatele soustavy LNG a odběratele zemního plynu vypracovaná provozovatelem přepravní soustavy, jakož i pravidla pro připojení k plynárenské distribuční soustavě pro odběratele zemního plynu vypracovaná provozovatelem distribuční soustavy. Tato pravidla musí být objektivně a hospodářsky odůvodněná, spravedlivá, nestranná a transparentní. Regulační orgán může navrhnout změnu těchto pravidel pro připojení a vyzvat dotyčného provozovatele plynárenské soustavy, aby ve stanovené lhůtě předložil návrh pravidel v tomto ohledu.“
Rozhodnutím č. 1/7 ze dne 18. dubna 2019 regulační orgán schválil „Pravidla pro připojení k plynárenské přepravní soustavě pro producenty biometanu, provozovatele soustav LNG a odběratele zemního plynu“. Podle těchto pravidel se mimo jiné každý odběratel zemního plynu může podle stanoveného postupu a za stanovených podmínek připojit k plynárenské přepravní soustavě bez využití služeb provozovatele distribuční soustavy.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Do 3. dubna 2017 byla Latvijas gāze, navrhovatelka v původním řízení, jediným podnikem působícím, jako vertikálně integrovaný podnik, na lotyšském trhu, který zajišťoval nákup, skladování, přepravu, distribuci a uvádění na trh zemního plynu.
Po tomto datu byla v rámci liberalizace trhu se zemním plynem v Lotyšsku vytvořena oddělením od navrhovatelky v původním řízení společnost „Conexus Baltic Grid“ AS. Na tuto společnost, jejímž akcionářem navrhovatelka v původním řízení není, byla převedena správa vnitrostátní infrastruktury pro přepravu zemního plynu a jednotné plynárenské přepravní soustavy.
V rámci téhož procesu byla založena společnost „Gaso“ AS jako dceřiná společnost navrhovatelky v původním řízení. Tato společnost poskytuje na základě licence službu distribuce zemního plynu v Lotyšsku. Navrhovatelka v původním řízení je jediným akcionářem této společnosti a na základě uvedené licence je tato společnost jediným provozovatelem plynárenské distribuční soustavy v tomto členském státě.
Dne 18. dubna 2019 přijal regulační orgán na základě čl. 84.
odst. 1 energetického zákona rozhodnutí č. 1/7.
Navrhovatelka v původním řízení podala k předkládajícímu soudu, Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud, Lotyšsko), ústavní stížnost směřující ke zrušení tohoto rozhodnutí.
Navrhovatelka v původním řízení poukazuje zejména na to, že z článku 23 směrnice 2009/73 vyplývá, že právní úprava přijatá členským státem může umožnit přímé připojení odběratelů zemního plynu k plynárenské přepravní soustavě pouze tehdy, když jim provozovatel distribuční soustavy takové připojení odmítl z technických nebo provozních důvodů nebo když existují jiné objektivní důvody, které vyžadují přímé připojení těchto odběratelů k plynárenské přepravní soustavě.
Regulační orgán má naproti tomu za to, že vnitrostátní právní úprava ani čl. 23 odst. 1 směrnice 2009/73 nestanoví omezení týkající se připojení zařízení odběratelů zemního plynu k přepravní soustavě.
Podle předkládajícího soudu z čl. 2 bodu 3 směrnice 2009/73
prima facie
vyplývá, že přeprava zemního plynu jako typ činnosti dodávání zemního plynu vylučuje mimo jiné přepravu zemního plynu částmi vysokotlakých plynovodů používaných především v rámci místní distribuce zemního plynu pro jeho dopravu ke konečným spotřebitelům.
Z článku 23 směrnice 2009/73 však vyplývá, že průmysloví zákazníci, nebo přinejmenším noví průmysloví zákazníci, se mohou připojit k plynárenské přepravní soustavě. Z přípravných prací na této směrnici přitom vyplývá, že pojem „průmysloví zákazníci“, který tato směrnice nedefinuje, by mohl zahrnovat konečné „zákazníky mimo domácnost“ ve smyslu čl. 2 bodu 26 uvedené směrnice.
Předkládající soud se nadto táže, zda se zásada týkající se přístupu třetích osob na vnitřní trh se zemním plynem, tak jak je zakotvena v čl. 32 odst. 1 směrnice 2009/73, musí, s ohledem na cíl této směrnice, kterým je chránit zájmy spotřebitelů, nepřímo vztahovat na konečné spotřebitele. Z rozsudku ze dne 9. října 2008, Sabatauskas a další (
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
), však podle všeho obdobně vyplývá, že toto ustanovení směrnice 2009/73 musí být vykládáno v tom smyslu, že vymezuje povinnosti členských států, jen pokud jde o přístup třetích osob k přepravním a distribučním plynárenským soustavám, a nikoli jejich připojení k těmto soustavám.
Za těchto podmínek se Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 23 a čl. 32 odst. 1 směrnice 2009/73 vykládány v tom smyslu, že členské státy mají povinnost přijmout takovou právní úpravu, podle které si každý konečný spotřebitel může zvolit, k jakému typu soustavy – k přepravní nebo k distribuční soustavě – se připojí, a provozovatel soustavy mu musí umožnit připojení k dotčené soustavě?
2)
Musí být článek 23 směrnice 2009/73 vykládán v tom smyslu, že členské státy mají povinnost přijmout takovou právní úpravu, podle které se připojení k plynárenské přepravní soustavě umožní jen konečnému zákazníkovi mimo domácnost (to znamená jen průmyslovému zákazníkovi)?
3)
Musí být článek 23 směrnice 2009/73, zejména pojem ‚nový průmyslový zákazník‘, vykládán v tom smyslu, že uvedený článek stanoví povinnost členských států přijmout takovou právní úpravu, podle které se připojení k plynárenské přepravní soustavě umožní jen konečnému zákazníkovi mimo domácnost (to znamená jen průmyslovému zákazníkovi), který dříve nebyl připojen k distribuční soustavě?
4)
Musí být čl. 2 bod 3 a článek 23 směrnice 2009/73 vykládány v tom smyslu, že brání takové právní úpravě členského státu, podle které přeprava zemního plynu zahrnuje přepravu zemního plynu přímo do rozvodné sítě zemního plynu konečného spotřebitele?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 23 a čl. 32 odst. 1 směrnice 2009/73 vykládány v tom smyslu, že členské státy musí přijmout právní úpravu, podle které si každý konečný spotřebitel může zvolit připojení buď k přepravní, nebo k distribuční plynárenské soustavě, a provozovatel předmětné soustavy mu musí umožnit, aby se k ní připojil.
Na prvním místě, pokud jde o čl. 32 odst. 1 směrnice 2009/73, je třeba bez dalšího uvést, že znění tohoto ustanovení je obdobné jako znění čl. 20 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2003/54/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 96/92/ES (
Úř. věst. 2003, L 176, s. 37
; Zvl. vyd. 12/02, s. 211), jakož i znění čl. 32 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/72/ES ze dne 13. července 2009 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 2003/54 (
Úř. věst. 2009, L 211, s. 55
).
Soudní dvůr v tomto ohledu rozhodl, že článek 20 směrnice 2003/54 musí být vykládán v tom smyslu, že upřesňuje nikoli povinnosti členských států týkající se připojení zákazníků k elektrickým soustavám, ale pouze jejich povinnosti, pokud jde o přístup k těmto soustavám (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. října 2008, Sabatauskas a další,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, bod
).
Jak přitom uvedl generální advokát v bodech 24, 25 a 62 svého stanoviska, z unijní právní úpravy vyplývá, že vnitřní trh se zemním plynem je organizován podobným způsobem jako trh s elektřinou.
Kromě toho pojmy „přístup“ a „připojení“ k soustavě jsou uvedeny ve směrnici 2009/73 se stejným významem, jaký Soudní dvůr dovodil v rozsudku ze dne 9. října 2008, Sabatauskas a další (
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, body
až
), pokud jde o směrnici 2003/54.
Zejména z bodů 4, 8 a 23 až 26 odůvodnění směrnice 2009/73 totiž vyplývá, že – stejně jako ve směrnici 2003/54 – pojem „přístup“ k soustavě ve směrnici 2009/73 souvisí s dodávkami zemního plynu, včetně zejména kvality, pravidelnosti a nákladů na službu a je často používán v souvislosti se zárukou nediskriminačních sazeb. Přístupem k soustavě se tedy v podstatě rozumí právo využívat plynárenskou soustavu. Naproti tomu zejména z článků 8 a 23, jakož i z čl. 41 odst. 1 písm. m) směrnice 2009/73 vyplývá, že pojem „připojení“ se – stejně jako pojem použitý ve směrnici 2003/54 – týká fyzického spojení s uvedenou plynárenskou soustavou (obdobně viz rozsudek ze dne 9. října 2008, Sabatauskas a další,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, body
až
).
Kromě toho stejně jako ve směrnici 2003/54, jakož i ve směrnici 2009/72, pokud jde o elektřinu, přeprava a distribuce zemního plynu, jak jsou definovány v čl. 2 bodech 3 a 5 směrnice 2009/73, nezahrnují jeho dodávku. Pro oprávněné zákazníky je tedy právo na přístup k soustavám vykonáváno prostřednictvím dodavatele, kterého si uvedení zákazníci musí mít možnost svobodně vybrat, jak je uvedeno v bodě 3 odůvodnění posledně uvedené směrnice, přičemž tato svobodná volba je zaručena stejně bez ohledu na to, zda je dodavatel připojí k přepravní, nebo distribuční soustavě (obdobně viz rozsudek ze dne 9. října 2008, Sabatauskas a další,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, bod
).
Z toho vyplývá, že čl. 32 odst. 1 směrnice 2009/73 musí být stejně jako čl. 20 odst. 1 směrnice 2003/54 vykládán v tom smyslu, že stanoví povinnosti členských států, pouze pokud jde o přístup k soustavám, a nikoli o připojení k nim (obdobně viz rozsudek ze dne 9. října 2008, Sabatauskas a další,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, bod
). Toto ustanovení proto nelze vykládat v tom smyslu, že těmto státům ukládá povinnost zavést do svých příslušných právních předpisů právo každého konečného spotřebitele připojit se k plynárenské přepravní soustavě.
Na druhém místě takovou povinnost nelze dovodit ani z článku 23 uvedené směrnice.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle článku 9 směrnice 2009/73, vykládaného ve světle bodu 14 jejího odůvodnění, musí členské státy oddělit přepravní soustavy a provozovatele přepravních soustav od zájmů v oblasti výroby a dodávek podle jednoho z následujících modelů, a sice oddělení vlastnictví, které vyžaduje, aby byl vlastník soustavy určen jako provozovatel soustavy a aby byl nezávislý na zájmech v oblasti dodávek a výroby (dále jen „první model oddělení“), zřízení nezávislého provozovatele soustavy (dále jen „druhý model oddělení“) nebo zřízení nezávislého provozovatele přepravní soustavy (dále jen „třetí model oddělení“).
Přitom jedině v případě, že se dotyčný členský stát rozhodne nepoužít první model oddělení, musí tento členský stát určit, jak stanoví čl. 9 odst. 8 písm. a) směrnice 2009/73, nezávislého provozovatele soustavy v souladu s článkem 14 (druhý model oddělení), nebo musí podle čl. 9 odst. 8 písm. b) směrnice splnit ustanovení kapitoly IV (třetí model oddělení) [v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. prosince 2020, Komise v. Belgie (Trh s elektřinou a zemním plynem),
C‑767/19
,
EU:C:2020:984
, bod
].
Jak totiž uvádí bod 16 odůvodnění směrnice 2009/73, v případě, že dotyčný členský stát zvolil druhý nebo třetí model oddělení, je třeba zajistit plnou účinnost těchto řešení prostřednictvím zvláštních doplňujících pravidel, tedy jiných pravidel, než jsou pravidla obsažená v čl. 9 odst. 1 až 7 této směrnice. Těmito „zvláštními doplňujícími pravidly“ jsou ustanovení článku 14 uvedené směrnice a její kapitoly IV, do níž patří článek 23.
Dotyčný členský stát naproti tomu těmto doplňujícím pravidlům nepodléhá, pokud se rozhodne použít první model oddělení (obdobně viz rozsudek ze dne 26. října 2017, Balgarska energijna borsa,
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
, body
až
).
Jak uvedl generální advokát v bodech 38 až 40 svého stanoviska, v projednávané věci z informací, které má Soudní dvůr k dispozici, vyplývá, že Lotyšská republika v rámci provádění směrnice 2009/73 podle všeho zvolila první model oddělení.
Z toho plyne, s výhradou ověření, které musí provést předkládající soud, že článek 23 směrnice 2009/73 je podle všeho pro vyřešení sporu v původním řízení irelevantní.
Každopádně v případě, že by se článek 23 směrnice 2009/73 v projednávané věci použil, nelze toto ustanovení vykládat v tom smyslu, že ukládá členským státům, aby přiznaly každému konečnému spotřebiteli právo připojit se za všech okolností k plynárenské přepravní soustavě.
Podle čl. 23 odst. 2 této směrnice nesmí provozovatel přepravní soustavy odmítnout připojení nových skladovacích zařízení, zařízení na znovuzplynování LNG či průmyslových zákazníků na základě možných budoucích omezení týkajících se dostupných síťových kapacit nebo dodatečných nákladů souvisejících s nezbytným zvýšením kapacity.
Přitom platí, že zaprvé pojem „skladovací zařízení“ je definován v čl. 2 bodě 9 uvedené směrnice jako zařízení, které patří „plynárenskému podniku“ nebo jím je provozováno, přičemž „plynárenský podnik“ je definován v bodě 1 téhož článku „s výjimkou konečných spotřebitelů“.
Zadruhépojem „zařízení LNG“ je definován v čl. 2 bodě 11 této směrnice jako terminál, který se používá pro zkapalnění zemního plynu nebo dovoz, vyložení a znovuzplynování LNG a „zahrnuje pomocné služby a prozatímní skladování nezbytné k znovuzplynování a k následnému dodání do přepravní soustavy“. Jedná se tedy o entitu, která je na rozdíl od „konečných spotřebitelů“ ve smyslu čl. 2 bodu 27 směrnice 2009/73 spíše v postavení dodavatele do přepravní soustavy.
Vyloučení konečných spotřebitelů z obou pojmů uvedených v bodech 44 a 45 tohoto rozsudku ostatně odpovídá tomu, co je uvedeno v bodě 16 odůvodnění směrnice 2009/73. Podle tohoto bodu odůvodnění by se účinné oddělení, jež umožňují ustanovení o nezávislém provozovateli přepravní soustavy, v souladu s třetím modelem oddělení, mělo opírat o organizační opatření a opatření týkající se řízení provozovatelů přepravních soustav a opatření, která se týkají investic, připojení nových výrobních kapacit k síti a integrace trhů prostřednictvím regionální spolupráce. Tato opatření jsou provedena ustanoveními kapitoly IV této směrnice, přičemž opatření týkající se připojení nových „výrobních“ kapacit k soustavě jsou provedena právě článkem 23 uvedené směrnice.
Zatřetí, i když s ohledem na definice pojmů „zákazník“ a „konečný spotřebitel“ uvedené v bodech 24 a 27 článku 2 směrnice 2009/73 není vyloučeno, že se pojem „průmyslový zákazník“, který je rovněž uveden v čl. 23 odst. 2 této směrnice, aniž je definován, vztahuje na některé kategorie konečných spotřebitelů, nic to nemění na tom, jak v podstatě uvedl generální advokát v bodě 78 svého stanoviska, že tento pojem nezahrnuje všechny konečné spotřebitele. Konkrétně nezahrnuje „zákazníky v domácnosti“ ve smyslu čl. 2 bodu 25 uvedené směrnice, tedy zákazníky nakupující zemní plyn pro vlastní potřebu v domácnosti.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na první otázku odpovědět, že článek 23 a čl. 32 odst. 1 směrnice 2009/73 musí být vykládány v tom smyslu, že z nich nevyplývá, že členské státy musí přijmout právní úpravu, podle které si každý konečný spotřebitel může zvolit připojení buď k přepravní, nebo k distribuční plynárenské soustavě a provozovatel předmětné soustavy mu musí umožnit, aby se k ní připojil.
Ke druhé a třetí otázce
Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda článek 23 směrnice 2009/73 musí být vykládán v tom smyslu, že členské státy musí přijmout právní úpravu, podle které se k plynárenské přepravní soustavě může připojit jen průmyslový zákazník, případně jen průmyslový zákazník, který ještě nikdy nebyl připojen k distribuční soustavě.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že z bodů 36 až 41 tohoto rozsudku vyplývá, že článek 23 směrnice 2009/73 je, s výhradou ověření, která musí provést předkládající soud, podle všeho irelevantní pro vyřešení sporu v původním řízení.
Každopádně i za předpokladu, že by se uvedené ustanovení mohlo v projednávaném případě uplatnit, zákaz odmítnout určitým subjektům právo připojit se k přepravní soustavě, který toto ustanovení ukládá provozovateli této soustavy, sám o sobě neznamená povinnost odmítnout takové připojení jakémukoliv jinému typu zákazníka.
V případě, že dotyčný členský stát zvolí třetí model oddělení, totiž článek 23 směrnice 2009/73 pouze omezuje rozhodovací prostor, který má tento členský stát k tomu, aby směroval uživatele soustav k tomu či onomu typu soustavy (obdobně viz rozsudek ze dne 9. října 2008, Sabatauskas a další,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, bod
).
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět, že článek 23 směrnice 2009/73 musí být vykládán v tom smyslu, že neukládá členským státům povinnost přijmout právní úpravu, podle které se k plynárenské přepravní soustavě může připojit jen průmyslový zákazník.
Ke čtvrté otázce
Podstatou čtvrté otázky předkládajícího soudu je, zda musí být čl. 2 bod 3 a článek 23 směrnice 2009/73 vykládány v tom smyslu, že brání právní úpravě členského státu, podle které přeprava zemního plynu zahrnuje přepravu zemního plynu přímo do rozvodné sítě zemního plynu konečného spotřebitele.
Pokud jde na prvním místě o článek 23 směrnice 2009/73, je třeba konstatovat, že i kdyby bylo uvedené ustanovení v projednávaném případě použitelné, z důvodů obdobných důvodům uvedeným v bodech 50 až 52 tohoto rozsudku takové vnitrostátní právní úpravě nebrání.
Pokud jde na druhém místě o čl. 2 bod 3 této směrnice, je třeba uvést, že podle tohoto ustanovení se pro účely této směrnice „přepravou“ rozumí „přeprava zemního plynu sítí tvořenou zejména vysokotlakými plynovody, nikoli těžebními plynovody ani částmi vysokotlakých plynovodů používaných především v rámci místní distribuce zemního plynu pro jeho dopravu k zákazníkům, ale nikoli pro dodávku“.
Zaprvé přitom platí, že i když je pravda, že tato definice vylučuje „přeprav[u] zemního plynu […] částmi vysokotlakých plynovodů používaných především v rámci místní distribuce zemního plynu“, zahrnuje nicméně „přeprav[u] zemního plynu […] pro jeho dopravu k zákazníkům“. Kromě toho z čl. 2 bodu 24 směrnice 2009/73 vyplývá, že pojem „zákazníci“ označuje mimo jiné konečné spotřebitele, az bodu 7 téhož článku 2 vyplývá, že pojem „dodávka“ zahrnuje „prodej, včetně dalšího prodeje, zemního plynu, včetně LNG, zákazníkům“. Ze samotného znění bodu 3 uvedeného článku 2, který definuje pojem „přeprava“, tedy nelze dovodit, že je vyloučeno, aby konečný spotřebitel mohl být přímo připojen k přepravní soustavě.
Zadruhé je třeba uvést, že v čl. 2 bod 3 směrnice 2003/54 byl pojem „přenos“ definován obdobným způsobem, a sice jako „přeprava elektřiny propojenou přenosovou soustavou velmi vysokého napětí a vysokého napětí s cílem dodávek elektřiny konečným spotřebitelům nebo distribučním podnikům, avšak s vyloučením dodávek samotných“. Soudní dvůr přitom v rozsudku ze dne 9. října 2008, Sabatauskas a další (
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
), uznal možnost přímého připojení konečných spotřebitelů k elektroenergetické přenosové soustavě.
Tato definice byla beze změny převzata do čl. 2 bodu 3 směrnice 2009/72.
Zatřetí výklad, podle kterého definice pojmu „přeprava“ nevylučuje možnost přímého připojení konečného spotřebitele k přepravní soustavě, je podpořen rovněž zněním nařízení č. 715/2009.
Toto nařízení, které podle svého článku 1 stanoví nediskriminační pravidla pro podmínky přístupu k plynárenským přepravním soustavám, obsahuje v příloze I závazné rámcové pokyny, které je třeba zohlednit rovněž v kontextu směrnice 2009/73, jak vyplývá z bodu 61 jejího odůvodnění.
Bod 3.2.1 těchto rámcových pokynů, který se týká určení všech významných bodů přepravní soustavy z důvodu požadavků na průhlednost, mimo jiné stanoví, že toto určení musí zahrnovat přinejmenším všechny body vstupu do přepravní soustavy a výstupu z ní provozované provozovatelem přepravní soustavy, kromě bodů výstupu „napojených na jednotlivého konečného odběratele“ a bodů vstupu přímo spojených s výrobním zařízením jediného výrobce, které se nachází v Unii.
Bod 3.2.2 uvedených rámcových pokynů stanoví, že informace pro „jednotlivé konečné odběratele“ a výrobní zařízení, která jsou vyloučena z definice významných bodů uvedených v bodě 3.2.1 písm. a) těchto rámcových pokynů, se zveřejní v souhrnné formě, a to nejméně za vyrovnávací zónu, a souhrn těchto jednotlivých konečných odběratelů a výrobních zařízení se pro účely uplatňování této přílohy považuje za jeden významný bod.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na čtvrtou otázku odpovědět, že čl. 2 bod 3 a článek 23 směrnice 2009/73 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, podle které přeprava zemního plynu zahrnuje přepravu zemního plynu přímo do rozvodné sítě zemního plynu konečného spotřebitele.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před vnitrostátním soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

1)
Článek 23 a čl. 32 odst. 1 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/73/ES ze dne 13. července 2009 o společných pravidlech pro vnitřní trh se zemním plynem a o zrušení směrnice 2003/55/ES musí být vykládány v tom smyslu, že z nich nevyplývá, že členské státy musí přijmout právní úpravu, podle které si každý konečný spotřebitel může zvolit připojení buď k přepravní, nebo k distribuční plynárenské soustavě a provozovatel předmětné soustavy mu musí umožnit, aby se k ní připojil.

2)
Článek 23 směrnice 2009/73 musí být vykládán v tom smyslu, že neukládá členským státům povinnost přijmout právní úpravu, podle které se k plynárenské přepravní soustavě může připojit jen průmyslový zákazník.

3)
Článek 2 bod 3 a článek 23 směrnice 2009/73 musí být vykládány v tom smyslu, že nebrání právní úpravě členského státu, podle které přeprava zemního plynu zahrnuje přepravu zemního plynu přímo do rozvodné sítě zemního plynu konečného spotřebitele.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: lotyština.