CELEX: 62014TJ0512
Megsemmisítés iránti kereset
ERFA
Az 1083/2006/EK rendelet 41. cikkének (3) bekezdése
Nagyprojekthez való pénzügyi hozzájárulás nyújtásának megtagadása
A projekt megvalósításáért felelős vállalkozás
Közvetlen érintettség hiánya
Elfogadhatatlanság

A jogvita előzményei
2007. október 1‑jén a C(2007) 4562 határozattal az Európai Bizottság elfogadta a Lengyel Köztársaság által az Európai Regionális Fejlesztési Alapra, az Európai Szociális Alapra és a Kohéziós Alapra vonatkozó általános rendelkezések megállapításáról és az 1260/1999/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. július 11‑i 1083/2006/EK tanácsi rendelet (
HL 2006. L 210., 25. o.
; helyesbítések:
HL 2006. L 239., 248. o.
;
HL 2007. L 145., 38. o.
;
HL 2007. L 164., 36. o.
;
HL 2008. L 301., 40. o.
) 32. cikke alapján benyújtott „Innovatív gazdaság” nevet viselő operatív programot.
A keresetlevélből kitűnik, hogy az „Innovatív gazdaság” elnevezésű operatív program megvalósítására szolgáló nemzeti rendelkezések elfogadását követően a felperes, egy lengyelországi bioetanol‑gyártó üzem megépítésének és üzemeltetésének kizárólagos céljából 2004 decemberében létrehozott lengyel, magánjogi társaság, a Green Source Poland sp. z o.o. 2008. május 12‑én a „Bioüzemanyag gyártásához felhasznált biokomponensek innovatív gyártási technológiáinak megvétele és megvalósítása” nevet viselő projekt (a továbbiakban: projekt) támogatása iránti kérelmet nyújtott be a lengyel hatóságokhoz, valamint hogy 2012. április 25‑én a lengyel hatóságok és a felperes aláírtak egy, az „Innovatív gazdaság” elnevezésű operatív program keretében az említett projekt megvalósítására szolgáló támogatás nyújtásával kapcsolatos szerződést (a továbbiakban: szerződés).
A szerződésből kitűnik, hogy a szóban forgó nagyprojekt támogatható kiadásai egy részének finanszírozására irányuló támogatást a Lengyel Köztársaság 85%‑ban az Európai Regionális Fejlesztési Alapból (ERFA) származó hozzájárulásból, 15%‑ban pedig állami pénzeszközökből (lásd a szerződés 1. cikkének (4) bekezdését) finanszírozta. Ezen túlmenően előírták többek között, hogy ha a Bizottság az 1083/2006 rendelet 41. cikke (3) bekezdésének megfelelően megtagadja a pénzeszközökből való hozzájárulást, a szerződés a Bizottság határozatának a jogosulttal való közlésének időpontjában megszűnik (lásd a szerződés 5. cikkének (24) bekezdését), valamint hogy ebben az esetben a kedvezményezett kötelezettséget vállal a lengyel hatóságok által már kifizetett pénzeszközök egészének vagy egy részének visszafizetésére (lásd a szerződés 5. cikkének (26) bekezdését).
2012. szeptember 10‑én az 1083/2006 rendelet 39–41. cikke alapján a Lengyel Köztársaság az ERFA‑nak a projekthez való pénzügyi hozzájárulása iránti kérelmet nyújtott be a Bizottságnak. Az 1083/2006 rendelet és az ERFA‑ról szóló 1080/2006/EK európai parlamenti és a tanácsi rendelet végrehajtására vonatkozó szabályok meghatározásáról szóló, 2006. december 8‑i 1828/2006/EK bizottsági rendelet (
HL 2006. L 371., 1. o.
; helyesbítések:
HL 2007. L 45., 3. o.
;
HL 2015. L 110., 41. o.
) XXII. mellékletének megfelelően a Lengyel Köztársaság által benyújtott hozzájárulás iránti kérelem a lengyel regionális fejlesztési minisztériumot jelöli meg „a kérelemért felelős hatóságként” és a felperest „a projekt megvalósításáért felelős szervezetként (kedvezményezett)”.
A Lengyel Köztársasághoz címzett, 2012. november 27‑i levelében a Bizottság kételyeinek adott hangot azt illetően, hogy meg tudná erősíteni az ERFA‑ból a projektre biztosított hozzájárulást, tekintettel különösen a bioüzemanyagokra vonatkozó szabályozási keret felülvizsgálatának kontextusával kapcsolatos bizonyos problémákra, a projekt innovatív jellegének hiányára, a megvalósíthatósági tanulmányban az információk hiányára és az állami támogatásokra, és felkérte a Lengyel Köztársaságot, hogy fontolja meg a kérelem visszavonásának és – adott esetben – új információk benyújtásának lehetőségét.
2013. január 25‑i levelében a Lengyel Köztársaság reagált a Bizottság észrevételeire, és továbbított többek között egy, a Bizottság kérdéseire a felperes által adott válaszokat tartalmazó dokumentumot.
A Lengyel Köztársasághoz címzett, 2013. május 6‑i levelében a Bizottság fenntartott álláspontját arra vonatkozóan, hogy a projekt nem felel meg az 1083/2006 rendelet 40. cikkében előírt bizonyos feltételeknek, tekintettel innovatív jellegének hiányára, a gazdasági életképességével kapcsolatos kételyekre, valamint a környezeti hatások elemzésében bizonyos információk hiányára.
2013. július 5‑i levelében a Lengyel Köztársaság reagált a Bizottság észrevételeire, és továbbított egy, a Bizottság kérdéseire a felperes által adott válaszokat tartalmazó dokumentumot.
2013. július 17‑én a felperes kérésére ülést tartottak Brüsszelben (Belgium) a felperes képviselői és a Bizottság szolgálatai körében.
A Lengyel Köztársasághoz címzett, 2013. július 24‑i levelében a Bizottság megerősítette álláspontját azt illetően, hogy a projekt nem felel meg az 1083/2006 rendelet 40. cikkében előírt bizonyos feltételeknek, tekintettel innovatív jellegének hiányára, a gazdasági életképességével kapcsolatos kételyekre, valamint környezeti hatására és az Európai Unió környezetvédelmi politikáival való összhangjára, és felkérte a Lengyel Köztársaságot, hogy nyújtsa be észrevételeit, továbbá pontosította, hogy amennyiben értékelése megerősítést nyer, kedvezőtlen határozatot fog elfogadni a projekttel kapcsolatban.
2013. szeptember 24‑i levelében a Lengyel Köztársaság reagált a Bizottság észrevételeire, és továbbított egy, a Bizottság kérdéseire a felperes által adott válaszokat tartalmazó dokumentumot.
2014. április 7‑én az 1083/2006 rendelet 41. cikkének (3) bekezdése alapján a Bizottság elfogadta a C(2014)2289 final határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat), amelyben megtagadta pénzügyi hozzájárulásnak a projekthez való nyújtását (1. cikk). A megtámadott határozat pontosítja, hogy a határozatot megelőző költségnyilatkozatban szereplő, a projekttel kapcsolatban felmerült bármely kiadást módosítani kell a későbbi költségnyilatkozatban (2. cikk). A megtámadott határozat címzettje a Lengyel Köztársaság (3. cikk).
Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2014. június 26‑án benyújtott keresetlevelével a felperes megindította a jelen keresetet, amely arra irányul, hogy a Törvényszék:
—
semmisítse meg a megtámadott határozatot;
—
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére.
A Törvényszék Hivatalához 2014. október 2‑án benyújtott külön beadványával a Bizottság a Törvényszék eljárási szabályzata 130. cikkének (1) bekezdése alapján elfogadhatatlansági kifogást nyújtott be, amely arra irányul, hogy a Törvényszék:
—
a keresetet mint elfogadhatatlant utasítsa el;
—
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A felperes 2014. november 21‑én a Törvényszék Hivatalánál előterjesztette az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó észrevételeit, amelyekben kéri, hogy a Törvényszék:
—
utasítsa el a Bizottság kifogásait, és nyilvánítsa a keresetet elfogadhatónak;
—
határozzon meg határidőt a Bizottságnak az ügy érdemi részével kapcsolatos válaszára vonatkozóan;
—
a Bizottságot kötelezze az eljárás e szakaszával kapcsolatos költségek viselésére.
A Törvényszék (negyedik tanács) 2015. március 25‑i végzésével úgy határozott, hogy az elfogadhatatlansági kifogásról az eljárást befejező határozatban dönt, a költségekről pedig nem rendelkezett.
2015. május 7‑én a Bizottság benyújtotta az ellenkérelmet a Törvényszék Hivatalához, amelyben kéri, hogy a Törvényszék:
—
nyilvánítsa a keresetet elfogadhatatlannak;
—
másodlagosan a keresetet mint megalapozatlant utasítsa el;
—
a felperest kötelezze a költségek viselésére.
A felperes 2015. július 3‑án nyújtotta be a választ a Törvényszék Hivatalához, a Bizottság pedig 2015. szeptember 22‑én nyújtotta be viszonválaszát a Törvényszék Hivatalához.
A Törvényszék Hivatalához 2015. november 12‑én benyújtott beadványában a felperes tárgyalás megtartását kérte.
A Törvényszék Hivatalához 2015. december 14‑én benyújtott beadványában a Bizottság kérte a jelen ügynek a T‑403/15. szám alatt nyilvántartásba vett, JYSK kontra Bizottság üggyel való egyesítését. A felperes 2016. január 6‑án nyújtotta be az egyesítés iránti kérelemre vonatkozó észrevételeit. 2016. március 18‑án a Törvényszék negyedik tanácsának elnöke úgy határozott, hogy az eljárás e szakaszában nem egyesíti a két ügyet.
A Törvényszék a 2016. november 24‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett szóbeli kérdésekre adott válaszaikat.
A jogkérdésről
Előzetes észrevételek
Emlékeztetni kell arra, hogy az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése értelmében bármely természetes vagy jogi személy az e rendelkezés első és második bekezdésében említett feltételek mellett eljárást indíthat a neki címzett határozatok, vagy az olyan határozatok ellen, amelyeket ugyan rendeletként vagy más személyhez címzett határozatként hoztak meg, őt közvetlenül és személyében érintik, továbbá az őt közvetlenül érintő olyan rendeleti jellegű jogi aktusok ellen, amelyek nem vonnak maguk után végrehajtási intézkedéseket.
Ezen túlmenően a Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata értelmében csak azok a kötelező joghatásokat kiváltó intézkedések minősülnek megsemmisítés iránti keresettel megtámadható jogi aktusoknak és határozatoknak, amelyek azzal, hogy lényegesen módosítják a felperes jogi helyzetét, érintik a felperes érdekeit (lásd ebben az értelemben: 1981. november 11‑iIBM kontra Bizottság ítélet,
60/81
,
EU:C:1981:264
,
9.
pont; 2016. szeptember 20‑iMallis és társai kontra Bizottság és EKB ítélet,
C‑105/15 P–C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
,
51.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben nem vitatott egyrészről, hogy a megtámadott határozat nem minősül végrehajtási intézkedéseket maga után vonó rendeleti jellegű jogi aktusnak, másrészről pedig, hogy arról a Bizottság a Lengyel Köztársaságot értesítette, ily módon a felperes nem minősülhet az említett határozat EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése értelmében vett címzettjének.
E körülmények között azt kell vizsgálni, hogy a felperes indíthat‑e megsemmisítési keresetet az említett határozat ellen azon az alapon, hogy az őt közvetlenül és személyében érinti.
A felperes közvetlen érintettségéről
Elfogadhatatlansági kifogásában a Bizottság többek között azt állítja, hogy a felperest nem érinti közvetlenül a megtámadott határozat. Előadja lényegében, hogy az ERFA‑ból valamely nagyprojektre biztosított pénzügyi hozzájárulást engedélyező vagy megtagadó határozatnak az érintett tagállam az egyetlen címzettje – mint a jelen ügyben –, valamint hogy ez a határozat nem keletkeztet közvetlen joghatásokat a felperesre nézve.
A felperes vitatja a Bizottság érveit.
A keresetlevélben a felperes azt állítja, hogy azért érinti őt a megtámadott határozat, mert egyfelől őt jelöli meg „kérelmezőként”, másfelől pedig az azzal az azonnali és közvetlen hatással jár, hogy megfosztja őt a projekt megvalósításához szükséges pénzügyi forrásoktól, ekként pedig megakadályozza őt abban, hogy azt véghezvigye, továbbá vele viselteti a már felmerült kiadásokból eredő veszteségeket. A felperes hozzáfűzi, hogy a pénzügyi hozzájárulás iránti kérelem őt jelöli meg a „projekt megvalósításának felelőseként és kedvezményezettként”.
Az elfogadhatatlansági kifogásra vonatkozó észrevételekben a felperes először is azt állítja, hogy a Bizottság az ítélkezési gyakorlat túlságosan formális értelmezésére támaszkodik, és nem veszi figyelembe a jelen ügy gazdasági és ténybeli tényezőit. A felperes konkrétan azzal érvel, hogy az iratokból kitűnik, hogy a projekt uniós források nélkül nem volt életképes, valamint hogy a Lengyel Köztársaság nem óhajtott további pénzeszközöket biztosítani. A felperes a Bizottság azon álláspontját is vitatja, amely szerint a határozat nem akadályozza meg őt abban, hogy alternatív finanszírozást keressen, mivel ez az álláspont ellentétes a regionális fejlesztésre nyújtott, a támogatások ösztönző hatásán alapuló állami támogatási rendszer logikájával.
Másodszor – a fejlesztési támogatásra vonatkozó azon ítélkezési gyakorlatot felidézve, amely elismeri a közvetlen érintettség fennállását akkor, ha a címzetteknek pusztán elméleti lehetőségük van arra, hogy ne kövessék az uniós intézkedésben foglaltakat, és ha nem fér kétség ahhoz, hogy annak megfelelően kívánnak eljárni – a felperes előadja, hogy pusztán elméleti a Lengyel Köztársaság azon jogköre, hogy ne kövesse a megtámadott határozatot. Azzal érvel, hogy az iratokból kitűnik, hogy a lengyel hatóságok azokban a nyilatkozatokban, amelyek jelzik, hogy végső soron nem áll szándékukban finanszírozni a projektet, valamint a támogatási szerződésben szereplő bontózáradékban a felperesre hárították a megtámadott határozatból eredő jogkövetkezményeket, amely határozat rá nézve azonnali hatásokat gyakorol, és amely a tagállamnak semmilyen mérlegelési mozgásteret nem enged. A felperes hozzáfűzi, hogy mivel a Bizottság az 1083/2006 rendelet 39–41. cikke értelmében széleskörű mérlegelési jogkörrel rendelkezik, ha a finanszírozás kedvezményezettjének keresete elfogadhatatlan lenne, a Bizottság mentesülne a felelősség alól, mivel a tagállam rendszerint elfogadja a határozatot, felhagy a projekttel (amelyben közvetlen érdekekkel nem rendelkezik), és a forrásokat más projektekre használja fel.
Harmadszor, a felperes azzal érvel, hogy a jelen ügy eltér a pénzeszközök kezelésével kapcsolatos szabálytalanság esetén a támogatást csökkentő vagy felfüggesztő bizottsági határozatokra vonatkozó ítélkezési gyakorlatban szereplő esetektől. A felperes szerint ugyanis ezen utóbbiakban a támogatások kiválasztásával, végrehajtásával és ellenőrzésével kapcsolatos felelősség a tagállamokra hárul, míg a nagyprojekteket a Bizottságnak előzetesen egyedileg jóvá kell hagynia, ami kizárja a tagállamnak a projektek megválasztásával és jóváhagyásával kapcsolatos mindennemű felelősségét, amely tagállam pusztán közvetítőként jár el, és amelynek nem fűződik érdeke a bizottsági határozat vitatásához, mivel a kedvezményezett társaság felé semmiféle jogi kockázatot nem visel. Ezen utóbbi ennélfogva semmilyen panasszal nem élhet az állammal szemben, mivel a támogatás megtagadása az állam ellenőrzésén kívül esik és az – a kedvezményezett számára közvetlen érdeket hordozó – bizottsági határozat közvetlen következményét képezi. A felperes végezetül jelzi, hogy ezt a megközelítést megerősíti a Törvényszéknek a Consorzio gruppo di azione locale „Murgia Messapica” kontra Bizottság ügyben 1994. május 19‑énhozott ítélete (
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
), amelynek ténybeli és jogi körülményei megfelelnek a felperes helyzetének.
Az állandó ítélkezési gyakorlatból következik, hogy az a feltétel, amely szerint a kereset tárgyát képező határozatnak közvetlenül kell érintenie a természetes vagy jogi személyt, két együttes kritériumot kíván meg, nevezetesen elsősorban azt, hogy a vitatott uniós intézkedés közvetlen hatásokat gyakoroljon a jogalany jogi helyzetére, másodsorban pedig azt, hogy ne hagyjon mérlegelési jogkört az intézkedés végrehajtásával megbízott címzettek számára, mert az ilyen végrehajtás tisztán automatikus jellegű, és köztes szabályok alkalmazása nélkül, egyedül az Unió szabályozása alapján történik (lásd: 2009. szeptember 10‑iBizottság kontra Ente per le Ville Vesuviane és Ente per le Ville Vesuviane kontra Bizottság ítélet,
C‑445/07 P és C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
45.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2013. július 9‑iRegione Puglia kontra Bizottság végzés,
C‑586/11 P
, nem tették közzé,
EU:C:2013:459
,
31.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat). A második, az érintett tagállam mérlegelési jogkörének hiányával kapcsolatos kritérium akkor is teljesül, ha a címzettnek pusztán elméleti lehetősége van arra, hogy ne kövesse az uniós jogi aktusban foglaltakat, és semmi kétség nem fér ahhoz a szándékához, hogy a jogi aktussal összhangban álló döntést hozzon (lásd: 2009. szeptember 10‑iBizottság kontra Ente per le Ville Vesuviane és Ente per le Ville Vesuviane kontra Bizottság ítélet,
C‑445/07 P és C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
46.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2011. március 3‑iCaixa Geral de Depósitos kontra Bizottság ítélet,
T‑401/07
, nem tették közzé,
EU:T:2011:72
,
61.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ennélfogva azt kell vizsgálni, hogy e két együttes kritérium teljesül‑e a jelen ügyben.
A közvetlen érintettség első kritériumáról
A közvetlen érintettségnek a fenti 32. pontban említett első kritériumát illetően elsősorban meg kell jegyezni, hogy az 1083/2006 rendelet 14. cikkének (1) bekezdése értelmében a strukturális alapok számára biztosított uniós költségvetést a tagállamok és a Bizottság közötti megosztott irányítás keretében kell végrehajtani. Az Unió általános költségvetésére alkalmazandó pénzügyi szabályokról és az 1605/2002/EK, Euratom tanácsi rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2012. október 25‑i 966/2012/EU, Euratom európai parlamenti és tanácsi rendeletnek (
HL 2012. L 298., 1. o.
) 59. cikke előírja, hogy amennyiben a Bizottság megosztott irányításban hajtja végre a költségvetést, úgy a végrehajtási feladatokat a tagállamokra ruházza át. Konkrétan, a 966/2012 rendelet 180. cikke értelmében a megosztott irányítású alapok által finanszírozott projektek irányítását, kiválasztását és ellenőrzését az ezen alapokról szóló rendeletek, azaz – az ERFA‑t illetően – az ERFA‑ról és az 1783/1999/EK rendelet hatályon kívül helyezéséről szóló, 2006. július 5‑i 1080/2006/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (HL 2006. L 2010., 1. o.) és az 1083/2006 rendelet szabályozza.
Másodsorban, következésképpen a megtámadott határozat joghatásainak meghatározása céljából figyelembe kell venni többek között az ERFA által finanszírozott projektek – és kiváltképpen a nagyprojektek – kiválasztására irányadó jogi keretet.
Ebből a szempontból az 1083/2006 rendelet releváns rendelkezéseiből kitűnik, hogy:
—
a strukturális alapok célkitűzéseit a Bizottság és az adott tagállam közötti szoros együttműködés, úgynevezett partnerség keretében kell megvalósítani (lásd az 1083/2006 rendelet 11. cikkének (1) bekezdését);
—
az alapok által biztosított támogatás kiegészíti a nemzeti intézkedéseket, hozzájárulásuk pedig nem helyettesíti a tagállamok strukturális kiadásait (lásd az 1083/2006 rendelet 9. cikkének (1) bekezdését és 15. cikkének (1) bekezdését);
—
a tagállamok nemzeti stratégiai referenciakeretet nyújtanak be a Bizottságnak, amely biztosítja, hogy az alapokból származó támogatás összhangban áll a kohézióra vonatkozó uniós stratégiai iránymutatásokkal, és amely az alapok programozásának előkészítésében hivatkozási eszközként szolgál (lásd az 1083/2006 rendelet 27. cikkének (1) és (2) bekezdését);
—
a tagállamokban az alapok a tagállamok által megállapított, valamint értékelés és elfogadás céljából a Bizottsághoz benyújtott operatív programok formájában fejtik ki tevékenységüket (lásd az 1083/2006 rendelet 32. cikkének (1)–(5) bekezdését;
—
a tagállamok felelősek az operatív programok irányításáért és ellenőrzéséért, e célból pedig kijelölnek többen között egy irányító hatóságot, egy igazoló hatóságot, valamint – esetlegesen – az egyes feladataikat vagy valamennyi feladatukat ellátó közreműködő szervezeteket, továbbá egy ellenőrzési hatóságot (lásd az 1083/2006 rendelet 58. cikkét, 59. cikkének (1) és (2) bekezdését, valamint 70. cikkének (1) bekezdését). Az irányító hatóság felelős az operatív program irányításáért és végrehajtásáért, és különösen „annak [biztosításáért], hogy a finanszírozásra kiválasztott műveletek összhangban állnak az operatív programra alkalmazandó feltételekkel, valamint [hogy] a vonatkozó [uniós szabályoknak] és nemzeti szabályoknak végrehajtásuk teljes időtartama alatt megfelelnek” (lásd az 1083/2006 rendelet 60. cikkének a) pontját);
—
minden operatív program számára a tagállamok monitoring bizottságot hoznak létre, amely – többek között a finanszírozott műveletek kiválasztási kritériumainak vizsgálata és jóváhagyása révén – meggyőződik az operatív programok végrehajtásának eredményességéről és minőségéről (lásd az 1083/2006 rendelet 63. és 65. cikkét);
—
minden műveletet – azaz az operatív program céljainak megvalósítására irányuló projektet vagy projektcsoportot – az irányító hatóság választ ki a monitoring bizottság által megállapított kritériumoknak megfelelően (lásd az 1083/2006 rendelet 2. cikkének 23. pontját);
—
amennyiben valamely tagállam kiválaszt egy nagyprojektet, azaz „a munkálatok, tevékenységek és szolgáltatások sorából álló kiadásokat, amelyek önmagukban egy pontos gazdasági vagy műszaki természetű, oszthatatlan feladat elvégzésére irányulnak, mely utóbbi egyértelműen meghatározott célokkal rendelkezik, és amelynek teljes költsége meghaladja az 50 millió eurót” (lásd az 1083/2006 rendelet 39. cikkét), és azt azzal a céllal veszi fel egy operatív programba, hogy az ERFA finanszírozhassa, azt a Bizottságnak jóvá kell hagynia céljának és hatásának, valamint az uniós források tervezett felhasználásának értékelése céljából (lásd az 1083/2006 rendelet (49) preambulumbekezdését):
—
e célból a nagyprojektet a tagállam vagy irányító hatósága benyújtja a Bizottságnak az 1083/2006 rendelet 40. cikkében említett tényezőkkel együtt (lásd e rendelet 41. cikkének (1) bekezdését);
—
az 1828/2006 XX–XXII. mellékletében előírt kérelemsémáknak („Nagyprojekt – kérelem támogatás megerősítése iránt az 1083/2006 […] rendelet 39–41. cikke alapján”) megfelelően a tagállam vagy az irányító hatóság benyújtja a támogatás iránti kérelmet [lásd az előbbi rendelet 40. cikke (2) bekezdésének e) pontját és (3) bekezdését];
—
az említett kérelemben szereplő tényezőkre figyelemmel a Bizottság értékeli a nagyprojektnek az érintett operatív program(ok) prioritásaival való összhangját, az említett prioritások céljainak eléréséhez való hozzájárulását és az egyéb uniós politikákkal való összhangját (lásd az 1083/2006 rendelet 41. cikkének (1) bekezdését);
—
amennyiben a nagyprojektet az 1083/2006 rendelet 40. cikkének megfelelően nyújtják be, a Bizottság mielőbb, de legkésőbb a nagyprojekt benyújtását követő három hónappal határozatot fogad el (lásd az 1083/2006 rendelet 41. cikkének (2) bekezdését);
—
a Bizottság határozata – amennyiben kedvező – meghatározza a projekt fizikai tárgyát és jelzi azt az összeget, amelyre a társfinanszírozási ráta alkalmazandó, továbbá az alapokból származó hozzájárulás tervét (lásd az 1083/2006 rendelet 41. cikkének (2) bekezdését);
—
amennyiben a Bizottság elutasítja a nagyprojekthez való hozzájárulást, ennek indokairól értesíti a tagállamot (lásd az 1083/2006 rendelet 41. cikkének (3) bekezdését);
—
amennyiben a Bizottság elutasítja a nagyprojekthez való hozzájárulást, és amennyiben a tagállam felvette már a nagyprojekttel kapcsolatos kifizetéseket a Bizottságnak benyújtott költségnyilatkozatba, a határozat elfogadását követő költségnyilatkozatot ennek megfelelően kell módosítani (lásd az 1083/2006 rendelet 78. cikkének (4) bekezdését).
E rendelkezések összességéből következik, hogy kizárólag a Bizottság és a tagállam közötti kapcsolatokban kerül sor az arra irányuló műveletekre, amelyek révén a Bizottság értékeli és megerősíti a tagállam felé az ERFA valamely nagyprojekthez való pénzügyi hozzájárulását vagy annak hiányát (lásd analógia útján: 2012. március 6‑iNorthern Ireland Department of Agriculture and Rural Development kontra Bizottság végzés,
T‑453/10
, nem tették közzé,
EU:T:2012:106
,
46.
pont).
A fenti 36. pontban felidézett rendelkezésekből ugyanis kitűnik, hogy a tagállam felelős az ERFA‑n keresztül finanszírozott műveletek, köztük a nagyprojektek kiválasztásáért; hogy mindenkor a tagállam az, amely – a nagyprojektnek az ERFA‑ból való finanszírozás céljából történő kiválasztását követően – benyújtja a Bizottságnak a nagyprojekttel kapcsolatos információkat tartalmazó, megerősítés iránti kérelmet, és amely – adott esetben – azokat kiegészíti; hogy a Bizottság e kérelem alapján értékeli a nagyprojektet; hogy a Bizottság az értékelés eredményét kizárólag a tagállammal közli, valamint hogy – amennyiben a Bizottság megtagadja a nagyprojekthez való hozzájárulást, a tagállamnak kell módosítania a Bizottsághoz már benyújtott, az említett nagyprojekttel kapcsolatos kiadásokat tartalmazó költségnyilatkozatokat. Így tehát az érintett tagállam az, amely számára a Bizottság megadja vagy amelytől megtagadja az ERFA valamely nagyprojekttel kapcsolatos pénzügyi hozzájárulását. Ennélfogva az érintett tagállam a szóban forgó uniós pénzügyi támogatáshoz való jog jogosultja (lásd analógia útján: 2016. június 9‑iIREPA kontra Bizottság és Számvevőszék végzés,
T‑825/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:345
,
38.
pont).
Ez megfelel annak, hogy az ítélkezési gyakorlat értelmében az ERFA‑ból nyújtott támogatást a Bizottság és a tagállam közötti rendszerként alakították ki (lásd ebben az értelemben: 2011. március 3‑iCaixa General de Depósitos kontra Bizottság ítélet,
T‑401/07
, nem tették közzé,
EU:T:2011:72
,
69.
pont).
Harmadsorban emlékeztetni kell arra, hogy az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az ERFA‑ból uniós pénzügyi támogatás odaítélésére vonatkozó határozatban valamely jogalanynak a projekt megvalósításáért felelős hatóságként való kijelölése nem vonja azt maga után, hogy maga ez a jogalany az említett támogatás jogosultja. Az, hogy valamely jogalany a pénzügyi támogatás iránti kérelemért felelős hatóságként szerepel, nem jár azzal a következménnyel sem, hogy közvetlen jogviszonyba kerül az uniós támogatással. Ugyanígy az, hogy valamely jogalanyt jelölik meg a pénzügyi támogatás kedvezményezettjeként, nem jár azzal, hogy ő volna az említett támogatáshoz való jog jogosultja. Márpedig az ERFA‑ból származó pénzügyi támogatás odaítéléséről szóló határozat címzettjeként a tagállamot kell az említett támogatás jogosultjának tekinteni (lásd ebben az értelemben: 2009. szeptember 10‑iBizottság kontra Ente per le Ville Vesuviane és Ente per le Ville Vesuviane kontra Bizottság ítélet,
C‑445/07 P és C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
–
54.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2011. szeptember 14‑iRegione Puglia kontra Bizottság végzés,
T‑84/10
, nem tették közzé,
EU:T:2011:468
,
30.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; lásd még analógia útján: 2015. május 21‑iAPRAM kontra Bizottság végzés,
T‑403/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:317
,
36.
és
62.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2016. június 9‑iIREPA kontra Bizottság és Számvevőszék végzés,
T‑825/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:345
,
–
40.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A fenti 40. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik, hogy a jelen ügyben a Lengyel Köztársaságot, nem pedig a felperest kell az ERFA‑ból a projektre nyújtott támogatáshoz való jog jogosultjának tekinteni.
Negyedsorban emlékeztetni kell arra, hogy a jelen ügyben – a fenti 36. pontban felidézett rendelkezéseknek megfelelően – ténylegesen a Lengyel Köztársaság az, amely 2012. szeptember 10‑én benyújtotta az ERFA‑nak a projekthez való pénzügyi hozzájárulása iránti kérelmet a Bizottságnak (lásd a fenti 4. pontot).
A megtámadott határozatban ráadásul a Bizottság a Lengyel Köztársaságtól tagadta meg az említett pénzügyi hozzájárulást (lásd a fenti 12. pontot). Egyrészről ugyanis a megtámadott határozat 3. cikke a Lengyel Köztársaságot jelöli meg e határozat egyetlen címzettjeként. Másrészről a megtámadott határozat 1. cikkének – az ERFA hozzájárulásának megtagadásával – az a hatása, hogy kizárja, hogy a Lengyel Köztársaság az ERFA‑nak tulajdoníthassa a projekttel kapcsolatos esetleges kiadásait. Emiatt a megtámadott határozat 2. cikke arra kötelezi a Lengyel Köztársaságot, hogy módosítsa a projekttel kapcsolatos, a határozatot megelőző költségnyilatkozatban a Bizottsághoz már benyújtott minden kiadást.
Ennélfogva a megtámadott határozat értelmében a Lengyel Köztársaság az, amelyet megfosztottak a projekt finanszírozása tekintetében az ERFA pénzügyi hozzájárulásától, és amelynek módosítania kell az e projekttel kapcsolatban a Bizottsághoz már benyújtott esetleges kiadásokat.
E körülmények között meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat nem gyakorol joghatásokat a felperes jogi helyzetére nézve, valamint hogy – következésképpen – a jelen ügyben nem teljesül a közvetlen érintettség első kritériuma.
Ezt a következtetést nem vonják kétségbe a felperes által előterjesztett érvek.
Először is az a körülmény, hogy a felperes segítette a lengyel hatóságokat a Bizottság leveleire adott válaszainak elkészítésében, valamint hogy a felperes kérte, hogy kerüljön sor találkozóra a Bizottsággal – amelyen részt vett – nem bizonyítja a felperes és a megtámadott határozat közötti közvetlen kapcsolat fennállását, mivel az ilyen kapcsolat fennállása csak akkor állapítható meg, ha a megtámadott jogi aktus – egyéb közbenső szabályok alkalmazása nélkül – közvetlen hatásokat gyakorol a felperes jogi helyzetére (lásd ebben az értelemben: 2010. október 5‑iProvincie Groningen és Provincie Drenthe kontra Bizottság végzés,
T‑69/09
, nem tették közzé,
EU:T:2010:423
,
51.
és
52.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Másodszor, a felperes által hivatkozott azon körülmény, amely szerint a megtámadott határozat (6), (15) és (17) preambulumbekezdése – kétségtelenül szerencsétlen megfogalmazásban – „kérelmezőként” utal a felperesre, a Lengyel Köztársaság által benyújtott, kérelmet tartalmazó formanyomtatvány pedig „a projekt megvalósításáért felelős szervezetként (kedvezményezett)” jelöli meg őt (a kérelmet tartalmazó formanyomtatvány A.2.1. szakasza), és rá hivatkozik a projekt leírásában (a kérelmet tartalmazó formanyomtatvány B.1.2. szakasza), nem jelenti azt, hogy közvetlen kapcsolatban állna az ERFA pénzügyi támogatásával, vagy hogy ő maga lenne az említett támogatáshoz való jog jogosultja (lásd analógia útján: 2008. szeptember 25‑iRegione Siciliana kontra Bizottság végzés,
T‑363/03
, nem tették közzé,
EU:T:2008:403
,
25.
pont; 2011. szeptember 14‑iRegione Puglia kontra Bizottság végzés,
T‑84/10
, nem tették közzé,
EU:T:2011:468
,
34.
pont).
Harmadszor, a felperes előadja, hogy a fenti 40. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot azért nem kell alkalmazni a jelen ügyben, mert ebben a támogatás csökkentésére, törlésére vagy megszüntetésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatban a projektek kiválasztásáért, megvalósításáért és ellenőrzéséért fennálló felelősséget kizárólag a tagállamok viselték, a Bizottság e tekintetben semmiféle döntést nem hozott. A felperes álláspontja szerint – éppen ellenkezőleg – a nagyprojektek esetében, mint a jelen ügyben is, a tagállam „puszta közvetítőként” jár el, és nem felelős a projektek megválasztásáért vagy jóváhagyásáért, ami kizárólag a Bizottság feladata. Ily módon a felperes semmilyen panasszal nem élhet a tagállammal szemben.
Ezeknek az érveknek nem lehet helyt adni.
Mindenekelőtt meg kell állapítani, hogy a fenti 40. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat egyaránt vonatkozik a nagyprojekteknek nem minősülő műveletekre és pontosan a nagyprojektekre (2006. május 2‑iRegione Siciliana kontra Bizottság ítélet,
C‑417/04 P
,
EU:C:2006:282
,
1.
pont; 2004. július 8‑iRegione Siciliana kontra Bizottság végzés,
T‑341/02
,
EU:T:2004:228
,
16.
pont; 2008. szeptember 25‑iRegione Siciliana kontra Bizottság végzés,
T‑363/03
, nem tették közzé,
EU:T:2008:403
,
1.
és
4.
pont).
Ezután – ellentétben azzal, amire a felperes hivatkozik – az 1083/2006 rendeletnek a fenti 36. pontban felidézett rendelkezéseiből kitűnik, hogy a tagállamok felelősek a műveletek, köztük a nagyprojektek kiválasztásáért. A Bizottság nem a kérelmezők által a nemzeti hatóságoknak javasolt nagyprojektek kiválasztását, hanem pusztán – és kizárólag a tagállamok tekintetében – azon nagyprojektek különösen összhangjának és hozzájárulásának értékelését (e rendelet 41. cikkének (2) bekezdése értelmében) végzi el, amelyeket a nemzeti hatóságok már kiválasztottak és benyújtottak a Bizottságnak azzal a céllal, hogy megerősítse az ERFA‑ból való pénzügyi hozzájárulást vagy annak hiányát.
E tekintetben az 1994. május 19‑i Consorzio gruppo di azione locale „Murgia Messapica” kontra Bizottság ítéletben (
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
) kialakított, a felperes által hivatkozott indokolás nem ültethető át a jelen ügyre. Egyrészről meg kell állapítani, hogy az említett ítélet 25. és 26. pontjában a Törvényszék a felperes személyében való érintettségének feltételére összpontosította elemzését, a közvetlen érintettséget illetően pedig mindössze annyit jelzett, hogy az abban az ügyben megtámadott határozat – más nemzeti vagy uniós hatóságok beavatkozása nélkül – közvetlen joghatásokkal járt a felperesre nézve. Másrészről, a szóban forgó ügyre alkalmazandó, „azon integrált globális támogatásokra vonatkozó iránymutatások megállapítása, amelyek tekintetében a tagállamokat felkérik, hogy nyújtsanak be javaslatokat a vidékfejlesztésre vonatkozó közösségi kezdeményezés keretében” című, a tagállamokhoz címzett közlemény (
HL 1991. C 73., 33. o.
) 6. pontjából kitűnik, hogy azokat a „helyi csoportokat”, amelyek a támogatás címzettjei voltak, „a Bizottság és a tagállamok együttműködve választották ki a tagállamok által tett tágabb javaslatok alapján”. Az említett ítéletből ugyanis kitűnik, hogy az olasz hatóságok számos projektet nyújtottak be a Bizottságnak, valamint hogy ezen utóbbi kiválasztott néhányat ezek közül (1994. május 19‑i Consorzio gruppo di azione locale „Murgia Messapica”kontra Bizottság ítélet,
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
,
–
12.
pont). Márpedig a jelen ügyben – a fenti 52. pontban megállapítottaknak megfelelően – a projektek kiválasztását nem a Bizottság végzi, hanem az kizárólag a nemzeti hatóságok feladata.
Ezen túlmenően, mivel a fenti 40. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot azokkal az ügyekkel összefüggésben dolgozták ki, amelyekben az ERFA‑ból nyújtott támogatást a tagállamoknak odaítélték, majd pedig csökkentették – vagy akár törölték –, ez az ítélkezési gyakorlat annál inkább releváns, ha az ERFA‑ból nyújtott támogatást még nem ítélték oda a tagállamnak, ekként pedig ha a projekt megvalósítása tekintetében felelősként, a kérelemért felelősként, illetve a támogatás kedvezményezettjeként kijelölt jogalany és az ERFA‑ból nyújtott támogatás közötti kapcsolat még közvetettebb.
Végezetül a felperes azon érvét illetően, amely szerint az említett ítélkezési gyakorlatot azért nem kell alkalmazni a jelen ügyben, mert ő semmiféle panasszal nem élhet a tagállammal szemben, ekként pedig úgy kell tekinteni, hogy őt a megtámadott határozat közvetlenül érinti, emlékeztetni kell arra, hogy noha a magánszemélyek számára lehetségesnek kell lennie, hogy részesüljenek az uniós jogrenden alapuló jogaik hatékony bírói jogvédelmében, az ilyen védelemhez való jogra történő hivatkozás nem kérdőjelezheti meg az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében támasztott feltételeket. Márpedig az állandó ítélkezési gyakorlatnak megfelelően, azon természetes vagy jogi személyek bírói jogvédelmét, akik az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében előírt elfogadhatósági feltételek okán közvetlenül nem támadhatják meg az olyan jellegű uniós jogi aktusokat, mint a vitatott határozat, a nemzeti bíróságok előtti jogorvoslatokkal kell hatékonyan biztosítani. Ez utóbbiaknak a jóhiszemű együttműködésnek az EUMSZ 4. cikkben rögzített elvével összhangban, amennyire csak lehetséges, oly módon kell értelmezniük és alkalmazniuk a keresetindításra vonatkozó belső eljárási szabályaikat, ami az említett személyek számára lehetővé teszi a jelen ügybelihez hasonló uniós jogi aktusok velük szembeni alkalmazása során hozott bármely határozat vagy egyéb nemzeti intézkedés jogszerűségének bíróság előtti vitatását az uniós jogi aktus érvénytelenségére hivatkozva, és így e bíróságokat arra késztetve, hogy e tekintetben előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések útján a Bírósághoz forduljanak (lásd ebben az értelemben: 2009. szeptember 10‑iBizottság kontra Ente per le Ville Vesuviane és Ente per le Ville Vesuviane kontra Bizottság ítélet,
C‑445/07 P és C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
65.
és
66.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2016. június 9‑iIREPA kontra Bizottság és Számvevőszék végzés,
T‑825/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:345
,
48.
és
49.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben – az alkalmazandó nemzeti joggal összhangban – a felperes az említett kérelmeket kiváltó megtámadott határozat érvényességére hivatkozva az illetékes nemzeti bíróság előtt kifogásolhatta volna többek között a szerződés megszüntetését, illetve a lengyel hatóságok által az említett szerződés alapján kért visszatéríttetést. A felperes ily módon késztethette volna a nemzeti bíróságot, hogy előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések útján a megtámadott határozat érvényességéről kérdezze a Bíróságot.
Mindenesetre hangsúlyozni kell, hogy a hatékony bírói jogvédelem követelménye nem eredményezheti az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében foglalt közvetlen érintettség feltételének figyelmen kívül hagyását (lásd: 2016. június 9‑iIREPA kontra Bizottság és Számvevőszék végzés,
T‑825/14
, nem tették közzé,
EU:T:2016:345
,
50.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Negyedszer, a felperes által hivatkozott, állítólagos kedvezőtlen körülmények, azaz a projekt megvalósításához szükséges forrásoktól való megfosztás, a projekt folytatásának ellehetetlenülése, és a már felmerülő kiadásokból eredő veszteségek viselésének kötelezettsége – amennyiben megállapítást nyernek –, nem magából a megtámadott határozatból és nem is az annak hatásaira irányadó uniós jogi rendelkezésekből erednek, hanem azokból a következményekből, amelyeket a szerződés keretében a lengyel hatóságok és a felperes az említett határozathoz rendelt.
A szerződés 5. cikkének (24) és (26) bekezdése az, amely a Bizottságnak a megerősítés iránti kérelemmel kapcsolatos kedvezőtlen határozata esetére előírja a szerződés megszüntetését, erre az esetre pedig a felperes azon kötelezettségét, hogy vissza kell fizetnie a lengyel hatóságoktól már megkapott összegeket, többek között azokat, amelyek nem az ERFA‑ból származnak. Ennélfogva a szerződésből eredő következmények és kötelezettségek a felperes jogi helyzete és a megtámadott határozat között helyezkednek el (lásd analógia útján: 2002. június 6‑iSLIM Sicilia kontra Bizottság végzés,
T‑105/01
,
EU:T:2002:147
,
53.
pont).
A közvetlen érintettség második kritériumáról
A közvetlen érintettségnek a fenti 32. pontban említett második kritériumát illetően emlékeztetni kell arra, hogy nem áll fenn közvetlen érintettség, amennyiben a közösségi határozat és annak a felperesre gyakorolt hatása közé belép a címzett autonóm akarata. Amennyiben a címzett döntésére vonatkozóan sem az uniós jog, sem a konkrét bizottsági határozat nem ír elő jogi kötelezettséget, ellenben az a tagállam autonóm döntésén múlik, nincs közvetlen kapcsolat a bizottsági határozat és a felperes között (lásd: 2012. március 6‑iNorthern Ireland Department of Agriculture and Rural Development kontra Bizottság végzés,
T‑453/10
, nem tették közzé,
EU:T:2012:106
,
54.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig emlékeztetni kell arra, hogy a jelen ügyben a megtámadott határozat 1. cikkének az a hatása, hogy megtagadják a Lengyel Köztársaságtól az ERFA‑ból a projektre biztosított hozzájárulást. Ez a rendelkezés tehát azt vonja maga után, hogy a Lengyel Köztársaságnak az e projekttel kapcsolatos esetleges kiadásait nem az ERFA fogja fedezni.
A megtámadott határozat 2. cikke – az 1083/2006 rendelet 78. cikke (4) bekezdésének megfelelően – arra kötelezi a Lengyel Köztársaságot, hogy módosítsa a Bizottságnak bár benyújtott azon költségnyilatkozatokat, amelyek a projekttel kapcsolatos kiadásokat tartalmaznak.
E körülmények között a megtámadott határozatnak a Lengyel Köztársaság általi végrehajtása kizárólag azt követeli meg, hogy egyrészt az említett kiadásokat ne jelentsék be a Bizottságnak, másrészt pedig, hogy ha a Bizottságnak ilyen kiadásokat a megtámadott határozatot megelőző költségnyilatkozatban már bejelentettek, akkor a későbbi költségnyilatkozatot ennek megfelelően módosítsák.
Ennélfogva meg kell állapítani, hogy a megtámadott határozat Lengyel Köztársaság általi végrehajtása – maga a megtámadott határozat, illetve az annak hatására irányadó uniós jogi rendelkezések értelmében – semmiféle következménnyel nem jár a felperesre nézve, mivel hatásai kizárólag az Unió – különösen az ERFA – és a Lengyel Köztársaság közötti kapcsolatokra szorítkoznak.
Ily módon a megtámadott határozat nem akadályozza meg a felperest, hogy megvalósítsa a projektet, illetve a Lengyel Köztársaságot, hogy azt az ERFA‑ból származóktól eltérő pénzügyi forrásokból finanszírozza. Ugyanígy a megtámadott határozat nem kötelezi a Lengyel Köztársaságot, hogy megszüntesse a szerződést vagy visszatéríttessen a felperes számára a projekt megvalósítása céljából már esetlegesen kifizetett összegeket.
Márpedig Ruiz‑Jarabo Colomer főtanácsnok Regione Siciliana kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványának
(C‑417/04 P
,
EU:C:2006:28
)
84.
pontja az ERFA‑hozzájárulás hiányában a következőket állapította meg:
„[…] az érintett kormány feladata, hogy a valójában saját projektjének sorsát meghatározza. Több megoldás közül választhat: a projekt félbeszakítása, felfüggesztése vagy átruházása, de dönthet úgy is, hogy saját költségvetésének terhére vállalja a projekt befejezésének finanszírozását. Jóllehet [valamely támogatás megtagadása kellemetlenségekkel jár], a támogatás [megtagadásával] a Bizottság nem ítéli meg előre, nem határozza meg előre, és még csak nem is javasolja a tagállam számára azt az utat, amit területfejlesztési projektjei jövőjének meghatározását illetően követnie kell.”
E körülmények között meg kell állapítani, hogy közvetlenül a megtámadott határozatból semmiféle utóhatás nem következik a felperesre nézve az uniós jog vagy maga a határozat értelmében, ennélfogva pedig, hogy a jelen ügyben a közvetlen érintettség második kritériuma sem teljesül.
E megfontolásokat nem kérdőjelezik meg a felperes érvei.
Először is a felperes által hivatkozott azon körülmény, hogy a lengyel hatóságok kijelentették azon szándékukat, hogy az ERFA hozzájárulásának hiányában végül nem fogják támogatásban részesíteni a projektet – amennyiben ez a körülmény megállapítást nyer –, egyáltalán nem a megtámadott határozatból ered, és mindenesetre a megtámadott határozat, illetve az uniós jog alapján e tekintetben fennálló bármiféle kötelezettség hiányában az említett hatóságok önálló szándéka kifejezésének minősül (lásd analógia útján: 2009. szeptember 10‑iBizottság kontra Ente per le Ville Vesuviane és Ente per le Ville Vesuviane kontra Bizottság ítélet,
C‑445/07 P és C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
56.
pont).
Az ítélkezési gyakorlatnak megfelelően ugyanis a Lengyel Köztársaság azon szándéka, hogy már nem finanszírozza a projektet, nem lehet elegendő az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében megkövetelt közvetlen érdek megállapításához, mivel valamely tagállam így dönthetne arról, hogy az érintett személy rendelkezik‑e kereshetőségi joggal az uniós bíróságok előtt (lásd ebben az értelemben: 2011. szeptember 14‑iRegione Puglia kontra Bizottság végzés,
T‑84/10
, nem tették közzé,
EU:T:2011:468
,
52.
pont; 2015. május 21‑iAPRAM kontra Bizottság végzés,
T‑403/13
, nem tették közzé,
EU:T:2015:317
,
49.
pont).
Másodszor az, hogy – a fenti 3. pontban jelzetteknek megfelelően – a hozzájárulás odaítélése Bizottság általi megtagadásának esetére e szerződés 5. cikkének (24) bekezdése előírja a szerződés megszüntetését, annak megállapítását sem teszi lehetővé, hogy a megtámadott határozat értelmében a lengyel hatságok semmiféle mérlegelési mozgástérrel nem rendelkeztek.
Mindenekelőtt ugyanis, amennyiben ezzel az érvvel a szerződésből, nem pedig az uniós szabályozásból eredő mérlegelési mozgástér állítólagos hiányára hivatkoznak, az a fenti 32. és 60. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat téves értelmezésére alapul, amely ítélkezési gyakorlat értelmében a mérlegelési mozgástér hiányának éppen az uniós jogból kell erednie (lásd ebben az értelemben: 2011. szeptember 14‑iRegione Puglia kontra Bizottság végzés,
T‑84/10
, nem tették közzé,
EU:T:2011:468
,
50.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ezután – a fenti 69. és 70. pontban kialakított észrevételekkel analógia útján – megjegyzendő, hogy az a puszta körülmény, hogy a lengyel hatóságok és a felperes az ERFA‑ból nyújtott támogatás megtagadása esetére a szerződés megszüntetéséről határozott, az uniós jog alapján e tekintetben fennálló bármiféle kötelezettség hiányában szintén az önálló szándékuk kifejezésének minősül. Végezetül, ha egy ilyen kikötés puszta megléte elegendő lenne az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében megkövetelt közvetlen érdek megállapításához, az egyfelől azt eredményezné, hogy az ehhez hasonló szerződés felei számára lehetővé válik dönteni arról, hogy az érintett személy rendelkezik‑e kereshetőségi joggal az uniós bíróságok előtt, másfelől pedig azt, hogy a Bizottság határozata által állítólagosan érintett személy helyzetét eltérően értékelik attól függően, hogy – az egyes tagállamokban fennálló gyakorlatok szerint – kötött‑e ilyen szerződést a nemzeti hatóságokkal.
Harmadszor, a felperes által a tárgyaláson hivatkozott, arra alapított érv, hogy a Lengyel Köztársaság nem rendelhet a nemzeti költségvetésből származó más összegeket a projekthez – még ha ez a körülmény megállapítást is nyer – a fenti 72. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat tükrében szintén az uniós jog téves értelmezésén alapul, amennyiben ezzel az érvvel a nemzeti jogból, nem pedig az uniós szabályozásból eredő mérlegelési mozgástér állítólagos hiányára hivatkoznak.
Negyedszer, a lengyel hatóságok mérlegelési jogkörének hiányával kapcsolatos elméletének alátámasztására a felperes által hivatkozott ítélkezési gyakorlat – azaz az 1971. november 23‑iBock kontra Bizottság ítélet (
62/70
,
EU:C:1971:108
), az 1985. január 17‑iPiraiki‑Patraiki és társai kontra Bizottság ítélet (
11/82
,
EU:C:1985:18
), az 1998. május 5‑iDreyfus kontra Bizottság ítélet (
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
), az 1998. május 8‑iCompagnie Continentale (France) kontra Bizottság (
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
) és az 1998. május 5‑iGlencore Grain kontra Bizottság ítélet (
C‑403/96 P
,
EU:C:1998:195
) – nem ültethető át a jelen ügyre.
Emlékeztetni kell ugyanis arra, hogy maga a Bíróság állapította meg, hogy az említett ítéletekben szereplő megoldás kivételes jelleggel bír, amelyre azon különös helyzetek szolgálnak magyarázatként, amelyek tekintetében azokat hozták, valamint hogy ez magából az ítéletek szövegéből is kitűnik (lásd ebben az értelemben: 2014. március 6‑iNorthern Ireland Department of Agriculture and Rural Development kontra Bizottság végzés,
C‑248/12 P
, nem tették közzé,
EU:C:2014:137
,
23.
és
26.
pont). A Bíróság tehát emlékeztetett arra, hogy csak kivételes jelleggel állapította meg, hogy a felperes az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése értelmében lehet közvetlenül érintett, amennyiben más tényezők – köztük az a pusztán elméleti lehetőség, hogy nem követik a szóban forgó határozatot – tették lehetővé a közvetlen érdek fennállásának megállapítását (lásd ebben az értelemben: 2009. szeptember 10‑iBizottság kontra Ente per le Ville Vesuviane és Ente per le Ville Vesuviane kontra Bizottság ítélet,
C‑445/07 P és C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
58.
pont; 2014. március 6‑iNorthern Ireland Department of Agriculture and Rural Development kontra Bizottság végzés,
C‑248/12 P
, nem tették közzé,
EU:C:2014:137
,
25.
pont).
Különösen az 1998. május 5‑iDreyfus kontra Bizottság ítéletet (
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
), az 1998. május 5‑iCompagnie Continentale (France) kontra Bizottság ítéletet (
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
) és az 1998. május 5‑iGlencore Grain kontra Bizottság ítéletet (
C‑403/96 P
,
EU:C:1998:195
) illetően kell emlékeztetni arra, hogy ezekben az ítéletekben a Bíróság arra a társadalmi‑gazdasági kontextusra támaszkodott, amelybe a szóban forgó szállítási szerződés megkötése illeszkedett, amely kontextust az a kritikus gazdasági és pénzügyi helyzet jellemzett, amellyel a kedvezményezettnek meg kellett birkóznia, és amelyet a kedvezményezett élelmezési és orvosi helyzetének súlyosbodása jellemzett, a Bíróság továbbá arra támaszkodott, hogy e körülmények között a szóban forgó gabonaellátás csak az Unió által rendelkezésre bocsátott pénzügyi források révén valósulhat meg. Ily módon a felfüggesztő záradéknak a szállítási szerződésbe való felvétele pusztán annyit tükrözött, hogy a szóban forgó szállítási szerződés gazdaságilag és objektíve az Unió által rendelkezésre bocsátott pénzügyi forrásoktól függött (lásd ebben az értelemben: 1998. május 5‑iDreyfus kontra Bizottság ítélet,
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
,
50.
és
51.
pont).
Márpedig a jelen ügyet nem jellemzi olyan hasonló ténybeli és gazdasági kontextus, amelyben az ERFA hozzájárulása nélkül a felperest megfosztanák annak minden tényleges lehetőségétől, hogy a projektet megvalósítsa, illetve hogy rendelkezzen az ehhez szükséges forrásokkal, mivel az ERFA hozzájárulása távolról sem a projekt egyetlen finanszírozási forrása, továbbá mivel – éppen ellenkezőleg – a Törvényszékhez benyújtott iratokból kitűnik, hogy a projektet megközelítőleg 84%‑ban magánforrásokból, 2%‑ban pedig az érintett tagállam egyéb forrásaiból finanszírozták.
Ugyanígy, ami az 1985. január 17‑iPiraiki‑Patraiki és társai kontra Bizottság ítélet (
11/82
,
EU:C:1985:18
) és az 1971. november 23‑iBock kontra Bizottság ítélet (
62/70
,
EU:C:1971:108
) alapjául szolgáló ügyeket illeti, emlékeztetni kell arra, hogy ezek olyan különös esetekre vonatkoztak, amelyekben a Bizottság – valamely tagállam kérésére – védintézkedéseknek a tagállam általi elfogadását engedélyezte. E körülmények között a Bíróság vélhette úgy, hogy nem fér kétség ahhoz, hogy az említett intézkedéseket kérő tagállam végre fogja azokat hajtani, hogy levonhassa azok valamennyi következményét (lásd ebben az értelemben: 2004. július 8‑iRegione Siciliana kontra Bizottság végzés,
T‑341/02
,
EU:T:2004:228
,
79.
pont). Márpedig a jelen ügyben nem mondható el ugyanez, mivel a Lengyel Köztársaság nem arra kérte a Bizottságot, hogy olyan határozatot fogadjon el, amely lehetővé teszi számára a projekthez való pénzügyi hozzájárulás megtagadását.
Ötödször, az ERFA‑ból nyújtott támogatás téves felfogásán alapulnak a felperes arra alapított érvei, hogy a projekt nem lenne életképes az ERFA hozzájárulása nélkül, és hogy ezek a pénzeszközök „ösztönző hatással” rendelkeznének. Az ERFA‑ból nyújtott támogatás címzettje ugyanis a tagállam, amely azt egy vagy több operatív program keretében projektek – akár nagyprojektek – finanszírozására használhatja. Ezzel szemben a projekt megvalósításáért felelős jogalany nem jogosult erre a támogatásra és azzal nem is áll közvetlen kapcsolatban. Ily módon nem közvetlenül az ERFA támogatása az, amely hozzájárul a projekt életképességéhez, illetve amely ösztönző hatást gyakorol a felperesre, hanem az az esetleges támogatás, amelyet a lengyel hatóságok – többek között az ERFA‑ból származó pénzeszközök révén – a számára biztosíthatnak. Márpedig a megtámadott határozat nem abban akadályozza meg a Lengyel Köztársaságot, hogy a projektet finanszírozza, hanem kizárólag abban, hogy ezeket a támogatásokat az ERFA alapján az uniós költségvetésre terhelje.
A fenti megfontolások összességéből következik, hogy mivel a fenti 32. pontban említett két kritérium nem teljesül, a felperest nem érinti közvetlenül a megtámadott határozat, tekintettel arra, hogy az kizárólag a Bizottság és a Lengyel Köztársaság közötti jogviszonyban keletkeztet hatásokat.
Azt kell tehát megállapítani, hogy a felperes esetében nem teljesül az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdésében szereplő egyik, jelesül a közvetlen érintettséggel kapcsolatos elfogadhatósági feltétel, ily módon pedig nem kell vizsgálni, hogy a felperest személyében érinti‑e a megtámadott határozat.
Ennélfogva a jelen keresetet mint elfogadhatatlant kell elutasítani.
A költségekről
Az eljárási szabályzat 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. Mivel a felperes pervesztes lett, a Bizottság kérelmének megfelelően kötelezni kell a költségek viselésére.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (hetedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet mint elfogadhatatlant elutasítja.

2)
A Green Source Poland sp. z o.o. maga viseli saját költségeit, valamint az Európai Bizottság részéről felmerült költségeket.

Van der Woude
Ulloa Rubio
Marcoulli
Kihirdetve Luxembourgban, a 2017. május 4‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.