CELEX: 62014TJ0712
Verseny
Kartellek
Erőfölénnyel való visszaélés
Szelektív javítási rendszer
A független órások pótalkatrészekkel való ellátásának a svájcióra‑gyártók általi megtagadása
Elsődleges piac és az értékesítés utáni szolgáltatások piaca
A hatékony verseny teljes megszüntetése
Panaszt elutasító határozat

A jogvita előzményei és a megtámadott határozat
A közigazgatási eljárás
A felperes, a Confédération européenne des associations d’horlogers‑réparateurs (CEAHR) olyan nonprofit egyesület, amelyet a független órások érdekeit képviselő, nyolc tagállamból származó kilenc nemzeti egyesület alkot.
2004. július 20‑án a felperes panaszt nyújtott be az Európai Közösségek Bizottságához a The Swatch Group SA‑val, a Richemont International SA‑val, az LVMH Moët Hennessy‑Louis Vuitton SA‑val, a Rolex SA‑val, a Manufacture des montres Rolex SA‑val, a Société anonyme de la Manufacture d’horlogerie Audemars Piguet & Cie‑vel és a Patek Philippe SA Manufacture d’Horlogerie‑vel szemben (a továbbiakban: svájcióra‑gyártók), amelyben azt állította, hogy e vállalkozások megállapodtak, vagy összehangolták magatartásaikat, illetve megtagadták a független órások pótalkatrészekkel való ellátásának folytatását, és ezzel visszaéltek erőfölényükkel.
2008. július 10‑én a Bizottság elfogadta a C(2008) 3600 (COMP/E‑1/39.097 – „órák javítása” ügy) határozatot, amelyben az állítólagos jogsértésekre vonatkozó vizsgálat folytatásához szükséges közösségi érdek hiányára hivatkozva elutasította a panaszt.
2010. december 15‑én a Törvényszék megsemmisítette a Bizottság panaszt elutasító e határozatát. A Törvényszék úgy ítélte meg, hogy a Bizottság megsértette a valamennyi jogi és ténybeli körülmény figyelembevételére és a felperes által tudomására hozott e körülmények összességének alapos vizsgálatára vonatkozó kötelezettségét, nem indokolta megfelelően azon állítását, amely szerint a panasz legfeljebb korlátozott méretű, és így korlátozott gazdasági jelentőségű piaci szegmensre vonatkozott, és nyilvánvaló értékelési hibát követett el annak megállapításakor, hogy az órák javítási és karbantartási szolgáltatásainak piaca nem képez önálló releváns piacot, hanem a luxus‑ és presztízsórák piacával együtt kell vizsgálni. Következésképpen a Törvényszék megállapította, hogy a Bizottság által elkövetett jogsértések befolyásolták a panasz vizsgálatának folytatásához szükséges uniós érdek fennállására vonatkozó értékelését (2010. december 15‑iCEAHR kontra Bizottság ítélet,
T‑427/08
,
EU:T:2010:517
,
–
43.
,
–
119.
és
–
178.
pont).
Ezen ítélet alapján a Bizottság 2011. augusztus 1‑jén az [EUMSZ 101. cikk és az EUMSZ 102. cikk] alapján folytatott eljárásokról szóló, 2004. április 7‑i 773/2004/EK bizottsági rendelet (
HL 2004. L 123., 18. o.
, magyar nyelvű különkiadás 8. fejezet, 3. kötet 81. o.) 7. cikke alapján eljárást indított a svájcióra‑gyártókkal szemben. 2013. július 29‑én a Bizottság az ügy állásáról szóló találkozón ismertette a felperessel a panasszal kapcsolatos ideiglenes álláspontját. A vizsgálatot követően úgy határozott, hogy nem szükséges folytatni a vizsgálódást.
2013. szeptember 3‑i levelében a Bizottság hivatalosan tájékoztatta a felperest a panasz elutasítására irányuló szándékáról.
2013. szeptember 27‑i levelében a felperes továbbította a Bizottságnak a panasz elutasításával kapcsolatos észrevételeit. A felperes fenntartotta, hogy a svájcióra‑gyártók részéről a pótalkatrészekkel való ellátás megtagadása az EUMSZ 101. cikk és az EUMSZ 102. cikk megsértésének minősül.
A Bizottság azt követően, hogy 2013. szeptember 16‑án, 18‑án, illetve november 19‑én kikérte a Richemont, a Rolex és a The Swatch Group észrevételeit, majd továbbította a felperesnek ezen észrevételeket, és azon nem bizalmas dokumentumokat, melyekre értékelését alapozta, 2014. január 16‑án és március 5‑én, az ügy állásáról szóló találkozón arról tájékoztatta a felperest, hogy az észrevételei nem tartalmaztak olyan érdemi új tényeket, amelyek elmozdították volna a Bizottságot eredeti álláspontjáról.
A Bizottság az AT.39097 – Órajavítás ügyben 2014. július 29‑én meghozta a C(2014) 5462 final határozatot (a továbbiakban: megtámadott határozat), melyben az EUMSZ 101. cikk és az EUMSZ 102. cikk megsértése megállapításának csekély valószínűségére tekintettel a részletesebb vizsgálathoz szükséges erőforrások aránytalan jellege miatt elutasította a felperes panaszát.
A megtámadott határozat
A Bizottság vizsgálatát azon órákra korlátozta, amelyeket gazdasági és technikai okokból megéri javíttatni és karbantartani, vagyis az 1000 eurót meghaladó áron értékesített órákra (a továbbiakban: presztízsórák).
Mindenekelőtt a Bizottság emlékeztetett arra, hogy a presztízsórák gyártásának piacán verseny érvényesül.
A javítási és karbantartási szolgáltatások működését a megtámadott határozat 65–73. pontja ismerteti. E tekintetben a Bizottság jelzi, hogy a svájcióra‑gyártók többsége szelektív javítási rendszert alakított ki, lehetővé téve a független órások számára, hogy szerződtetett javítóműhelyekké váljanak, feltéve, hogy teljesítik a képzésükkel, szakmai tapasztalatukkal és felszerelésükkel, valamint műhelyük megfelelő jellegével kapcsolatos feltételeket. E rendszereket bizonyos gyártók fokozatosan, eltérő időszakokban hozták létre, míg más gyártók továbbra is ellátják pótalkatrészekkel a független órásokat. Emellett az ilyen rendszert kialakító svájcióra‑gyártók némelyike továbbra is igénybe veszi a független órások szolgáltatásait a régi órák esetében. A szerződtetett javítóműhelyek hozzáférnek a pótalkatrészekhez és a márka sajátos szerszámaihoz, valamint a szükséges technikai információkhoz. A szerződtetett javítóműhelyek nem értékesíthetik tovább a pótalkatrészeket nem szerződtetett órásoknak, és gyakran forgalmazói is ezen óráknak, akik értékesítés utáni szolgáltatásokat is hivatottak nyújtani. A svájcióra‑gyártók belső javítási hálózatokat is létrehoztak. A szerződtetett javítóműhellyé váláshoz szükséges befektetés a márkától és a nyújtott szolgáltatásoktól függ, melyek lehetnek alapszintűek vagy teljes körűek, vagyis magukban foglalhatják a mutatókat hajtó és a további funkciókat működésbe hozó motor, vagyis az óraszerkezet szétszerelését. Bizonyos svájcióra‑gyártók esetében a szerződtetett javítóműhelyek által végzett javítások aránya nagyon magas. Másfelől a presztízsórák gyakran összetettebb mechanikus szerkezettel rendelkeznek, ami kifinomultabb tudást igényel, mint a kvarcórák szerkezete.
A piac meghatározása
A Bizottság a megtámadott határozat 85–91. pontjában megvizsgálta a presztízsórák értékesítésének piacát (elsődleges piac), ezen órák karbantartási és javítási szolgáltatásainak piacát, valamint a pótalkatrészekkel való ellátás piacát (másodlagos piacok), melyek földrajzi kiterjedése az Európai Gazdasági Térséget fedi le. A Bizottság megállapította, hogy az elsődleges piac és a másodlagos piacok önálló és elkülönült piacok.
A karbantartási és javítási szolgáltatások piacát illetően a Bizottság megállapította, hogy csekély a helyettesíthetőség az egyes márkák javítási szolgáltatásai között, olyannyira, hogy minden egyes márka tekintetében önálló piacról lehet beszélni.
A pótalkatrészekkel való ellátás piacát illetően a Bizottság azt állapította meg, hogy nagyon csekély a helyettesíthetőség, mivel a pótalkatrészek általában a márkák között nem cserélhetők fel, és amikor felcserélhetők, a fogyasztók inkább az eredeti alkatrészeket részesítik előnyben, hogy ne csökkenjen az óra értéke. Tehát mind a javítás, mind a karbantartás esetén több, elkülönült piacról van szó, melyek az egyes márkákhoz kapcsolódnak.
Az EUMSZ 102. cikk szerinti értékelés
A Bizottság szerint nem zárható ki, hogy a svájcióra‑gyártók erőfölényben vannak a javítás és a pótalkatrészekkel való ellátás piacán, mivel az e piacokra való belépés a piacok sajátosságai miatt jelentős befektetést igényelne.
Mindazonáltal, mivel a svájcióra‑gyártók szelektív javítási rendszert alakítottak ki, lehetővé téve a független órások számára, hogy objektív feltételek teljesítése esetén szerződtetett javítóműhelyekké váljanak, a Bizottság úgy határozott, hogy a felperes által hivatkozott precedensekkel ellentétben nem állapítható meg, hogy a svájcióra‑gyártók fenntartják maguknak a másodlagos piacokat, megakadályozva a független órások e piacokra való belépését. Emellett a Bizottság pontosította, hogy az ilyen rendszer nem szünteti meg a hatékony versenyt, mivel ez fennáll a szerződtetett javítóműhelyek között, különösen amiatt, hogy azok különböző márkák óráit is javíthatják.
Rendkívüli körülmények hiányában és a minőségi szempontokon alapuló szelektív javítási rendszer kialakítása miatt a pótalkatrészekkel való ellátás folytatásának megtagadása a Bizottság szerint nem elegendő a visszaélés fennállásának bizonyításához. A pótalkatrészekkel való ellátás folytatásának megtagadását egyébként objektív indokok és a hatékonyságnövelés célkitűzése is igazolhatja, többek között a márka arculatának és a termékek minőségének megőrzése, a hamisítás megelőzése és a mechanikus órák technikai bonyolultságának növekedése, ami minőségi javítást tesz szükségessé. A fenti megfontolásokra tekintettel a Bizottság úgy döntött, hogy a jelen ügyben az erőfölénnyel való visszaélés fennállása bizonyításának valószínűsége korlátozott.
Az EUMSZ 101. cikk szerinti értékelés
A verseny korlátozására irányuló megállapodás vagy összehangolt magatartások fennállását illetően a Bizottság a vizsgálatot követően megállapította, hogy a szelektív javítási rendszereket a svájcióra‑gyártók nem ugyanabban az időszakban hozták létre. A svájcióra‑gyártók némelyike egyébként továbbra is ellátja pótalkatrészekkel a független órásokat. A Bizottság szerint tehát nem lehetett megállapítani megállapodás vagy összehangolt magatartások fennállását. Emellett a Bizottság úgy vélte, hogy végső soron a pótalkatrészek márkánként elkülönülő piacainak fennállása miatt nincs haszna olyan összehangolt magatartás kialakításának, amely a független órások pótalkatrészekkel való ellátásának megszakítására irányul.
A szelektív javítási rendszerek az [EUMSZ 101. cikk] (3) bekezdésének vertikális megállapodások és összehangolt magatartások csoportjaira történő alkalmazásáról szóló, 2010. április 20‑i 330/2010/EU bizottsági rendelettel (
HL 2010. L 102., 1. o.
) való összhangját illetően a Bizottság jelezte, hogy a vizsgálat nem tette lehetővé annak megállapítását, hogy a szerződtetett javítóműhelyek ne határozhatnák meg szabadon a javítások árát, mivel a szerződések csupán irányárat vagy minimális árat írnak elő. A Bizottság azt is pontosította, hogy az említett szerződések elemzése nem tette lehetővé az e rendelet értelmében vett különösen súlyos korlátozások azonosítását. Mindenesetre, mivel a gyártók a saját márkájuk másodlagos piacain általában 30%‑ot meghaladó piaci részesedéssel rendelkeznek, a Bizottság úgy vélte, hogy az említett rendelet nem alkalmazandó.
A Bizottság ezután megvizsgálta, hogy a szelektív javítási rendszerek megfeleltek‑e az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének alkalmazása alóli mentesüléshez az ítélkezési gyakorlatban kialakított szempontoknak. A Bizottság először is megállapította, hogy a termék jellege szelektív javítási rendszert tesz szükségessé az órák minőségének megőrzése, optimális használatuk biztosítása, a hamisítás megelőzése és a márka arculatának, valamint az e luxustermékekhez a fogyasztók szempontjából kapcsolódó kizárólagosság és presztízs érzetének megőrzése érdekében. Másodszor a Bizottság úgy vélte, hogy a vizsgálata nem tárta fel, hogy a szerződtetett javítóműhelyek kiválasztása nem objektív, mindenkire egyformán, hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazott szempontok alapján történt volna. Harmadszor a Bizottság megállapította, hogy az órások képzésére és szakmai tapasztalatára, az eszközökre, a felszerelésre és a rendelkezésre álló pótalkatrészek készleteire vonatkozó szempontok, melyek a javítások észszerű határidőn belüli elvégzése képességének értékelésére szolgálnak, gyártónként eltérőek ugyan, de olyan minőségi szempontoknak minősülnek, melyek nem mennek túl a rendszer céljának biztosításához szükséges mértéken. Másfelől a Bizottság vizsgálata feltárta, hogy a szerződtetett javítóműhelyeket szerződésük nem kötelezte arra, hogy ne foglalkozzanak más márkák óráinak javításával, és a végrehajtandó jelentős befektetést nem lehet a piacra lépés mesterséges akadályának tekinteni, továbbá az nem aránytalan, mivel azt a minőség célkitűzése igazolja, és nem ritka, hogy az órások több márkának is dolgoznak.
Következésképpen a Bizottság azt állapította meg, hogy kevéssé valószínű, hogy e rendszerek az EUMSZ 101. cikk hatálya alá tartoznának.
A szerződtetett javítóműhelyek számára előírt, a független órások pótalkatrészekkel való ellátására vonatkozó tilalommal kapcsolatban a Bizottság emlékeztetett arra, hogy a szelektív rendszerek egyik sajátosságáról van szó, ami szintén kívül esik az EUMSZ 101. cikk hatályán, és amit a 330/2010 rendelet nem minősít különösen súlyos korlátozásnak, ellentétben a gépjárműágazat esetén előírtakkal. A felperes által az ezen ágazattal vont párhuzam tehát irreleváns. E viszonteladási tilalom tehát a Bizottság szerint szintén nem minősül az EUMSZ 101. cikk megsértésének.
Következésképpen a Bizottság úgy határozott, hogy még ha több erőforrást fordítana is a panasz kivizsgálására, csekély az esélye annak, hogy meg lehetne állapítani a versenyszabályok megsértését, aminek következtében e további erőfeszítések aránytalanok lennének.
Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2014. október 7‑én benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
A Törvényszék Hivatalához 2015. január 23‑án, január 30‑án, illetve február 23‑án benyújtott beadványaikkal a The Swatch Group, az LVMH Moët Hennessy‑Louis Vuitton és a Rolex kérte, hogy a Bizottság kérelmeinek támogatása végett beavatkozhasson a jelen eljárásba. 2015. április 21‑i végzésével a Törvényszék kilencedik tanácsának elnöke megengedte a fenti beavatkozásokat.
A Törvényszék Hivatalához 2015. március 31‑én benyújtott beadványában a Cousins Material House Ltd kérte, hogy a felperes kérelmeinek támogatása végett beavatkozhasson a jelen eljárásba. 2015. november 11‑i végzésével a Törvényszék kilencedik tanácsának elnöke elutasította a Cousins Material House beavatkozás iránti kérelmét.
A beavatkozó felek beadványaikat a megszabott határidőn belül benyújtották.
A Törvényszék elnökének határozatával a jelen ügyet egy új, a második tanácshoz tartozó előadó bírónak osztották ki.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
semmisítse meg a megtámadott határozatot;
–
a Bizottságot kötelezze a költségek viselésére;
A beavatkozó felek által támogatott Bizottság azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
a fellebbezőt kötelezze a költségek viselésére.
A jogkérdésről
A felperes keresete alátámasztására lényegében hat jogalapot terjesztett elő. Az első jogalap a svájcióra‑gyártók piaci erejének jellemzése során elkövetett hibára vonatkozik. A második jogalap a svájcióra‑gyártók részéről a független órások pótalkatrészekkel való ellátásának megtagadásával megvalósított visszaélés fennállásának értékelése során elkövetett hibára vonatkozik. A harmadik jogalap a szelektív kiválasztási rendszer és a pótalkatrészekkel való ellátás megtagadásának objektíven igazolt jellegére vonatkozó értékelés során elkövetett hibára vonatkozik. A negyedik jogalap a megállapodás vagy összehangolt magatartás fennállásának értékelése során elkövetett hibára vonatkozik. Az ötödik jogalap az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozik. A hatodik jogalap a megfelelő ügyintézés elvének megsértésére vonatkozik.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a 773/2004 rendelet 7. cikkének (2) bekezdése nem jogosítja fel a panaszost arra, hogy a Bizottságtól az állítólagos jogsértés fennállására vagy fenn nem állására vonatkozóan végleges határozatot követeljen, és a Bizottságot nem kötelezi arra, hogy az eljárást a végleges határozat meghozataláig mindenképpen folytassa (lásd ebben az értelemben: 2013. szeptember 19‑iEFIM kontra Bizottság ítélet,
C‑56/12 P
, nem tették közzé,
EU:C:2013:575
,
57.
pont; 1992. szeptember 18‑iAutomec kontra Bizottság ítélet,
T‑24/90
,
EU:T:1992:97
,
75.
pont; 2013. május 30‑iOmnis Group kontra Bizottság ítélet,
T‑74/11
, nem tették közzé,
EU:T:2013:283
,
42.
pont).
Az EUMSZ 105. cikk (1) bekezdésében az EUMSZ 101. cikk és az EUMSZ 102. cikk által előírt elvek alkalmazásának biztosításával megbízott Bizottság kötelessége az uniós versenypolitika meghatározása és végrehajtása. E feladat hatékony ellátása érdekében a Bizottság jogosult arra, hogy eltérő jelentőséget tulajdonítson a hozzá benyújtott panaszoknak, és e tekintetben széles mérlegelési jogkörrel rendelkezik (lásd ebben az értelemben: 1999. március 4‑iUfex és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑119/97 P
,
EU:C:1999:116
,
88.
és
89.
pont; 2001. május 17‑iIECC kontra Bizottság ítélet,
C‑449/98 P
,
EU:C:2001:275
,
36.
pont; 2013. május 30‑iOmnis Group kontra Bizottság ítélet,
T‑74/11
, nem tették közzé,
EU:T:2013:283
,
43.
pont).
Amikor a Bizottság e széles mérlegelési jogkör gyakorlása során eltérő jelentőséget tulajdonít az elé terjesztett panaszoknak, nemcsak annak sorrendjét jogosult meghatározni, hogy a panaszok mikor kerülnek kivizsgálásra, hanem a szóban forgó panaszt el is utasíthatja azon indokkal, hogy nem áll fenn az üggyel kapcsolatos vizsgálat folytatásához szükséges uniós érdek (lásd ebben az értelemben: 2010. december 15‑iCEAHR kontra Bizottság ítélet,
T‑427/08
,
EU:T:2010:51
,
27.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Annak megítélése érdekében, hogy egy ügy további vizsgálatához szükséges uniós érdek fennáll‑e, a Bizottságnak figyelembe kell vennie az adott ügy körülményeit, különösen az elé terjesztett panaszban bemutatott ténybeli és jogi elemeket. A Bizottságnak különösen az a feladata, hogy miután kellő gondossággal értékelte a panaszos által előadott ténybeli és jogi elemeket, mérlegelje az állítólagos jogsértésnek a belső piac működésével kapcsolatos jelentőségét, a jogsértés fennállása bizonyíthatóságának valószínűségét, valamint a szükséges vizsgálati intézkedések terjedelmét arra figyelemmel, hogy a legkedvezőbb feltételek mellett tudja ellátni az EUMSZ 101. cikk és az EUMSZ 102. cikk betartásával kapcsolatos ellenőrző feladatkörét (1992. szeptember 18‑iAutomec kontra Bizottság ítélet,
T‑24/90
,
EU:T:1992:97
,
86.
pont; 2010. december 15‑iCEAHR kontra Bizottság ítélet,
T‑427/08
,
EU:T:2010:51
,
158.
pont).
E tekintetben az uniós bíróságnak a Bizottság számára a panaszok elbírálása terén biztosított széles mérlegelési jogkör gyakorlására vonatkozólag végzett felülvizsgálata nem indíthatja e bíróságot arra, hogy az uniós érdekre vonatkozó saját értékelését a Bizottság által végzett értékelés helyébe léptesse (lásd ebben az értelemben: 2010. december 15‑iCEAHR kontra Bizottság ítélet,
T‑427/08
,
EU:T:2010:51
,
65.
pont; 2013. július 11‑iBVGD kontra Bizottság ítélet,
T‑104/07 és T‑339/08
, nem tették közzé,
EU:T:2013:366
,
219.
pont).
Másfelől, mivel az adott panaszhoz fűződő uniós érdek értékelése az egyes ügyek körülményeitől függ, a Bizottság által figyelembe vehető értékelési szempontok száma nem korlátozható, illetve – fordított értelemben – a Bizottságot nem lehet arra kötelezni, hogy kizárólag bizonyos szempontokat alkalmazzon. Ennélfogva a Bizottság az uniós érdek értékeléséhez csupán egyetlen szempontnak is elsőbbséget biztosíthat (2001. május 17‑iIECC kontra Bizottság ítélet,
C‑450/98 P
,
EU:C:2001:276
,
58.
pont; 2013. október 16‑iVivendi kontra Bizottság ítélet,
T‑432/10
, nem tették közzé,
EU:T:2013:538
,
25.
pont).
Emellett a panaszeljárás jellemzője az, hogy a hivatkozott jogsértés bizonyításának terhe a panaszosra hárul. Hasonlóképpen, a Bizottság panaszt elutasító határozatának megsemmisítésére irányuló kereset esetén a felperesnek kell az uniós bíróság elé terjesztenie az e határozat jogellenességének bizonyítására irányuló érveket és bizonyítékokat (2013. szeptember 19‑iEFIM kontra Bizottság ítélet,
C‑56/12 P
, nem tették közzé,
EU:C:2013:575
,
72.
és
73.
pont).
Ezen ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a Törvényszéknek nem feladata, hogy elbírálja a határozatnak a felperes által hatékonyan nem vitatott részeit, sem az, hogy helyt adjon a bizonyítékok nélkül előadott érveknek.
A Bizottság széles mérlegelési jogköre azonban nem korlátlan. A Bizottságnak ugyanis alaposan meg kell vizsgálnia a panaszos által tudomására hozott ténybeli és jogi körülmények összességét (1999. március 4‑iUfex és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑119/97 P
,
EU:C:1999:116
,
86.
pont; 2013. május 30‑iOmnis Group kontra Bizottság ítélet,
T‑74/11
, nem tették közzé,
EU:T:2013:283
,
46.
pont). Emellett az uniós bíróság hatáskörének korlátozása nem jelenti azt, hogy e bíróságnak tartózkodnia kellene attól, hogy megvizsgálja a hivatkozott bizonyítékok tárgyi valószerűségét, megbízhatóságát és következetességét, valamint annak ellenőrzésétől, hogy e bizonyítékok tartalmazzák‑e a figyelembe veendő valamennyi adatot, és hogy e bizonyítékok alátámasztják‑e a belőlük levont következtetéseket (2007. szeptember 17‑iMicrosoft kontra Bizottság ítélet,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
89.
pont; 2013. július 11‑iBVGD kontra Bizottság ítélet,
T‑104/07 és T‑339/08
, nem tették közzé,
EU:T:2013:366
,
220.
pont).
A felhozott jogalapokat e megfontolások tükrében kell megvizsgálni.
Elsősorban a szelektív kiválasztási rendszer és a pótalkatrészekkel való ellátás megtagadásának objektíven igazolt jellegével kapcsolatos értékelés során elkövetett nyilvánvaló hibára vonatkozó harmadik jogalapot, másodsorban a svájcióra‑gyártók részéről a független órások pótalkatrészekkel való ellátásának megtagadásával megvalósított visszaélés fennállásának értékelése során elkövetett nyilvánvaló hibára vonatkozó második jogalapot, harmadsorban a svájcióra‑gyártók piaci erejének jellemzése során elkövetett nyilvánvaló hibára vonatkozó első jogalapot, negyedsorban a megállapodás vagy összehangolt magatartás fennállásának értékelése során elkövetett nyilvánvaló hibára vonatkozó negyedik jogalapot, ötödsorban az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó ötödik jogalapot és hatodsorban a megfelelő ügyintézés elvének megsértésére vonatkozó hatodik jogalapot kell megvizsgálni.
A harmadik, a szelektív kiválasztási rendszer és a pótalkatrészekkel való ellátás megtagadásának objektíven igazolt, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és arányos jellegével kapcsolatos értékelés során elkövetett hibára vonatkozó jogalapról
A felperes által felhozott harmadik jogalap két részre oszlik. Az első részben a felperes azt rója fel a Bizottságnak, hogy tévesen alkalmazta az ítélkezési gyakorlatot, amikor megállapította, hogy valamely szelektív forgalmazási rendszer és analógia útján egy szelektív javítási rendszer csak akkor nem tartozik az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének hatálya alá, ha az objektíven igazolt, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és arányos, noha emellett az is szükséges, hogy az ilyen rendszer ne szüntesse meg a hatékony versenyt. A második részben a felperes azt adja elő, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibát követett el, amikor megállapította, hogy a szóban forgó szelektív javítási rendszerek objektíven igazoltak, hátrányos megkülönböztetéstől mentesek és arányosak.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri.
A harmadik jogalap első, valamely szelektív rendszernek az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével való összhangjának feltételeire vonatkozó részéről
A felperes vitatja a Bizottság azon értelmezését, amely szerint a szóban forgó javítási rendszerek megfelelnek az EUMSZ 101. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlatnak, mivel azok objektíven igazoltak, hátrányos megkülönböztetéstől mentesek és arányosak. Éppen ellenkezőleg, az ilyen rendszerek csak akkor vannak összhangban e cikkel, ha egyéb feltételek mellett nem szüntetik meg teljesen a versenyt, vagyis az általuk bevezetett korlátozásokat más, a termékek közötti versenytényezők vagy a különböző márkák közötti hatékony verseny ellensúlyozzák, ami a jelen esetben nem áll fenn. A felperes hozzáteszi, hogy a szelektív forgalmazási rendszerek összhangjának kérdése nem releváns a szelektív javítási rendszerek összhangjának értékelése szempontjából, mivel az elsődleges termékek piaca elkülönül a javítási és karbantartási szolgáltatások piacától.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést.
A megtámadott ítélet 154. pontjában a Bizottság pontosította, hogy valamely minőségi szelektív forgalmazási rendszer általában az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének hatályán kívül esőnek minősül a versenyellenes hatások hiánya miatt, feltéve, hogy objektíven igazolt, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és arányos. A Bizottság ezután e feltételeket a szóban forgó szelektív javítási rendszerre alkalmazta.
E tekintetben a Bíróság kimondta, hogy a különböző gyártók sajátosságaihoz és a különböző fogyasztói csoportok igényeihez igazított, differenciált értékesítési csatornák fennállása igazolva van többek között a magas minőségű és magas technikai szintű tartós fogyasztási cikkek ágazatában, melyben viszonylag korlátozott számú, nagy és közepes méretű gyártók egymást könnyen helyettesíteni képes készülékek nagy választékát kínálják, és az ilyen termékek szükségessé tehetik a kifejezetten a sajátosságaikhoz igazított és a forgalmazásukhoz kapcsolódó vevőszolgálat biztosítását (1986. október 22‑iMetro kontra Bizottság ítélet,
75/84
,
EU:C:1986:399
,
54.
pont).
Márpedig a kifejezetten a sajátosságokhoz igazított vevőszolgálatra való hivatkozásból az következik, hogy a szelektív forgalmazási rendszer EUMSZ 101. cikkel való összhangjának eldöntését lehetővé tevő feltételeket alkalmazni lehet annak értékeléséhez is, hogy valamely szelektív javítási rendszer, mely a vevőszolgálat körébe tartozik, versenyellenes hatásokkal jár‑e. A szelektív forgalmazási rendszerre vonatkozó szempontokat tehát analógia útján alkalmazni lehet a szóban forgó szelektív javítási rendszerek értékeléséhez is.
Az ítélkezési gyakorlat téves értelmezésén alapul a felperes azon érve, amely szerint annak elismerése, hogy valamely szelektív rendszer objektíve igazolt, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és arányos, a különböző márkák termékei és szolgáltatásai közötti verseny fennállásától is függ, amely alkalmas lehet az ugyanazon márka termékei közötti verseny szelektív rendszerből eredő korlátozásának ellensúlyozására.
A szelektív forgalmazási rendszert képező megállapodásokkal kapcsolatban ugyanis a Bíróság már kimondta, hogy az ilyen megállapodások szükségképpen befolyásolják a versenyt a belső piacon (1983. október 25‑iAEG‑Telefunken kontra Bizottság ítélet,
107/82
,
EU:C:1983:293
,
33.
pont; 2011. október 13‑iPierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet,
C‑439/09
,
EU:C:2011:649
,
39.
pont). Mindazonáltal a Bíróság elismerte, hogy léteznek olyan jogszerű követelmények, mint például a jó minőségű és magas műszaki színvonalat képviselő termékek vonatkozásában különleges szolgáltatásokat nyújtani képes szakosított kereskedelem fenntartása, amelyek igazolhatják az árverseny csökkentését az áron kívüli más tényezők versenyének érdekében. A szelektív forgalmazási rendszerek tehát annak következtében, hogy olyan jogszerű eredmény elérésére irányulnak, amely javíthatja a versenyt ott, ahol az nem csupán az árak vonatkozásában áll fenn, az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével összhangban lévő versenytényezőt képeznek (1983. október 25‑iAEG‑Telefunken kontra Bizottság ítélet,
107/82
,
EU:C:1983:293
,
33.
pont; 2011. október 13‑iPierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet,
C‑439/09
,
EU:C:2011:649
,
40.
pont).
Emellett az ilyen forgalmazási hálózat szervezésére nem vonatkozik az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében meghatározott tilalom, amennyiben a viszonteladókat valamennyi lehetséges viszonteladó vonatkozásában egységesen meghatározott és hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazott objektív minőségi kritériumok alapján választják ki, továbbá amennyiben a termék jellemzői a termék minőségének megóvása és megfelelő használatának biztosítása érdekében szükségessé teszik az ilyen hálózatot, végül pedig amennyiben a kialakított kritériumok nem haladják meg a szükséges mértéket (1977. október 25‑iMetro SB‑Großmärkte kontra Bizottság ítélet,
26/76
,
EU:C:1977:167
,
20.
pont; 1980. december 11‑iL’Oréal ítélet,
31/80
,
EU:C:1980:289
,
15.
és
16.
pont; 2011. október 13‑iPierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet,
C‑439/09
,
EU:C:2011:649
,
41.
pont).
Ezzel szemben az ítélkezési gyakorlatból nem következik, hogy szükség volna annak ellenőrzésére, hogy e forgalmazási hálózatok hatására nem szűnik‑e meg teljesen a verseny. Ugyanis amennyiben a fent említett feltételek teljesülnek, ez elegendő annak megállapításához, hogy valamely szelektív rendszer az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével összhangban álló versenytényező.
A Bizottság tehát nem követett el hibát annak megállapításakor, hogy valamely szelektív forgalmazási rendszer, és analógia útján valamely szelektív javítási rendszer, összhangban van az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével, feltéve, hogy objektíven igazolt, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és arányos.
A harmadik jogalap második, a szelektív kiválasztási rendszer objektíven igazolt, hátrányos megkülönböztetéstől mentes és arányos jellegével kapcsolatos értékelés során elkövetett nyilvánvaló hibára vonatkozó részéről
A felperes szerint a szóban forgó szelektív javítási rendszerek objektíven nem igazoltak, hátrányosan megkülönböztetőek és aránytalanok.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést.
– Az első, a szelektív javítási rendszerek objektíven igazolt jellegére vonatkozó kifogásról
A felperes kifogásolja azon indokokat, amelyek alapján a Bizottság megállapította, hogy a szóban forgó szelektív javítási rendszerek objektíven igazoltak. A felperes többek között azt állítja, hogy az órák nem olyan rendkívül bonyolultak, hogy az igazolná e rendszerek kialakítását; hogy a presztízst sugalló arculat megóvása nem minősülhet a versenykorlátozás alapjául szolgáló jogszerű célkitűzésnek, és hogy az említett rendszerek nem tehetik lehetővé a hamisítás elleni védelem javítását. A felperes szerint az, hogy a megtámadott határozat nem tért ki megfelelően a panaszra, kitűnik a gépjárműágazattal kapcsolatos analógiára vonatkozó érveire adott válaszokból is, amely ágazatban a gyártók nem akadályozhatják a független szerelőműhelyek pótalkatrészekkel való ellátását.
A Bizottság e kifogás elutasítását kéri.
E tekintetben a Bizottság a megtámadott határozat 133. pontjában megállapította, hogy e rendszereket valószínűleg igazolják a svájcióra‑gyártók által előadott célkitűzések, vagyis a presztízsórák modelljei bonyolultságának fejlődése, a márka arculatának megőrzése, a magas színvonalú és egységes javítási szolgáltatások fenntartása és a hamisítás megelőzése figyelembevételének szükségessége.
Először is, noha a felperes azt állítja, hogy ezen óraszerkezetek nem bonyolultak, ezen állítás alátámasztására semmiféle olyan konkrét tényre nem hivatkozik, amely megkérdőjelezné a Bizottság erre vonatkozóan tett megállapítását. Azon kifogással kapcsolatban, hogy a Bizottság nem kért fel szakértőt e bonyolultság ellenőrzésére, elegendő emlékeztetni arra, hogy a Bizottság nem köteles nyilatkozni a jogsértés fennállása vagy hiánya tekintetében, ezért vizsgálat lefolytatására sem kötelezhető, mivel ez utóbbi tárgya nem lehetne más, mint olyan bizonyítékok felkutatása, amelyek annak a jogsértésnek a fennállására vagy hiányára vonatkoznak, amelynek megállapítására nem köteles (1992. szeptember 18‑iAutomec kontra Bizottság ítélet,
T‑24/90
,
EU:T:1992:97
,
76.
pont; 2013. október 16‑iVivendi kontra Bizottság ítélet,
T‑432/10
, nem tették közzé,
EU:T:2013:538
,
68.
pont). Nem róható tehát fel a Bizottságnak, hogy nem kért fel szakértőt.
Másodszor, ami a hamisítás valódi kockázata fennállásának és e kockázat megelőzésének szelektív javítási rendszert szükségessé tevő jellegének megkérdőjelezését illeti, a felperes alá nem támasztott állításai szintén nem kérdőjelezik meg a Bizottság megállapítását. Ugyanez a helyzet a felperesnek a független órások elhivatottságára és a hamisítással való szembenállásukra vonatkozó állításait illetően.
Az iratokból ugyanis kitűnik, hogy a svájcióra‑gyártók igazolják, hogy fennáll a presztízsórák és azok pótalkatrészei hamisításának kockázata, és a hamisítás megelőzése az egyike a szelektív javítási rendszerek kialakításával követett céloknak. Márpedig a felperes semmiféle olyan tényt nem hoz fel, amely alkalmas volna annak bizonyítására, hogy nem áll fenn a hamisítás veszélye, és hogy a pótalkatrészekkel való ellátás ellenőrzése ne volna az ezen alkatrészek hamisításának korlátozására alkalmas eszköz.
Következésképpen a felperes alá nem támasztott állításai nem bizonyítják, hogy a Bizottság megsértette mérlegelési jogkörének korlátait annak megállapításával, hogy a szelektív javítási rendszerek létrehozását és a pótalkatrészekkel való ellátás megtagadását igazolhatja a hamisítás elleni küzdelem célkitűzése.
Harmadszor a szelektív javítási rendszereknek a presztízsóramárkák arculatának megőrzése célkitűzésével való igazolását illetően a felpereshez hasonlóan ki kell emelni, hogy a Bíróság már kimondta, hogy a presztízst sugalló arculat megóvására irányuló célkitűzés nem minősülhet a versenykorlátozás alapjául szolgáló jogszerű célkitűzésnek, így nem igazolhatja, hogy az ilyen célkitűzésre irányuló szerződéses kikötésre ne vonatkozzék az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdése (2011. október 13‑iPierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet,
C‑439/09
,
EU:C:2011:649
,
46.
pont).
Mindazonáltal ezen ítéletből az is következik, hogy noha a márka arculatának megőrzése nem igazolhatja a verseny szelektív javítási rendszer létrehozásával történő korlátozását, a termék minőségének megóvására és megfelelő használatának biztosítására irányuló célkitűzés önmagában igazolhatja az ilyen korlátozást. A Bíróság ugyanis elismerte, hogy a jó minőségű és magas műszaki színvonalat képviselő termékek vonatkozásában különleges szolgáltatásokat nyújtani képes szakosított kereskedelem fenntartása jogszerű elvárás, és ha a szelektív forgalmazási hálózat ilyen célt követ, az nem tartozik az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésében előírt tilalom hatálya alá, amennyiben a viszonteladókat valamennyi lehetséges viszonteladó vonatkozásában egységesen meghatározott és hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazott objektív minőségi kritériumok alapján választják ki, továbbá amennyiben a termék jellemzői a termék minőségének megóvása és megfelelő használatának biztosítása érdekében szükségessé teszik az ilyen forgalmazási hálózatot, végül pedig amennyiben a kialakított kritériumok nem haladják meg a szükséges mértéket (lásd ebben az értelemben: 2011. október 13‑iPierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet,
C‑439/09
,
EU:C:2011:649
,
40.
és
41.
pont).
Mivel a márka arculatának megőrzése nem az egyetlen olyan célkitűzés, amelyet a Bizottság alkalmasnak tekint a szelektív javítási rendszer létrehozásának igazolására, és mivel az órák minőségének megóvására és megfelelő használatának biztosítására irányuló célkitűzés önmagában igazolhatja ilyen rendszer létrehozását, a Bizottság nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát, amikor úgy döntött, hogy az ellátás szóban forgó megtagadása valószínűleg igazolt, amennyiben az órások kiválasztása hátrányos megkülönböztetéstől mentesen alkalmazott objektív minőségi kritériumok alapján történik, és a kialakított kritériumok nem haladják meg a szükséges mértéket.
Negyedszer a felperes azon kifogásával kapcsolatban, amely szerint a Bizottság nem állapította meg, hogy a gépjárműágazatra alkalmazandó szabályokkal való összehasonlítás magában foglalja annak megállapítását, hogy a svájcióra‑gyártók által kialakított szelektív javítási rendszerek nem objektíven igazoltak, nem róható fel a Bizottságnak, hogy nem alkalmazta e szabályokat a presztízsórák ágazatára. A gépjárműágazatra alkalmazandó szabályok ugyanis nem vonatkoznak az órákra. Emellett, ahogyan az a megtámadott határozat 175. pontjából kitűnik, a Bizottság több olyan tényt is felsorol, amelyek lehetővé teszik a presztízsórák ágazatának megkülönböztetését a gépjárműágazattól.
Közelebbről a Bizottság jelezte, hogy a gépjárműágazatra sajátos ágazati szabályozás vonatkozik; ezen ágazatban a pótalkatrészek értékesíthetők közvetlenül a végső fogyasztók számára; a presztízsórák vevőszolgálata kevésbé jövedelmező piacot jelent, amely nem képviseli a fogyasztók teljes kiadásainak jelentős arányát, és az óraágazatban kevésbé fontos javítóműhelyeket telepíteni a fogyasztók közelébe, mint a gépjárműágazatban, mivel a presztízsórákat könnyebben el lehet küldeni javításra. Következésképpen nem róható fel a Bizottságnak, hogy nyilvánvaló értékelési hibát követett el, amikor megállapította, hogy a presztízsórák ágazatát eltérő bánásmódban lehet részesíteni, mint amelyet a gépjárműágazatra vonatkozó jogi szabályozás előír.
A Bizottság tehát nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát, amikor úgy határozott, hogy a szóban forgó szelektív javítási rendszereket igazolja a presztízsórák modelljei bonyolultságának fejlődése, a magas színvonalú és egységes javítási szolgáltatások fenntartása és a hamisítás megelőzése figyelembevételének szükségessége.
– A második, a szelektív javítási rendszerek hátrányosan megkülönböztető jellegének hiányára vonatkozó kifogásról
Ami a szelektív javítási rendszerek hátrányosan megkülönböztető jellegét illeti, a felperes azt állítja, hogy az e rendszerekhez való hozzáférés jelentős befektetést igényelne, túl magasak a képesítéssel és a felszereléssel kapcsolatos követelmények, tekintettel arra, hogy a legbonyolultabb javításokat csupán rendkívüli esetekben végzik el, és ezen órások kötelesek lennének alkalmazkodni minden egyes márka sajátos befektetési feltételeihez.
A Bizottság e kifogás elutasítását kéri.
E tekintetben elegendő azt megállapítani, hogy mivel mindezen tényezők olyan objektív kritériumok, amelyek a szelektív javítási rendszerek által követett célokhoz kapcsolódnak, a Bizottság nem lépte túl mérlegelési jogkörét annak megállapításával, hogy ezek nem kérdőjelezik meg e rendszerek hátrányos megkülönböztetéstől mentes jellegét. Végezetül a felperes nem vitatja a javítási rendszerek kiválasztási szempontjainak objektív jellegét.
Következésképpen a felperes által előadott tények nem alkalmasak annak bizonyítására, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el annak megállapításakor, hogy a szelektív javítási rendszerek nem hátrányosan megkülönböztető jellegűek.
– A harmadik, a szelektív javítási rendszerek arányos jellegére vonatkozó kifogásról
A szelektív javítási rendszerek arányosságát illetően a felperes a régi vagy egyszerű órák bonyolultságának hiányára támaszkodik a szóban forgó rendszerek aránytalan jellegének bizonyítása érdekében.
A Bizottság e kifogás elutasítását kéri.
A felperes nem fejti ki, hogy a régi vagy egyszerűbb órák javításának ugyanazon feltételekhez kötése, mint amelyek az újabb órákra vonatkoznak, miért menne túl a kitűzött célok eléréséhez szükséges mértéken. Emellett az iratokból kitűnik, hogy a szelektív javítási rendszerek az órák modelljétől és a javítás jellegétől függő mértékű követelményeket írnak elő, és ilyen befektetéssel járnak, így sor került a modellek közötti különbségek és a kínált szolgáltatás szintje közötti különbségek figyelembevételére.
Mindenesetre a felperes a közigazgatási eljárás során elismerte, hogy a független órások nemzeti egyesülete megköveteli tagjaitól, hogy fektessenek be a képzésbe, az eszközökbe és a pótalkatrész‑készletekbe, hasonlóan ahhoz, ahogyan azt a svájcióra‑gyártók megkövetelik, ami a szelektív kiválasztási rendszerekben való részvételhez megvalósítandó befektetések arányos jellegét erősíti meg.
Emellett a Bizottság helyesen állapította meg, hogy a szóban forgó befektetések több márkára is jellemzőek, így növelve azok jövedelmezőségét. Ráadásul a felperesnek a közigazgatási eljárás során tett azon állítása, amely szerint a szerződtetett javítóműhelyek száma szükségszerűen magas, és emelkedik, megerősíti, hogy e rendszerek nem igényelnek túlzottan magas befektetést, mivel elérhetőek.
Végül a felperes azon érve, amely szerint a szóban forgó szelektív javítási rendszereket az EUMSZ 102. cikkben felsorolt visszaélések jellemzik, nem kérdőjelezheti meg e rendszerek objektíven igazolt jellegét, mivel a fent megvizsgált szempontokat tiszteletben tartották. Ezen érv tehát nem utal a Bizottság által elkövetett nyilvánvaló hibára.
A Bizottság tehát nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát annak megállapításakor, hogy nincs kizárva, hogy a svájcióra‑gyártók által létrehozott szelektív javítási rendszereket igazolja a termékek minőségének megőrzésére irányuló célkitűzés, mivel e rendszerek hátrányos megkülönböztetéstől mentes módon alkalmazott minőségi szempontokon alapulnak, melyek nem aránytalanok.
Következésképpen a harmadik jogalap nem megalapozott.
A második, a pótalkatrészekkel való ellátás folytatásának megtagadásával megvalósított visszaélés fennállásának értékelése során elkövetett hibára vonatkozó jogalapról
A felperes által felhozott második jogalap három részre oszlik. Először is, a Bizottság hibát követett el annak megállapításakor, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás részéről az ellátás megtagadása csupán bizonyos körülmények között minősül visszaélésnek. Továbbá a Bizottság hibát követett el annak megállapításakor, hogy a szóban forgó szelektív javítási rendszerek az EUMSZ 102. cikkre és az EUMSZ 101. cikkre tekintettel jogszerűek. Végül a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el annak megállapításakor, hogy a pótalkatrészekkel való ellátás folytatásának megtagadása nem a svájcióra‑gyártók azon szándékának következménye volt, hogy kisajátítsák maguknak a piacot, és hogy e megtagadás nem alkalmas a verseny teljes megszüntetésére.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri.
A második jogalap első részéről, amely a Bizottság által a visszaélés megállapításához szükséges szempontok azonosítása során elkövetett hibára vonatkozik
A felperes azt rója fel a Bizottságnak, hogy megállapította: az ellátás megtagadása csak akkor minősül az EUMSZ 102. cikk értelmében vett visszaélésnek, ha az teljesen megszünteti a versenyt, és az objektív igazolás hiánya önmagában nem elegendő az EUMSZ 102. cikk szerinti visszaélésszerű magatartás fennállásának bizonyításához.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést.
E tekintetben a Bíróságnak és a Törvényszéknek már alkalma nyílt értékelni az ellátás erőfölényben lévő vállalkozás általi megtagadásának az EUMSZ 102. cikkel való összhangját olyan helyzetben, melyet a termékek elsődleges piacának, e termékek javítása és karbantartása piacának, valamint a pótalkatrészek piacának jelenléte jellemez.
Emellett az ítélkezési gyakorlat értelmében a korábbi üzletfél megrendelései teljesítésének az adott termék piacán erőfölényben lévő vállalkozás általi megtagadása az erőfölény EUMSZ 102. cikk szerinti visszaélést megvalósító kihasználásának minősül akkor, ha e magatartás objektív indok nélkül megszüntetheti a kereskedelmi partner által támasztott versenyt (lásd ebben az értelemben: 1974. március 6‑iIstituto Chemioterapico Italiano és Commercial Solvents kontra Bizottság ítélet,
6/73 és 7/73
,
EU:C:1974:18
,
25.
pont; 1978. február 14‑iUnited Brands és United Brands Continentaal kontra Bizottság ítélet,
27/76
,
EU:C:1978:22
,
183.
pont).
Az 1998. november 26‑iBronner ítélet 38. pontjában (
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
) a Bíróság egyébként rámutatott, hogy jóllehet az 1974. március 6‑iIstituto Chemioterapico Italiano és Commercial Solvents kontra Bizottság ítéletben (
6/73 és 7/73
,
EU:C:1974:18
), valamint az 1985. október 3‑iCBEM‑ítéletben (
311/84
,
EU:C:1985:394
) megállapította, hogy visszaélésnek minősül a piacon erőfölényben lévő vállalkozás által annak megtagadása, hogy olyan nyersanyagokat, illetve szolgáltatásokat nyújtson egy szomszédos piacon vele versenyző vállalkozásnak, amelyek nélkülözhetetlenek a versenytárs által végzett üzleti tevékenység folytatásához, azonban ezt csak azon esetre állapította meg, amikor a kérdéses magatartás valószínűsíthetően teljes egészében megszüntetné a versenytárs által támasztott versenyt (2007. szeptember 17‑iMicrosoft kontra Bizottság ítélet,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
326.
pont).
Így az EUMSZ 102. cikk értelmében vett visszaélés megállapításához az szükséges, hogy a kérdéses termék vagy szolgáltatás megtagadása alkalmas legyen a termék vagy szolgáltatás igénybevevőjének piacán a verseny teljes mértékben való megszüntetésére, és hogy e megtagadást ne lehessen objektíven indokolni, valamint hogy a termék vagy szolgáltatás maga elengedhetetlen legyen a szolgáltatás igénybevevője tevékenységének gyakorlásához (lásd ebben az értelemben: 1998. november 26‑iBronner ítélet,
C‑7/97
,
EU:C:1998:569
,
41.
pont; 2009. szeptember 9‑iClearstream kontra Bizottság ítélet,
T‑301/04
,
EU:T:2009:317
,
147.
pont).
A Bizottság tehát nem követett el hibát, amikor a megtámadott ítélet 105. és 106. pontjában emlékeztetett arra, hogy az erőfölényben lévő vállalkozás részéről az ellátás megtagadása csupán bizonyos körülmények között minősülhet az EUMSZ 102. cikk értelmében vett visszaélésnek. Ahhoz ugyanis, hogy a visszaélés egyértelmű legyen, fenn kell hogy álljon a hatékony verseny teljes megszüntetésének kockázata. Ennélfogva a Bizottság nem követett el hibát annak pontosításakor, hogy az objektív igazolás hiánya önmagában nem elegendő az EUMSZ 102. cikk szerinti visszaélésszerű magatartás fennállásának bizonyításához.
A második jogalap második részéről, amely az EUMSZ 102. cikk szerinti visszaélés fennállásának az EUMSZ 101. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlat fényében történő, Bizottság általi értelmezése során elkövetett hibára vonatkozik
A felperes azt rója fel a Bizottságnak, hogy a javítási rendszereknek és az ezzel együtt járó, az alkatrészekkel való e rendszeren kívüli ellátás tilalmának az EUMSZ 102. cikkel való összhangját ezeknek az EUMSZ 101. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlattal való összhangjára alapította.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést.
A Bíróság ítélkezési gyakorlatából kitűnik, hogy az EUMSZ 101. cikk valamely megállapodásra való alkalmazhatósága nem érinti az EUMSZ 102. cikk ugyanezen megállapodás feleinek magatartására való alkalmazhatóságát, amennyiben az egyes rendelkezések alkalmazási feltételei teljesülnek, következésképpen az a tény, hogy a hatékony versenyben részt vevő piaci szereplők az EUMSZ 101. cikk alapján engedélyezett magatartást tanúsítanak, nem foglalja magában azt, hogy ugyanezen magatartás valamely erőfölényben lévő vállalkozás általi tanúsítása soha nem minősülhet ezen erőfölénnyel való visszaélésnek (2000. március 16‑iCompagnie maritime belge transports és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑395/96 P és C‑396/96 P
,
EU:C:2000:132
,
130.
és
131.
pont). Ennélfogva valamely magatartás jogszerűségének EUMSZ 101. cikk alapján történő megállapítása főszabály szerint nem foglalja magában annak megállapítását, hogy e magatartás az EUMSZ 102. cikk szerint is jogszerű, hanem ehhez meg kell vizsgálni, hogy ez utóbbi rendelkezés alkalmazási feltételei teljesülnek‑e.
A jelen ügyben nyilvánvaló, hogy a megtámadott határozat 119., 122. és 128. cikkében a Bizottság a szóban forgó szelektív javítási rendszerek EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével való összhangjára utalt, amikor megállapította, hogy e rendszerek nem járnak versenyellenes hatással, mivel minőségi szempontokon alapultak, és megfeleltek az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatban előírt feltételeknek. A Bizottság tehát az e rendelkezés alkalmazására vonatkozó ítélkezési gyakorlatot használta fel annak bizonyítására, hogy a szóban forgó szelektív javítási rendszerek létrehozása nem szüntette meg teljesen a versenyt, vagyis annak értékeléséhez, hogy az EUMSZ 102. cikk ezen alkalmazási feltétele teljesült‑e.
Ugyanakkor, mivel a szelektív javítási vagy forgalmazási rendszerek amiatt, hogy bizonyos feltételek teljesítése folytán versenytényezőnek tekintendők, nem tartoznak az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének hatálya alá (lásd ebben az értelemben: 1983. október 25‑iAEG‑Telefunken kontra Bizottság ítélet,
107/82
,
EU:C:1983:293
,
–
35.
pont; 2011. október 13‑iPierre Fabre Dermo‑Cosmétique ítélet,
C‑439/09
,
EU:C:2011:649
,
40.
és
41.
pont; 1992. február 27‑iVichy kontra Bizottság ítélet,
T‑19/91
,
EU:T:1992:28
,
65.
pont), a Bizottság a fenti 34. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlat alapján őt megillető széles mérlegelési jogkör keretében megállapíthatta, hogy az ilyen rendszerek e rendelkezésnek való megfelelése olyan tényezőnek minősül, amely más tényezőkkel együttesen bizonyíthatja, hogy kevéssé valószínű, hogy e rendszerek az EUMSZ 102. cikkre vonatkozó ítélkezési gyakorlat értelmében véve teljesen megszüntetik a versenyt.
E tekintetben rá kell mutatni, hogy a javítási vagy forgalmazási rendszerek EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésével való összhangjára való utalás mellett a Bizottság más tényezőkre is támaszkodott, mint amilyen a szóban forgó piacon a szerződtetett javítóműhelyek közötti verseny (118. pont) és a szelektív javítási hálózatoknak a csatlakozni kívánó órások számára nyitott jellege (123. pont).
Ilyen körülmények között a Bizottság nem követett el hibát, amikor annak értékelésekor, hogy a szóban forgó ellátás megtagadása olyan versenyellenes hatásokkal jár‑e, melyek az EUMSZ 102. cikk értelmében vett visszaélésnek minősül, többek között az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésére vonatkozó ítélkezési gyakorlatban előírt feltételekre támaszkodott, melyek annak ellenőrzésére szolgálnak, hogy a szelektív javítási vagy forgalmazási rendszerek nem korlátozzák‑e a versenyt az e rendelkezéssel összeegyeztethetetlen módon, különösen azért, mert a Bizottság ezen értékelést más tényállási elemekre is alapozta, amelyek bizonyítják a hatékony verseny teljes megszüntetésének hiányát.
A második jogalap harmadik részéről, amely arra vonatkozik, hogy a Bizottság hibát követett el a svájcióra‑gyártók azon szándékának értékelése során, hogy kisajátítsák maguknak a piacot, valamint a hatékony verseny teljes megszüntetése kockázatának értékelése során
A felperes szerint a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el a visszaélés fennállásának értékelése során, mivel a svájcióra‑gyártók azon szándékát vette figyelembe, hogy nem kívánják kisajátítani maguknak a piacot, és megállapította, hogy a szóban forgó ellátás megtagadása nem alkalmas a verseny teljes megszüntetésére.
A Bizottság vitatja ezt az érvelést.
– Az első, a svájcióra‑gyártók szándékának figyelembevételére vonatkozó kifogásról
A Bizottság köteles az erőfölényben lévő vállalkozás magatartásának vizsgálata során és az erőfölénnyel való esetleges visszaélés megállapítása céljából figyelembe venni az e magatartást övező releváns ténybeli körülmények összességét (lásd ebben az értelemben: 2012. április 19‑iTomra Systems és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
,
18.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ennélfogva az esetleges versenyellenes szándék csak egyike azon számos ténybeli körülménynek, amelyek figyelembe vehetők az erőfölénnyel való visszaélés megállapítása céljából (2012. április 19‑iTomra Systems és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
,
20.
pont).
A Bizottság tehát nem követett el nyilvánvaló hibát, amikor figyelembe vette, hogy a svájcióra‑gyártók kifejtették, hogy szelektív javítási rendszereiket más okokból hozták létre, mint a javítás és karbantartás piacainak kisajátítása céljából, ugyanis a Bizottság nem kizárólag e szándékra támaszkodott az EUMSZ 102. cikk megsértése megállapításának csekély valószínűségére vonatkozó következtetésének igazolására.
– A második kifogásról, amely azon kockázat értékelésére vonatkozik, hogy a pótalkatrészekkel való ellátás megtagadása teljesen megszünteti a hatékony versenyt
A felperes szerint a független órások pótalkatrészekkel való ellátásának megtagadása alkalmas arra, hogy teljesen megszüntesse a hatékony versenyt a szóban forgó piacokon, mivel a szerződtetett javítóműhelyek száma nagyon alacsony, és piaci részesedésük rendkívül csekély.
A Bizottság e kifogás elutasítását kéri.
A verseny megszüntetésére vonatkozó követelményt illetően az EUMSZ 102. cikk megsértésének megállapításához nem azt szükséges bizonyítani, hogy minden verseny megszűnne a piacon, hanem azt, hogy a szóban forgó megtagadás azt eredményezheti, hogy minden hatékony verseny megszűnik a piacon (2007. szeptember 17‑iMicrosoft kontra Bizottság ítélet,
T‑201/04
,
EU:T:2007:289
,
563.
pont; 2009. szeptember 9‑iClearstream kontra Bizottság ítélet,
T‑301/04
,
EU:T:2009:317
,
148.
pont).
E tekintetben először is a Bizottság a megtámadott határozat 73., 110., 118. és 162. pontjában megállapította, hogy a javítás piacán létezik verseny a szerződtetett javítóműhelyek között, valamint e javítóműhelyek és a svájcióra‑gyártók között, mivel e javítóműhelyeket minőségi szempontok alapján választják ki, és mivel a szelektív rendszerek nyitva állnak az e feltételeknek megfelelő és e rendszerekhez csatlakozni kívánó független órások számára.
Mivel a szóban forgó szelektív javítási rendszerek jellemzőinek a fenti 60–81. pontban szereplő elemzéséből kitűnik, hogy azokat az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdésének hatálya alá nem tartozó versenytényezőnek lehet tekinteni, a Bizottság nem követett el hibát, amikor e megállapításból és a fenti 107. pontban említett más tényezőkből arra következtetett, hogy kevéssé valószínű, hogy e rendszerek létrehozása a hatékony verseny teljes megszüntetésének kockázatával jár.
Másodszor, a Bizottság a megtámadott határozat 122. pontjában pontosította, hogy a verseny fennállása azon lehetőségből is fakad, hogy a szerződtetett javítóműhelyek több márka számára is végezzenek javításokat. Márpedig a méretgazdaságossági megtakarítás lehetősége miatt az, hogy a szerződtetett javítóműhelyek több márka számára is végezhetnek javításokat, szintén a javítás piacán fennálló olyan versenytényező, amely hozzájárul annak bizonyításához, hogy kevéssé valószínű a hatékony verseny teljes megszüntetése kockázatának bizonyítása.
Harmadszor a Bizottság a megtámadott határozat 123. pontjában arra is rámutatott, hogy a vizsgálat során független órások csatlakoztak bizonyos márkák szelektív javítási rendszeréhez. Márpedig a felperes se nem állította, se nem bizonyította, hogy minden, a feltételeknek megfelelő független órás akadályoztatva volna abban, hogy csatlakozzon egy vagy több szelektív javítási rendszerhez. A felperes egyébként nem hoz fel bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy a feltételeknek megfelelő órásokat ne fogadták volna el szerződtetett javítóműhelyként.
A Bizottság által előadott tények fényében úgy tűnik tehát, hogy a Bizottság nyilvánvaló hiba elkövetése nélkül állapította meg, hogy csekély a hatékony verseny teljes megszüntetésének kockázata. Ugyanis a szóban forgó szelektív javítási rendszerek működési módjaira tekintettel létezik verseny a szerződtetett javítóműhelyek között, valamint e javítóműhelyek és a gyártók saját javítóműhelyei között. Emellett a Bizottság által elemzett más tényezők is bizonyítják, hogy a szóban forgó szelektív javítási rendszerek lehetővé teszik új szereplők javítási piacra lépését, így potenciális versenykényszer áll fenn, amely megerősítheti a hatékony verseny teljes megszüntetése jelen ügyben vizsgált javítási rendszerekben rejlő kockázatának hiányát.
Negyedszer a független órások nemzeti egyesületeihez tartozó független órások számának csökkenése önmagában nem bizonyítja a hatékony verseny teljes megszüntetését. Végezetül az EUMSZ 101. cikk a Szerződésben foglalt többi versenyjogi szabályhoz hasonlóan nem csupán a versenytársak vagy a fogyasztók közvetlen érdekeinek, hanem a piac szerkezetének, ezáltal pedig magának a versenynek a védelmére is irányul (2015. március 19‑iDole Food és Dole Fresh Fruit Europe kontra Bizottság ítélet,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
,
125.
pont). A torzításmentes verseny megóvásának szükségessége tehát nem foglalja magában maguknak a független órások léte védelmének szükségességét.
Ötödsorban nem bizonyítja a nyilvánvaló hiba fennállását a felperes általi hivatkozás egy, a Bizottság ideiglenes következtetését tartalmazó, 2005‑ben kelt levélből származó idézetre, amely szerint a svájcióra‑gyártók a javítás és karbantartás piacainak kisajátítására törekedtek. E következtetés ugyanis nem vonható le a felperes által vett idézetből, melyben a Bizottság annak megállapítására szorítkozott, hogy a termék értékének fenntartása magában foglalja, hogy a vevőszolgálatot vagy maguk az óragyártók, vagy velük szerződésben álló szolgáltatási központok, vagyis harmadik vállalkozások biztosítsák. Emellett, ahogyan azt a Bizottság jelezte, e levél csupán egy ideiglenes álláspontot tartalmazott, amelyet a panasz Törvényszék általi elutasítása előtt fejtett ki, és amelyet a szóban forgó piac további vizsgálata követett. Ebben a helyzetben az a körülmény, hogy a Bizottság végleges álláspontja nem egyezik az ideiglenes álláspontjával, még ha bizonyítottnak is feltételezzük, nem teszi hibássá a Bizottság értékelését.
Hatodsorban a felperes azon állításai, melyek szerint egyrészt a pótalkatrészek piaca, illetve az órák javítási és karbantartási szolgáltatásainak piaca növekszik, másrészt a gyártók által elvégzett javítások és a karbantartás árai nem elhanyagolhatók, nem kérdőjelezik meg a Bizottságnak a visszaélés fennállása valószínűségére vonatkozó értékelését. A visszaélés ugyanis objektív fogalom, amely az erőfölényben levő vállalkozás olyan magatartására vonatkozik, amely alkalmas arra, hogy befolyásolja a piac szerkezetét, és nem függ a szóban forgó piac méretétől (lásd ebben az értelemben: 2003. december 17‑iBritish Airways kontra Bizottság ítélet,
T‑219/99
,
EU:T:2003:343
,
241.
pont). A piac mérete tehát nincs kihatással a visszaélés minősítésére.
Hetedsorban a felperes arra vonatkozó érve, amely szerint a Bizottság nem tartotta tiszteletben az „Iránymutatás az [EUMSZ 102. cikknek] az erőfölényben lévő vállalkozások versenykorlátozó visszaélő magatartására történő alkalmazásával kapcsolatos bizottsági jogérvényesítési prioritásokról” (
HL 2009. C 45., 7. o.
) című bizottsági közleményben meghatározott feltételeket, szintén nem alkalmas annak bizonyítására, hogy a Bizottság nyilvánvaló hibát követett el. E közlemény értelmében ugyanis a Bizottság akkor tekinti prioritásnak az ellátás megtagadását, ha először is az olyan termékre vagy szolgáltatásra vonatkozik, amely objektíve szükséges a hatékony versenyhez a termelési vagy forgalmazási láncban lejjebb lévő piacon, másodszor az a hatékony verseny megszűnéséhez vezet a termelési vagy forgalmazási láncban lejjebb lévő piacon, és harmadszor a fogyasztók megkárosításához vezethet. Mivel a Bizottság nyilvánvaló hiba elkövetése nélkül megállapította, hogy kevéssé valószínű a hatékony verseny teljes megszüntetése kockázatának bizonyítása, a jelen ügy nem felel meg az ahhoz szükséges feltételeknek, hogy prioritásként kezeljék. Mivel az egyik feltétel nem teljesül, nem volt szükség a felperes másik két feltételre vonatkozó érvei megalapozottságának értékelésére, amely érvek a pótalkatrészek hatékony versenyhez objektíve szükséges jellegére és a fogyasztók esetleges megkárosítására vonatkoztak.
A Bizottság tehát nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát annak megállapításakor, hogy kevéssé valószínű volt a hatékony verseny teljes megszüntetése kockázatának bizonyítása.
Ennélfogva a Bizottság nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát annak megállapításakor, hogy kevéssé valószínű, hogy megállapítható a pótalkatrészekkel való ellátás folytatásának megtagadásával megvalósított visszaélés.
Következésképpen a második jogalap nem megalapozott.
Az első, a svájcióra‑gyártók piaci erejének jellemzése során elkövetett hibára vonatkozó jogalapról.
E jogalappal a felperes lényegében azt rója fel a Bizottságnak, hogy úgy állapította meg, hogy nem zárható ki, hogy a svájcióra‑gyártók erőfölényben vannak a pótalkatrészekkel való ellátás piacán – miközben ez utóbbiak monopolhelyzetben vannak –, hogy e tényezőt nem vette figyelembe a visszaélés fennállása valószínűségének értékelésekor.
A Bizottság e jogalap elutasítását kéri.
A megtámadott határozat 102. és 103. pontjában a Bizottság megállapította, hogy nem zárható ki, hogy a svájcióra‑gyártók erőfölényben vannak a javítás és a pótalkatrészekkel való ellátás piacán, mivel az e piacokra való belépés a piacok sajátosságai miatt jelentős befektetést igényelne.
E tekintetben az EUMSZ 102. cikkben említett erőfölény olyan, valamely vállalkozás rendelkezésére álló gazdasági erőre vonatkozik, amely alapján lehetősége van megakadályozni a tényleges verseny fenntartását az érintett piacon, és a versenytársaktól és a fogyasztóktól jelentős mértékben függetlenül viselkedni. E rendelkezés nem alkalmaz semmiféle megkülönböztetést vagy fokozatosságot az erőfölény fogalma tekintetében. Amint valamely vállalkozás olyan gazdasági erővel rendelkezik, amelyet az EUMSZ 102. cikk a valamely meghatározott piacon fennálló erőfölénnyel való rendelkezés megállapításához megkövetel, magatartását e rendelkezésre tekintettel kell megítélni. A piaci erő mértéke azonban főszabály szerint inkább a szóban forgó vállalkozás magatartása által keltett hatások terjedelmére, mintsem magának a visszaélésnek a fennállására vonatkozóan bír következményekkel (2011. február 17‑iTeliaSonera Sverige ítélet,
C‑52/09
,
EU:C:2011:83
,
–
81.
pont; 2012. április 19‑iTomra Systems és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑549/10 P
,
EU:C:2012:221
,
38.
és
39.
pont).
Ezen ítélkezési gyakorlat alapján főszabály szerint a svájcióra‑gyártóknak felrótt magatartás visszaélésszerű jellegének vizsgálata szempontjából irreleváns az a kérdés, hogy ezen óragyártók a Bizottság által megállapítottnál nagyobb piaci erővel rendelkeztek‑e.
Emellett, mivel a második jogalap vizsgálatából az tűnik ki, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hiba elkövetése nélkül utasította el annak lehetőségét, hogy a svájcióra‑gyártóknak felrótt magatartás visszaélésnek minősülhet, ebből szükségszerűen az következik, hogy a svájcióra‑gyártók piaci erejének jellemzése során elkövetett hibára vonatkozó első jogalap hatástalan.
Következésképpen az első jogalap hatástalan.
A negyedik jogalapról, amely az azon lehetőség értékelése során elkövetett nyilvánvaló hibára vonatkozik, hogy a pótalkatrészekkel való ellátás megtagadása valamely megállapodás vagy összehangolt magatartás eredménye
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett el annak megállapításakor, hogy nem valószínű, hogy a svájcióra‑gyártók részéről a pótalkatrészekkel való ellátás folytatásának megtagadása valamely megállapodás vagy összehangolt magatartás eredménye. A felperes lényegében három érvet hoz fel ezen állítás alátámasztására. Először is, a svájcióra‑gyártóknak érdekében állt ilyen összehangolt magatartás szervezése. Továbbá számukra a javítás és karbantartás piacainak kisajátításában álló cél megvalósításának egyedüli módja az volt, ha közösen lépnek fel. Végül a Bizottságnak tovább kellett volna vizsgálódnia e téren, beszerezve a két svájci kereskedelmi társulás azon üléseinek jegyzőkönyveit, amelyeken a svájcióra‑gyártók megvitatták független órások pótalkatrészekkel való ellátását.
Az ítélkezési gyakorlat értelmében az ellátás megtagadására vonatkozó döntések fokozatos meghozatala, amikor az olyan hosszú időn keresztül húzódik, mint a jelen ügyben is, annak megállapítását teszi lehetővé, hogy e döntések nem megállapodás eredményei, hanem azokra önálló üzleti döntések nyomán került sor (lásd ebben az értelemben: 2010. december 15‑iCEAHR kontra Bizottság ítélet,
T‑427/08
,
EU:T:2010:51
,
131.
és
132.
pont).
A megtámadott határozatban a Bizottság azt állapította meg, hogy az ellátást megtagadók számának növekedése nem megállapodás eredménye volt, hanem arra az egyes svájcióra‑gyártók önálló üzleti döntései nyomán került sor, mivel e döntéseket nem azonos időpontban és nem is azonos időszakban hozták meg, hanem fokozatosan és viszonylag hosszú időszakon belül. Márpedig a felperes nem vitatja a szelektív javítási rendszerek létrehozásának és az ellátás megtagadásának időbeli vetületét. A felperes ezzel szemben olyan elutasító levelekre hivatkozik, amelyek 1996‑ban, 2000‑ben és 2002‑ben íródtak.
Következésképpen a megállapodás vagy összejátszás bizonyítékának hiányában a Bizottság nyilvánvaló értékelési hiba elkövetése nélkül állapította meg, hogy nem valószínű, hogy a pótalkatrészekkel való ellátás megtagadása valamely megállapodás vagy összehangolt magatartás eredménye.
Azon érvet illetően, amely szerint a svájcióra‑gyártóknak gazdasági oka lett volna összehangolni magatartásukat, melyet a Bizottság elismert, és azon érvet illetően, amely szerint e gyártók számára a javítás és karbantartás piacainak kisajátításában álló cél megvalósításának egyedüli módja az volt, ha közösen lépnek fel, meg kell állapítani, hogy ezen érvek alá nem támasztott állításokon alapulnak, valamint olyan cél követésén, amelynek fennállását a felperes nem bizonyította. Végezetül a megállapodás vagy összejátszás bizonyítékának hiányában ezen érvek nem alkalmasak annak bizonyítására, hogy a Bizottság nyilvánvaló értékelési hibát követett volna el.
Azzal kapcsolatban, hogy a Bizottságnak tovább kellett volna vizsgálódnia, a fenti 61. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatból kitűnik, hogy a Bizottság nem köteles nyilatkozni a jogsértés fennállása vagy hiánya tekintetében, ezért vizsgálat lefolytatására sem kötelezhető, mivel ez utóbbi tárgya nem lehetne más, mint olyan bizonyítékok felkutatása, amelyek annak a jogsértésnek a fennállására vagy hiányára vonatkoznak, amelynek megállapítására nem köteles. A Bizottságnak tehát nem róható fel, hogy nem szerezte be a két svájci kereskedelmi társulás üléseinek jegyzőkönyveit.
Következésképpen a Bizottság nem követett el nyilvánvaló értékelési hibát amikor megállapította, hogy nem valószínű, hogy a svájcióra‑gyártók részéről a pótalkatrészekkel való ellátás folytatásának megtagadása valamely megállapodás vagy összehangolt magatartás eredménye.
A negyedik jogalap tehát nem megalapozott.
Az ötödik, az indokolási kötelezettség megsértésére vonatkozó jogalapról
A felperes szerint a Bizottság a felperes panaszának elutasítására vonatkozó következtetését nem indokolta kellőképpen.
E tekintetben a Bizottságot indokolási kötelezettség terheli akkor, amikor megtagadja a panasz vizsgálatának folytatását. Az indokolásnak elég pontosnak és részletesnek kell lennie ahhoz, hogy a Törvényszék annak alapján ténylegesen képes legyen felülvizsgálni a Bizottságot a prioritások meghatározásában megillető diszkrecionális jogkör gyakorlását, és ezen intézménynek meg kell jelölnie a határozat indokolásának alapjául szolgáló tényállási elemeket, és a határozat meghozatalához vezető jogi megfontolásokat (2011. március 31‑iEMC Development kontra Bizottság végzés,
C‑367/10 P
, nem tették közzé,
EU:C:2011:203
,
75.
pont; 2015. január 21‑ieasyJet Airline kontra Bizottság ítélet,
T‑355/13
,
EU:T:2015:36
,
70.
pont).
A jelen ügyben elegendő megállapítani, hogy a megtámadott határozatból kitűnik, hogy a Bizottság úgy vélte, csekély az EUMSZ 102. cikk megsértése bizonyításának valószínűsége, tekintettel arra, hogy nem áll fenn annak kockázata, hogy a pótalkatrészekkel való ellátás megtagadása és a szelektív javítási rendszerek létrehozása teljesen megszünteti a hatékony versenyt. Ráadásul a Bizottság megállapította, hogy csekély az EUMSZ 101. cikk megsértése bizonyításának valószínűsége, mivel a pótalkatrészekkel való ellátás megtagadása és a szelektív javítási rendszerek létrehozása nem együttesen megvalósított, egymástól független kereskedelmi döntések eredménye. Másfelől a Bizottság választ adott a felperes panaszában szereplő összes állításra, amit a felperes nem is vitatott.
Ilyen körülmények között a Bizottság eleget tett az indokolási kötelezettségének azzal, hogy világosan és egyértelműen kifejtette az annak megállapításához vezető tényállási elemeket és jogi megfontolásokat, hogy az EUMSZ 101. cikk és az EUMSZ 102. cikk megsértése bizonyításának valószínűsége csekély. Mivel e pontosítások alapján a Törvényszék ténylegesen felül tudja vizsgálni a Bizottság széles mérlegelési jogkörének a megtámadott határozatban való gyakorlását, a megtámadott határozat megfelelően indokolt.
Következésképpen az ötödik jogalap nem megalapozott.
A hatodik, a megfelelő ügyintézés elvének megsértésére vonatkozó jogalapról
Az 1991. május 2‑i eljárási szabályzat 44. cikke 1. §‑ának c) pontja értelmében a keresetlevélnek tartalmaznia kell a felhozott jogalapok rövid ismertetését. Ennek kellően világosnak és pontosnak kell lennie ahhoz, hogy lehetővé tegye az alperes részére védekezésének előkészítését, és hogy a Törvényszék adott esetben további erre vonatkozó információ nélkül gyakorolhassa bírósági felülvizsgálati jogkörét.
Ennélfogva a keresetlevélben egyértelműen ki kell fejteni azt a jogalapot, amelyre a keresetet alapították, így nem felel meg az 1991. május 2‑i eljárási szabályzatban támasztott követelményeknek, ha csak elvontan utalnak rá (1995. január 12‑iViho kontra Bizottság ítélet,
T‑102/92
,
EU:T:1995:3
,
68.
pont).
A felperes a keresetlevélben annak állítására szorítkozik, hogy a Bizottság következtetése olyan eljárás eredménye, amelynek során a Bizottság elmulasztotta alaposan megvizsgálni a felperes által felhozott ténybeli és jogi elemeket, megsértve a felperes megfelelő ügyintézéshez való jogát, azonban ehhez a felperes semmiféle, ezen állítás alátámasztására alkalmas fejtegetést nem fűz.
Márpedig a megfelelő ügyintézés elvére történő puszta hivatkozás nem tekinthető elegendőnek ahhoz, hogy megfeleljen az 1991. május 2‑i eljárási szabályzatban előírt világos és pontos megfogalmazás feltételének.
Következésképpen a hatodik jogalap elfogadhatatlan.
Mivel a felperes által felhozott egyetlen jogalap sem bizonyítja, hogy a Bizottság megsértette volna mérlegelési jogkörének korlátait, a kereset nem megalapozott.
A költségekről
A Törvényszék eljárási szabályzata 134. cikkének (1) bekezdése alapján a Törvényszék a pervesztes felet kötelezi a költségek viselésére, ha a pernyertes fél ezt kérte. A felperest, mivel pervesztes lett, kötelezni kell a Bizottság és a beavatkozó felek részéről felmerült költségek viselésére, ez utóbbiak kérelmeinek megfelelően.

A fenti indokok alapján
A TÖRVÉNYSZÉK (második tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
A Törvényszék a Confédération européenne des associations d’horlogers‑réparateurs‑t (CEAHR) kötelezi a költségek viselésére.

Prek
Buttigieg
Berke
Kihirdetve Luxembourgban, a 2017. október 23‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: angol.