CELEX: 62021CJ0691
Előzetes döntéshozatal
85/374/EGK irányelv
3. cikk
A hibás termékekért való felelősség
A »gyártó« fogalma
A villamos energia feszültségének szintjét az elosztás céljából módosító villamosenergiaelosztóhálózat‑üzemeltető

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem az 1999. május 10‑i 1999/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (
HL 1999. L 141., 20. o.
; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 4. kötet, 174. o.) módosított, a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelv (
HL 1985. L 210., 29. o.
; magyar nyelvű különkiadás 15. fejezet, 1. kötet, 257. o.) 2. cikkének és 3. cikke (1) bekezdésének értelmezésére irányul.
E kérelmet a Cafpi SA és biztosítója, az Aviva assurances SA, valamint a villamosenergiaelosztó‑hálózatot üzemeltető Enedis SA között villamosenergia‑túlfeszültség által okozott károk megtérítése tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 85/374 irányelv negyedik és ötödik preambulumbekezdésének szövege a következő:
„[M]ivel a fogyasztó védelme megköveteli, hogy a gyártási folyamatban részt vevő összes gyártó felelősséggel tartozzon, amennyiben az általuk gyártott termék, vagy az általuk szállított résztermék vagy nyersanyag hibás volt; mivel ugyanebből az okból a felelősséget ki kell terjeszteni azokra, akik terméket importálnak a Közösségbe, és azokra, akik nevük vagy védjegyük feltüntetésével vagy egyéb megkülönböztető jelzéssel magukat gyártónak tüntetik fel, vagy akik olyan terméket szállítanak, amelynek gyártója nem állapítható meg;
mivel olyan helyzetekben, ahol több személy felelős a kárért, a fogyasztó védelme megkívánja, hogy a károsult az őt ért kárért teljes kártérítést követelhessen az említett személyek bármelyikétől”.
Ezen irányelv 1. cikke kimondja:
„A termék gyártója felel a termék hibája által okozott kárért.”
Az említett irányelv 2. cikke a következőképpen rendelkezik:
„Ezen irányelv alkalmazásában a »termék« minden ingó dolog, akkor is, ha az más ingó vagy ingatlan dolog részét alkotja. A »termék« fogalma magában foglalja a villamos energiát is.”
Ugyanezen irányelv 3. cikke értelmében:
„(1)   A »gyártó« a végtermék, az alapanyag, a résztermék előállítója, valamint az, aki önmagát a termék gyártójaként adja meg nevének, védjegyének vagy egyéb megkülönböztető jelzésének a terméken történő feltüntetésével.
(2)   A gyártó felelősségének sérelme nélkül, minden személyt, aki üzleti tevékenysége körében eladás, bérlet, lízing vagy az értékesítés bármely formája céljából terméket a Közösségbe importál, ezen irányelv alkalmazása szempontjából gyártónak kell tekinteni, és gyártóként felel.
(3)   Ha a termék gyártója nem állapítható meg, a termék minden szállítója gyártónak tekintendő, kivéve, ha észszerű időn belül tájékoztatja a károsultat a gyártónak vagy annak a személyéről, akinek a terméket szállította. Ugyanez vonatkozik az importált termékekre, ha ezek tekintetében a (2) bekezdés szerinti importőr nem állapítható meg, abban az esetben is, ha a gyártó neve fel van tüntetve.”
A 85/374 irányelv 5. cikke előírja:
„Ha ezen irányelv rendelkezéseinek következtében több személy felelős ugyanazért a kárért, úgy felelősségük egyetemleges, a vonatkozó nemzeti jogszabályok igényérvényesítésre vonatkozó rendelkezéseinek sérelme nélkül.”
Ezen irányelv 9. cikke kimondja:
„Az 1. cikk alkalmazásában a »kár« jelentése:
[…]
b)
a hibás terméken kívül más dologban okozott kár, vagy a dolog megsemmisülése 500 [euró] értékhatár fölött, feltéve, hogy a dolog
i.
általában személyes használatra vagy fogyasztásra szolgál;
és
ii.
azt a károsult elsősorban személyes használatára vagy fogyasztásra használta.
[…]”
Az említett irányelv 11. cikkének szövege a következő:
„A tagállamok jogszabályaikban előírják, hogy a károsultnak az ezen irányelvből eredő igénye attól az időponttól számított 10 év elteltével, amelyen [helyesen: amikor] a gyártó a kárt okozó terméket forgalomba hozta, elévül, kivéve, ha a károsult időközben bírósági eljárást indított a gyártó ellen.”
A francia jog
A 85/374 irányelvet a francia jogrendbe a loi n
o
98–389 du 19 mai 1998 relative à la responsabilité du fait des produits défectueux (a hibás termékekért való felelősségről szóló, 1998. május 19‑i 98–389. sz. törvény; JORF 1998. május 21., 7744. o.) ültette át, amely beillesztette a Code Civilbe (polgári törvénykönyv) az 1386–1–1386–18. cikket (jelenleg e törvénykönyv 1245–1245–17. cikke).
E törvénykönyv 1386‑1. cikke (jelenleg e törvénykönyv 1245. cikke) a következőképpen rendelkezett:
„A gyártó felel a termékének hibája által okozott kárért, függetlenül attól, hogy a károsulttal szerződéses viszonyban áll‑e.”
Az említett törvénykönyv 1386‑2. cikke (jelenleg ugyanezen törvénykönyv 1245‑1. cikke) kimondta:
„Jelen cím rendelkezéseit a valamely személyt ért sérelemből eredő kár megtérítésére kell alkalmazni.
E rendelkezéseket a rendelettel meghatározott összeget meghaladó, a hibás terméktől eltérő dolgot ért károsodásból eredő kár megtérítésére is alkalmazni kell.”
A polgári törvénykönyv 1386‑3. cikke (jelenleg ugyanezen törvénykönyv 1245‑2. cikke) előírta:
„Termék minden ingó dolog, még akkor is, ha az valamely ingatlan részét képezi, ideértve a földművelés, az állattenyésztés, a vadászat és a halászat termékeit is. A villamos energiát terméknek kell tekinteni.”
Az említett törvénykönyv 1386‑6. cikke első bekezdésének (jelenleg ugyanezen törvénykönyv 1245‑5. cikkének első bekezdése) szövege a következő:
„Gyártónak minősül – amennyiben üzleti tevékenység körében jár el – valamely végtermék gyártója, valamely nyersanyag gyártója/előállítója, illetve valamely alkotórész gyártója.”
A polgári törvénykönyv 1386‑7. cikke (jelenleg e törvénykönyv 1245‑6. cikkének első bekezdése) értelmében:
„Ha a gyártó nem határozható meg, az eladó, a bérbeadó – a lízingbeadó vagy a lízingbeadóhoz hasonló bérbeadó kivételével –, illetve minden más szakmai szolgáltató a gyártóval azonos feltételek mellett felel a termék biztonságát érintő hibáért, kivéve, ha attól az időponttól számított három hónapon belül megnevezi saját szolgáltatóját vagy a gyártót, amikor a károsult kérelméről őt értesítették.”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdés
2010. július 28‑án a Cafpi egyik ügynökségének berendezéseit képező elektromos készülékekben működési zavarok léptek fel. Egy peren kívüli szakértői vélemény szerint e működési zavarokat az Enedis által működtetett villamosenergiaelosztó‑hálózat semleges áramkörének megszakadása miatt keletkezett túlfeszültség okozta.
A Cafpi kárait a biztosítója, az Aviva assurances részben megtérítette. A Cafpi és az Aviva assurances keresetet indított az Enedis ellen az elszenvedett kár megtérítése iránt, a szerződéses felelősségre vonatkozó általános rendelkezés, azaz a polgári törvénykönyv korábbi 1147. cikke alapján. Az Enedis arra hivatkozott, hogy kizárólag a polgári törvénykönyvnek a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó szabályait kell alkalmazni, és hogy a Cafpi és az Aviva assurances által benyújtott kártérítési kereset elévült.
2018. július 6‑i ítéletével az e kereset tárgyában eljáró bíróság kizárta ez utóbbi szabályok alkalmazását, és érdemben elutasította a felperesek kérelmeit.
2020. február 6‑i ítéletével a cour d’appel de Versailles (versailles‑i fellebbviteli bíróság, Franciaország) hatályon kívül helyezte ezt az ítéletet. Úgy ítélte meg egyrészt, hogy az Électricité de France SA által előállított villamos energia nem végtermék, mivel nagyfeszültségű, és ennélfogva fogyasztásra alkalmatlan, másrészt, hogy az Enedis végezte a villamos energia átalakítását annak érdekében, hogy az a végfogyasztók részére elosztható legyen, ily módon ő a fogyasztó részére történő értékesítésre szánt végtermék gyártója, és ennélfogva a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó jogszabályok értelmében vett gyártói minőséggel rendelkezik. Következésképpen e bíróság úgy ítélte meg, hogy e jogszabályokat kell alkalmazni, és hogy a Cafpi és az Aviva assurances keresete elévülés miatt elfogadhatatlan.
A Cafpi és az Aviva assurances felülvizsgálati kérelmet nyújtott be ezen ítélettel szemben a Cour de cassationhoz (semmítőszék, Franciaország), a kérdést előterjesztő bírósághoz.
A kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a villamosenergiaelosztóhálózat‑üzemeltetőt, aki a végső fogyasztónak való elosztás céljából megváltoztatja a villamosenergia intenzitásának és feszültségének szintjét, a 85/374 irányelv értelmében vett villamosenergia‑termelőnek (gyártónak) kell‑e tekinteni.
Először is e bíróság rámutat, hogy az ő főügyésze szerint az, hogy egy olyan gazdasági szereplőt, mint az Enedis, villamosenergia‑termelőnek minősítsenek, „ellentmond az ágazat különféle szereplői közötti szerződéses és gazdasági kapcsolatok életszerűségének”, hiszen egyrészt az elosztóhálózat‑üzemeltető nem tud villamos energiát előállítani olyan nyersanyagból, amelyet nem vásárolt meg, másrészt pedig, ezen üzemeltető nem értékesít villamos energiát, a fogyasztó azt a szolgáltatótól vásárolja meg.
Ezt követően az említett bíróság rámutat arra, hogy egy hasonló esetben a Bundesgerichtshof (szövetségi legfelsőbb bíróság, Németország) 2014. február 25‑i ítéletében megállapította, hogy a villamosenergiaelosztóhálózat‑üzemeltetőt gyártónak kell minősíteni, mivel jelentősen módosítja a villamos energiát, megváltoztatva annak feszültségi szintjét, annak a végfogyasztó általi használata céljából.
Végül a kérdést előterjesztő bíróság kifejti a kétségeit ezen értékelést illetően, mivel szerinte lehetséges, hogy az nem egyeztethető össze a villamos energia belső piacára vonatkozó irányelvekkel, nevezetesen a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról szóló, 1996. december 19‑i 96/92/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (
HL 1997. L 27., 20. o.
; helyesbítés:
HL 2012. L 332., 31. o.
), a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 96/92/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2003. június 26‑i 2003/54/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (
HL 2003. L 176., 37. o.
) és a villamos energia belső piacára vonatkozó közös szabályokról és a 2003/54/EK irányelv hatályon kívül helyezéséről szóló, 2009. július 13‑i 2009/72/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel (
HL 2009. L 211., 55.o.
), amelyek előírták azt, hogy a villamosenergiaátviteli‑ és a villamosenergiaelosztó‑hálózat üzemeltetőinek – a piaci versenyre nyitott villamosenergia‑termelés vagy ‑szolgáltatás tevékenységeihez viszonyítva – függetleneknek kell lenniük.
E körülmények között a Cour de cassation (semmítőszék) úgy határozott, hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdést terjeszti a Bíróság elé:
„A [85/374] irányelv 2. cikkét és 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy valamely [villamosenergiaelosztó‑hálózat] üzemeltetőjét »gyártónak« lehet tekinteni, amennyiben módosítja [a szolgáltatótól] érkező villamosenergia‑feszültség szintjét a végső fogyasztójához történő eljuttatás céljából?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésről
Az elfogadhatóságról
Az Európai Bizottság, anélkül hogy alakszerű elfogadhatatlansági kifogást terjesztett volna elő, arra hivatkozik, hogy lehetséges, hogy az előterjesztett kérdés elfogadhatatlan, amiatt, hogy az alapjogvita elbírálása szempontjából irreleváns, hiszen az a kár, amelynek megtérítését a Cafpi kéri, az e társaság üzleti tevékenysége keretében használt elektromos készülékekben okozott kár, míg a 85/374 irányelv, a 9. cikke értelmében, kizárólag a piaci szereplőnek a hibás termékeiért a fogyasztóval szemben fennálló felelősségét szabályozza.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a 85/374 irányelv 9. cikkének b) pontjából kétségtelenül az következik, hogy az irányelv a valamely dologban okozott kárra vagy valamely dolog megsemmisülésére azzal a feltétellel vonatkozik, ha ezt a dolgot általános jelleggel magáncélú használatra vagy magáncélú fogyasztásra szánták, és azt a károsult főként saját használatra vagy magáncélú fogyasztásra alkalmazta.
Mindazonáltal a Bíróság ítélkezési gyakorlata szerint, mivel a 85/374 irányelv által végzett harmonizáció nem terjedt ki a szakmai használatra szánt és e célból használt dologban bekövetkezett károk megtérítésére, az említett irányelv nem akadálya annak, hogy valamely tagállam e vonatkozásban az említett irányelv által létrehozottnak megfelelő felelősségi rendszert állapítson meg (2009. június 4‑iMoteurs Leroy Somer ítélet,
C‑285/08
,
EU:C:2009:351
,
31.
pont).
Márpedig a jelen esetben, amint azt a kérdést előterjesztő bíróság a Bíróság felvilágosításkérésére adott válaszában jelezte, a polgári törvénykönyv 1386‑2. cikkéből (jelenleg e törvénykönyv 1245‑1. cikke) az következik, hogy a 85/374 irányelvnek a francia jogba történő átültetésekor a nemzeti jogalkotó a hibás termékekért való felelősség rendszerének alkalmazási körét nem szűkítette le a magáncélú használatra vagy magáncélú fogyasztásra szánt és e célból használt dologban okozott károk megtérítésére.
A Bíróság állandó ítélkezési gyakorlata szerint a Bíróság hatáskörrel rendelkezik az uniós jogi rendelkezésekre vonatkozó előzetes döntéshozatal iránti kérelmekről való döntéshozatalra olyan helyzetekben, amelyekben – még ha az alapeljárásbeli tényállás nem is tartozik közvetlenül az uniós jog hatálya alá – e jog rendelkezéseit a nemzeti jog a tartalmukra való hivatkozással alkalmazandóvá teszi (2018. november 7‑iK és B ítélet,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
,
34.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ilyen helyzetekben ugyanis fennáll bizonyos, ahhoz fűződő uniós érdek, hogy a jövőbeli eltérő értelmezések elkerülése érdekében az uniós jogból átvett rendelkezéseket egységesen értelmezzék (2018. november 7‑iK és B ítélet,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
,
35.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Ily módon igazolt az, hogy a Bíróság uniós jogi rendelkezéseket értelmezzen olyan helyzetekben, amelyek nem tartoznak e rendelkezések hatálya alá, amennyiben – az ilyen helyzetek és az említett rendelkezések hatálya alá tartozó helyzetek azonos módon történő kezelésének biztosítása érdekében – e rendelkezéseket a nemzeti jog közvetlenül és feltétel nélkül alkalmazandóvá tette az ilyen helyzetekre (2018. november 7‑iK és B ítélet,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
,
36.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Mivel – amint az a jelen ítélet 29. pontjában megállapításra került – a francia jogalkotó a 85/374 irányelvnek a francia jogrendbe történő átültetése során úgy döntött, hogy az ezen irányelv által bevezetett, hibás termékekért való felelősségre vonatkozó szabályozást alkalmazza a nem magáncélú használatra vagy fogyasztásra szánt és e célra használt vagyontárgyakban keletkezett károkra is, a jelen ítélet 30–32. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel azt a következtetést kell levonni, hogy fennáll bizonyos ahhoz fűződő uniós érdek, hogy a Bíróság az előzetes döntéshozatal iránti kérelemről döntsön, és így azt elfogadhatónak kell tekinteni.
Az ügy érdeméről
Elöljáróban, mivel a kérdést előterjesztő bíróság a kérdésében a 85/374 irányelv 2. cikkére hivatkozik, meg kell állapítani, hogy e cikk tartalmazza a „termék” fogalmának meghatározását, és ebben az összefüggésben kifejezetten úgy rendelkezik, hogy a villamos energiát ezen irányelv értelmében terméknek kell tekinteni.
Azon felelősök körét, akikkel szemben a károsult a 85/374 irányelvben előírt felelősségi rendszer alapján keresetet indíthat, az irányelv 1. és 3. cikke határozza meg. Tekintettel arra, hogy ezen irányelv az általa szabályozott kérdésekben teljes harmonizációt irányoz elő, a felelősök körének e cikkekben történő meghatározását kimerítőnek kell tekinteni, és az nem rendelhető alá az e cikkek szövegéből nem következő, további kritériumok felállításának (2006. január 10‑iSkov és Bilka ítélet,
C‑402/03
,
EU:C:2006:6
,
32.
és
33.
pont; 2022. július 7‑iKeskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia ítélet,
C‑264/21
,
EU:C:2022:536
,
29.
pont).
E körülményekre tekintettel az előterjesztett kérdés úgy értendő, mint amely arra irányul, hogy a 85/374 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a villamosenergiaelosztó‑hálózat üzemeltetőjét az e rendelkezés értelmében vett „gyártónak” kell tekinteni, hiszen a villamos energia feszültségének szintjét a végfogyasztó részére történő elosztás céljából módosítja.
Az állandó ítélkezési gyakorlat szerint valamely uniós jogi rendelkezés értelmezéséhez nemcsak annak kifejezéseit, hanem szövegkörnyezetét, és annak a szabályozásnak a célkitűzéseit is figyelembe kell venni, amelynek az részét képezi (2020. december 17‑iCLCV és társai [Dízelmotoron elhelyezett hatástalanító berendezés] ítélet,
C‑693/18
,
EU:C:2020:1040
,
94.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Először is, magának a 85/374 irányelv 3. cikke (1) bekezdésének a szövege szerint „[a] »gyártó« a végtermék, az alapanyag, a résztermék előállítója, valamint az, aki önmagát a termék gyártójaként adja meg nevének, védjegyének vagy egyéb megkülönböztető jelzésének a terméken történő feltüntetésével”.
Másodszor, ami azt a szövegkörnyezetet illeti, amelybe e rendelkezés illeszkedik, meg kell állapítani, hogy a 85/374 irányelvnek a negyedik preambulumbekezdésével összefüggésben értelmezett 5. cikkéből az következik, hogy több személy is minősülhet ugyanazon termék ezen irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „gyártójának”, és ennek alapján ők egyetemleges felelősöknek tekinthetők az e termék által okozott kárért.
A termék gyártási és értékesítési láncában részt vevő különböző gazdasági szereplők szerepét illetően a Bíróság pontosította, hogy az a döntés született, hogy főszabály szerint a gyártót terheli a hibás termékek által okozott károkért való felelősség, tekintettel arra, hogy az esetek nagy többségében a szállító csupán továbbértékesíti a terméket, abban az állapotban, amelyben megvette, és kizárólag a gyártónak van lehetősége a termék minőségével kapcsolatban eljárni (lásd ebben az értelemben: 2006. január 10‑iSkov és Bilka ítélet,
C‑402/03
,
EU:C:2006:6
,
28.
és
29.
pont)
E tekintetben valamely termék gyártási és forgalmazási folyamatának elhatárolását illetően emlékeztetni kell arra is, hogy a Bíróság ítélkezési gyakorlatából következik, hogy valamely terméket akkor lehet a 85/374 irányelv 11. cikke értelmében forgalomba hozottnak tekinteni, ha kikerült a gyártó által végzett gyártási folyamatból, és forgalmazási folyamatba került, amelyben olyan állapotban van, hogy a vásárlóközönség számára felhasználás vagy fogyasztás céljára kínálják (lásd ebben az értelemben: 2006. február 9‑iO’Byrne ítélet,
C‑127/04
,
EU:C:2006:93
,
27.
pont).
Harmadszor, ami a 85/374 irányelv által kitűzött célt illeti, az irányelv negyedik preambulumbekezdése kimondja, hogy a fogyasztó védelme megköveteli, hogy a gyártási folyamatban részt vevő valamennyi szereplő felelőssége felvethető legyen, ha az általuk szolgáltatott végtermék, alkotórész vagy alapanyag hibában szenved.
A 85/374 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „gyártó” fogalma, amely az uniós jog önálló fogalma, megfelel tehát a fogyasztó védelmére irányuló célnak, amely megköveteli egyrészt, hogy több személyt is gyártónak lehessen tekinteni, másrészt pedig azt, hogy a fogyasztó a kérelmét bármelyikükkel szemben előterjeszthesse, és ily módon az egyedül felelős – „legmegfelelőbb” – személy felkutatása, akivel szemben a fogyasztó a jogait érvényesíthetné, nem releváns (lásd ebben az értelemben: 2022. július 7‑iKeskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia ítélet,
C‑264/21
,
EU:C:2022:536
,
35.
pont).
A jelen ügyben az előterjesztett kérdés annak a villamosenergiaelosztóhálózat‑üzemeltetőnek az esetére vonatkozik, aki a villamos energia feszültségi szintjét a végfogyasztónak való elosztás céljából módosítja, pontosítva, hogy ezen üzemeltető bármiféle beavatkozásának hiányában a fogyasztó nem tudná az Électricité de France által megtermelt nagyfeszültségű villamos energiát felhasználni.
Következésképpen az ily módon eljáró üzemeltető nem csupán egy termék – jelen esetben a villamos energia – leszállítására szorítkozik, hanem részt vesz annak termelési folyamatában, azzal, hogy a jellemzőinek egyikét, nevezetesen a feszültségét, módosítja, annak érdekében, hogy azt olyan állapotba hozza, amelyben az a vásárlóközönség számára használat vagy fogyasztás céljára felkínálható.
Ellentétben azzal, amit a francia kormány állít, a villamos energia feszültségi szintje e termék egyik jellemzője, függetlenül attól, hogy az elektromos túlfeszültség olyan biztonsági hiányosságnak minősül‑e, amelyre a nagyközönség jogosan hivatkozhat. E tekintetben meg kell állapítani, hogy valamely termék valamely jellemzője anélkül is módosítható, hogy a termék a szóban forgó módosítást megelőzően vagy azt követően hibás lenne.
Ebből következik, hogy azt a villamosenergiaelosztóhálózat-üzemeltetőt, aki a villamos energia feszültségi szintjét módosítja, a 85/374 irányelv 3. cikkének (1) bekezdése értelmében vett gyártónak kell tekinteni.
A kérdést előterjesztő bíróság által megállapítottakkal ellentétben a „gyártó” fogalmának ezen értelmezése nem ellentétes a jelen ítélet 24. pontjában említett irányelvek rendelkezéseivel, különösen azokkal a rendelkezésekkel, amelyek a villamosenergia‑termelési és ‑elosztási feladatok szétválasztását írták elő.
Amint ugyanis az ezen ítélet 35. pontjában hivatkozott ítélkezési gyakorlatból következik, azon felelősök körét, akikkel szemben a károsult a 85/374 irányelv által előírt felelősségi rendszer alapján keresetet indíthat, kizárólag ezen irányelv 1. és 3. cikke alapján kell meghatározni, anélkül hogy további, az e cikkekben elő nem írt kritériumokat lehetne meghatározni. Ami a jelen ítélet 24. pontjában említett irányelveket illeti, azok eltérő célokat követnek.
A fenti megfontolásokra tekintettel az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 85/374 irányelv 3. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a villamosenergiaelosztó‑hálózat üzemeltetőjét az e rendelkezés értelmében vett „gyártónak” kell tekinteni, hiszen a villamos energia feszültségének szintjét a végfogyasztó részére történő elosztás céljából módosítja.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (tizedik tanács) a következőképpen határozott:

Az 1999. május 10‑i 1999/34/EK európai parlamenti és tanácsi irányelvvel módosított, a hibás termékekért való felelősségre vonatkozó tagállami törvényi, rendeleti és közigazgatási rendelkezések közelítéséről szóló, 1985. július 25‑i 85/374/EGK tanácsi irányelv 3. cikkének (1) bekezdését

a következőképpen kell értelmezni:

a villamosenergiaelosztó‑hálózat üzemeltetőjét az e rendelkezés értelmében vett „gyártónak” kell tekinteni, hiszen a villamos energia feszültségének szintjét a végfogyasztó részére történő elosztás céljából módosítja.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.