CELEX: 62019CJ0598
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Publiskais iepirkums
Direktīva 2014/24/ES
20. pants
Privileģēto tiesību līgumi
Valsts tiesību akti, atbilstoši kuriem sociālās iniciatīvas īpašajiem nodarbinātības centriem ir rezervētas tiesības piedalīties noteiktās publiskā iepirkuma procedūrās
Papildu nosacījumi, kas nav paredzēti direktīvā
Vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK (
OV 2014, L 94, 65. lpp.
) 20. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Confederación Nacional de Centros Especiales de Empleo
(
Conacee
) (Īpašo nodarbinātības centru valsts konfederācija, Spānija) un
Diputación Foral de Gipuzkoa
(Gipuzkojas provinces pašpārvalde, Spānija) par šīs pašpārvaldes valdības padomes 2018. gada 15. maija lēmumu, ar kuru apstiprināti šīs iestādes līgumslēdzējām iestādēm sniegtie norādījumi saistībā ar noteiktiem privileģēto tiesību līgumiem.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2004/18/EK
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīva 2004/18/EK (2004. gada 31. marts) par to, kā koordinēt būvdarbu valsts līgumu, piegādes valsts līgumu un pakalpojumu valsts līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūru (
OV 2004, L 134, 114. lpp.
), ir atcelta no 2016. gada 18. aprīļa. Šīs direktīvas 19. panta pirmajā daļā bija noteikts:
“Dalībvalstis var rezervēt tiesības piedalīties procedūrā, ar ko valsts līgumu slēgšanas tiesības piešķir aizsargātām darbnīcām, vai paredzēt šādu līgumu izpildi tādu aizsargātu nodarbinātības programmu satvarā, kurās vairums attiecīgo darbinieku ir invalīdi, kas savas invaliditātes veida vai nopietnības dēļ nespēj strādāt parastos apstākļos.”
Direktīva 2014/24
Direktīvas 2014/24 1. un 36. apsvērumā ir noteikts:
“(1)
Publisko līgumu slēgšanas tiesību piešķiršanai, ko īsteno dalībvalstu iestādes vai ko īsteno to vārdā, ir jāatbilst Līguma par Eiropas Savienības darbību (LESD) principiem un jo īpaši brīvas preču aprites principam, brīvībai veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvībai, kā arī no tiem izrietošajiem principiem, proti, vienlīdzīgai attieksmei, nediskriminācijai, savstarpējai atzīšanai, proporcionalitātei un pārredzamībai. Tomēr attiecībā uz publiskiem līgumiem, kas pārsniedz konkrētu vērtību, būtu jāizstrādā noteikumi, kas koordinē valstu iepirkuma procedūras, lai nodrošinātu, ka minētie principi tiek īstenoti praksē un ka publiskais iepirkums tiek atvērts konkurencei.
[..]
(36)
Nodarbinātība un profesija veicina iekļaušanos sabiedrībā un ir galvenie elementi, kas garantē vienādas iespējas visiem. Šajā kontekstā liela nozīme var būt aizsargātām darbnīcām. Tas pats sakāms par citiem sociāliem uzņēmumiem, kuru galvenais mērķis ir atbalstīt personu ar invaliditāti un mazaizsargātu personu, piemēram, bezdarbnieku, mazaizsargātu minoritāšu locekļu vai citādā ziņā sociāli atstumtu grupu, sociālo un profesionālo integrāciju vai reintegrāciju. Tomēr šādas darbnīcas vai uzņēmumi parastos konkurences apstākļos varētu nespēt iegūt līgumu slēgšanas tiesības. Tādēļ ir vietā paredzēt, ka dalībvalstīm vajadzētu būt iespējai rezervēt šādām darbnīcām vai uzņēmumiem tiesības piedalīties publisku līgumu vai konkrētu to daļu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās vai rezervēt šādu līgumu izpildi aizsargātu nodarbinātības programmu kontekstā.”
Atbilstoši šīs direktīvas 2. panta 1. punkta 5) un 10) apakšpunktam:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
5)
“publiski līgumi” ir līgumi par atlīdzību, kas rakstiski noslēgti starp vienu vai vairākiem ekonomikas dalībniekiem un vienu vai vairākām līgumslēdzējām iestādēm un kuru mērķis ir būvdarbu izpilde, produktu piegāde vai pakalpojumu sniegšana;
[..]
10)
“ekonomikas dalībnieks” ir jebkura fiziska vai juridiska persona vai publiskā sektora subjekts, vai šādu personu un/vai subjektu grupa, tostarp jebkāda uzņēmumu pagaidu apvienība, kas tirgū piedāvā būvdarbu izpildi un/vai būves realizāciju, produktu piegādi vai pakalpojumu sniegšanu.”
Minētās direktīvas 18. panta “Iepirkuma principi” 1. punktā ir noteikts:
“Līgumslēdzējas iestādes nodrošina vienlīdzīgu un nediskriminējošu attieksmi pret visiem ekonomikas dalībniekiem un rīkojas pārredzami un samērīgi.
Iepirkumu neizstrādā ar nolūku to izslēgt no šīs direktīvas darbības jomas vai mākslīgi sašaurināt konkurenci. Konkurenci uzskata par mākslīgi sašaurinātu, ja iepirkums ir izstrādāts ar nolūku radīt nepamatoti izdevīgākus vai mazāk izdevīgus apstākļus noteiktiem ekonomikas dalībniekiem.”
Šīs pašas direktīvas 20. pantā “Privileģēto tiesību līgumi” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis var rezervēt tiesības piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās aizsargātām darbnīcām un ekonomikas dalībniekiem, kuru galvenais mērķis ir personu ar invaliditāti vai nelabvēlīgā situācijā nonākušu personu sociālā un profesionālā integrācija, vai var paredzēt šādu līgumu izpildi aizsargātu nodarbinātības programmu ietvaros ar noteikumu, ka vismaz 30 % no šo darbnīcu, ekonomikas dalībnieku vai programmu darbiniekiem ir personas ar invaliditāti vai nelabvēlīgā situācijā nonākušas personas.
2.   Iepirkuma izsludināšanas paziņojumā ietver atsauci uz šo pantu.”
Spānijas tiesības
Direktīva 2014/24 Spānijas tiesībās ir transponēta ar 2017. gada 8. novembra
Ley 9/2017 de Contratos del Sector Público, por la que se
transponen al ordenamiento jurídico español las Directivas del Parlamento Europeo y del Consejo 2014/23/UE y 2014/24/UE, de 26 de febrero de 2014
(Likums 9/2017 par publiskajiem līgumiem, ar kuru Spānijas tiesību sistēmā ir transponētas Eiropas Parlamenta un Padomes 2014. gada 26. februāra Direktīvas 2014/23/ES un 2014/24/ES; 2017. gada 9. novembra
BOE
Nr. 272, 107714. lpp.; turpmāk tekstā – “Likums par publiskajiem līgumiem”). Šā likuma 4. papildnoteikumā “Privileģēto tiesību līgumi” ir paredzēts:
“1. Ar Ministru padomes vai kompetentās iestādes autonomo kopienu un pašvaldību jomā lēmumu tiek noteikts tiesību piedalīties noteiktu līgumu vai to daļu iepirkuma procedūrās minimālais rezervēšanas apmērs sociālās iniciatīvas īpašajiem nodarbinātības centriem un sociālās iekļaušanas uzņēmumiem, kuri attiecīgi ir reglamentēti 2013. gada 29. novembra
Real Decreto Legislativo 1/2013 por el que se aprueba el Texto Refundido de la Ley General de derechos de las personas con discapacidad y de su inclusión social
[(Karaļa leģislatīvais dekrēts 1/2013, ar ko pieņem Vispārējā likuma par personu ar invaliditāti tiesībām un sociālo integrāciju pārstrādāto redakciju; turpmāk tekstā – “Karaļa leģislatīvais dekrēts 1/2013”)] un 2007. gada 13. decembra
Ley 44/2007 para la regulación del régimen de las empresas de inserción
[(Likums 44/2007 par sociālās iekļaušanas uzņēmumu režīma regulējumu)] un kuri atbilst minētajos tiesību aktos noteiktajiem atbilstības kritērijiem, vai minimālais tiesību piedalīties šo līgumu izpildē rezervēšanas apjoms aizsargātās nodarbinātības programmās ar nosacījumu, ka darbinieku ar invaliditāti vai sociālās atstumtības riskam pakļautu darbinieku procentuālais īpatsvars īpašajos nodarbinātības centros, sociālās iekļaušanas uzņēmumos vai programmās ir atbilstošs attiecīgajos tiesību aktos noteiktajam un katrā ziņā veido vismaz 30 % no visu darbinieku skaita.
Ar Ministru padomes vai kompetentās iestādes autonomo kopienu un pašvaldību jomā lēmumu tiek noteiktas minimālās prasības, lai nodrošinātu atbilstību iepriekšējā punkta noteikumiem.
[..]
2. Iepirkuma izsludināšanas paziņojumā ietver atsauci uz šo pantu.
[..]”
Likuma par publiskajiem līgumiem 14. noteikumā, kurā ir definēts jēdziens “sociālās iniciatīvas īpašie nodarbinātības centri”, kuriem šī likuma 4. papildnoteikumā ir rezervēta piekļuve publiskajiem līgumiem, ir noteikts:
“[..] Par sociālās iniciatīvas īpašajiem nodarbinātības centriem uzskata tos centrus, kurus, izpildot prasības, kas ir noteiktas [Vispārējā likuma par personu ar invaliditāti tiesībām un sociālo integrāciju pārstrādātās redakcijas 43. panta] 1. un 2. punktā, ir izveidojušas un kuros ar tiešu vai netiešu līdzdalību vairāk nekā 50 % apmērā piedalās viena vai vairākas iestādes – publiskas vai privātas –, kurām nav peļņas gūšanas rakstura un kuru statūtos ir noteikts to sociālais mērķis, proti, asociācijas, fondi, publisko tiesību organizācijas, sociālās iniciatīvas kooperatīvi vai citas sociālās ekonomikas iestādes, kā arī iestādes, kuras tieši vai netieši pieder iepriekš minētajām komercsabiedrībām (Komerckodeksa 42. pantā ietvertā dominējošās sabiedrības jēdziena izpratnē), un ar nosacījumu, ka visos gadījumos to statūtos vai sociālās vienošanās darbībā ir noteikts pienākums reinvestēt to peļņu, lai radītu nodarbinātības iespējas personām ar invaliditāti un turpmāk pastāvīgi uzlabotu šo personu un viņu saimnieciskās darbības konkurētspēju, katrā ziņā pastāvot rīcības brīvībai izvēlēties, vai to reinvestēt pašā īpašajā nodarbinātības centrā vai citos sociālās iniciatīvas īpašajos nodarbinātības centros.”
Vispārējā likuma par personu ar invaliditāti tiesībām un sociālo integrāciju pārstrādātās redakcijas 43. panta, kurā ir definēti īpašie nodarbinātības centri, 1., 2. un 4. punktā ir noteikts:
“1.   Īpašo nodarbinātības centru galvenais mērķis ir veikt preču vai pakalpojumu ražošanas darbību, regulāri piedaloties tirgus darbībās, un to mērķis ir nodrošināt algotu darbu personām ar invaliditāti; šie centri arī ir līdzeklis, kā iekļaut vislielāko iespējamo šo personu skaitu parastajā nodarbinātības sistēmā. [..]
2.   Starp īpašo nodarbinātības centru darbiniekiem ir jābūt tik daudz darbiniekiem ar invaliditāti, cik vien to atļauj ražošanas procesa raksturs, un tiem katrā ziņā ir jāveido vismaz 70 % no šo centru darbiniekiem.
[..]
4.   [Šajā punktā ir pārņemta sociālās iniciatīvas īpašo nodarbinātības centru definīcija, kas ir ietverta Likuma par publiskajiem līgumiem 14. galīgajā noteikumā.]”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
Conacee
ir bezpeļņas apvienība, kura ir nodibināta saskaņā ar Spānijas tiesībām un kuras biedri ir īpašo nodarbinātības centru federācijas un apvienības.
Conacee
2018. gada 23. jūlijā cēla
Tribunal Superior de Justicia del País Vasco
(Baskuzemes Augstā tiesa, Spānija) prasību administratīvajā tiesvedībā, lūdzot atcelt
Diputación Foral de Gipuzkoa
2018. gada 15. maija lēmumu, ar kuru tika apstiprināti norādījumi šīs iestādes līgumslēdzējām iestādēm un tiesības piedalīties publisku līgumu vai konkrētu to daļu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās, kā arī daļas no šiem līgumiem izpilde aizsargātu nodarbinātības programmu kontekstā tika rezervēta sociālās iniciatīvas īpašajiem nodarbinātības centriem vai sociālās iekļaušanas uzņēmumiem.
Šajos norādījumos paredzētā līgumu rezervēšana atbilst Likuma par publiskajiem līgumiem 4. papildnoteikumā un 14. galīgajā noteikumā, ar kuriem Spānijas tiesību sistēmā ir transponēts Direktīvas 2014/24 20. pants, noteiktajai rezervēšanai.
Šajās tiesību normās piekļuve minētajā 20. pantā norādītajiem līgumiem ir rezervēta tikai sociālās iniciatīvas īpašajiem nodarbinātības centriem un sociālās iekļaušanas uzņēmumiem, tādējādi izslēdzot no minēto tiesību normu piemērošanas jomas un līdz ar to no piekļuves šiem privileģēto tiesību līgumiem uzņēmējdarbības iniciatīvas īpašos nodarbinātības centrus, kurus valsts līmenī pārstāv
Conacee
.
Iesniedzējtiesa ir norādījusi, ka minētajās tiesību normās, nosakot privileģēto tiesību līgumu piemērojamību personām, ir paredzēti papildu nosacījumi salīdzinājumā ar Direktīvas 2014/24 20. pantā paredzētajiem nosacījumiem. Šī panta piemērošanas jomas attiecināšana tikai uz “sociālās iniciatīvas īpašajiem centriem” nozīmētu, ka no piekļuves privileģēto tiesību līgumiem tiktu izslēgti uzņēmumi vai ekonomikas dalībnieki, kuri atbilst šajā 20. pantā paredzētajiem nosacījumiem, jo, pirmkārt, vismaz 30 % no to darbiniekiem ir personas ar invaliditāti vai nelabvēlīgā situācijā nonākušas personas un, otrkārt, to galvenais mērķis ir veicināt šo personu sociālo un profesionālo integrāciju.
Šādos apstākļos
Tribunal Superior de Justicia del País Vasco
(Baskuzemes Augstā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [2014/24] 20. pants ir interpretējams tādējādi, ka tajā paredzētās rezervēšanas
ratione personae
tvērums nevar tikt ierobežots tādējādi, ka no tā tiek izslēgti uzņēmumi un ekonomikas dalībnieki, kuri atbilst prasībai, ka vismaz 30 % no to darbiniekiem ir personas ar invaliditāti, un kuri atbilst šo personu sociālās un profesionālās integrācijas mērķim, nosakot papildu prasības par šo subjektu dibināšanu, iezīmēm un mērķiem, to darbību vai ieguldījumiem vai cita veida prasības?”
Par prejudiciālo jautājumu
Uzdodot šo jautājumu, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam ir pretrunā tas, ka dalībvalsts paredz papildu nosacījumus salīdzinājumā ar šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem, tādējādi izslēdzot no rezervētajām publiskā iepirkuma procedūrām noteiktus ekonomikas dalībniekus, kuri atbilst minētajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem.
Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punktā dalībvalstīm ir piešķirta iespēja rezervēt tiesības piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās noteiktiem subjektiem, un šī iespēja ir pakļauta divu minētajā tiesību normā uzskaitītu kumulatīvu nosacījumu izpildei, proti, pirmkārt, procedūras dalībniekiem ir jābūt aizsargātām darbnīcām vai ekonomikas dalībniekiem, kuru galvenais mērķis ir personu ar invaliditāti vai nelabvēlīgā situācijā nonākušu personu sociālā un profesionālā integrācija, un, otrkārt, vismaz 30 % no šo darbnīcu un ekonomikas dalībnieku darbiniekiem ir jābūt šādām personām.
Lai atbildētu uz uzdoto jautājumu, ir jāizvērtē, vai abi šie nosacījumi minētajā 20. panta 1. punktā ir uzskaitīti izsmeļoši un tādējādi atbilstoši šai tiesību normai dalībvalstīm ir liegts izvirzīt papildu nosacījumus un līdz ar to izslēgt no minētajā tiesību normā paredzētajām rezervētajām publiskā iepirkuma procedūrām ekonomikas dalībniekus, kuri, lai gan atbilst šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem, neatbilst valsts tiesībās noteiktajiem papildu nosacījumiem.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tā tiesiskā regulējuma mērķi, kurā tā ietilpst, kā arī šī tiesiskā regulējuma izstrādāšanas vēsture (spriedums, 2018. gada 15. novembris, Verbraucherzentrale Baden‑Württemberg,
C‑330/17
,
EU:C:2018:916
,
23.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, runājot par Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punkta formulējumu, ir jākonstatē, pirmām kārtām, ka atbilstoši šai tiesību normai dalībvalstīm ir piešķirta iespēja rezervēt tiesības piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās aizsargātajām darbnīcām un noteiktiem ekonomikas dalībniekiem un ir paredzēti nosacījumi, kādiem ir pakļauta šī iespēja. Kā secinājumu 41. un 42. punktā būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts, minētā tiesību norma tādējādi ir formulēta tā, ka tajā nav nekādu norāžu par to, ka šīs tiesības būtu piešķiramas visiem subjektiem, kuri atbilst šiem nosacījumiem.
Otrām kārtām, šajā tiesību normā paredzētais otrais nosacījums, saskaņā ar kuru vismaz 30 % no minētajā tiesību normā norādīto subjektu darbiniekiem ir jābūt personām ar invaliditāti vai nelabvēlīgā situācijā nonākušām personām, ir tikai minimālā prasība.
Trešām kārtām, ir jāuzsver, ka atsauce uz “ekonomikas dalībniekiem”, ņemot vērā minētās direktīvas 2. panta 10. punktā ietverto šī jēdziena definīciju un kā secinājumu 42. punktā būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts, liecina par zināmu vispārīgumu un nenoteiktību, runājot par subjektiem, kuri var izmantot šī 20. panta 1. punktā paredzētās publiskā iepirkuma procedūras, ja šo ekonomikas dalībnieku galvenais mērķis ir personu ar invaliditāti vai nelabvēlīgā situācijā nonākušu personu sociālā un profesionālā integrācija.
Tādējādi no Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punkta formulējuma izriet – ja dalībvalstis nolemj rezervēt tiesības piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās atbilstoši šai tiesību normai noteiktiem subjektiem, dalībvalstīm ir zināma rīcības brīvība, īstenojot šajā pašā tiesību normā paredzētos nosacījumus.
Otrkārt, runājot par Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punkta mērķi, no šīs direktīvas 36. apsvēruma izriet, ka, lai nodarbinātība un profesija veicinātu iekļaušanos sabiedrībā un garantētu vienādas iespējas visiem, šajā tiesību normā paredzētā iespēja ir izmantojama to aizsargāto darbnīcu un ekonomikas dalībnieku labā, kuru galvenais mērķis ir atbalstīt personu ar invaliditāti vai nelabvēlīgā situācijā nonākušu personu, piemēram, bezdarbnieku, mazaizsargātu minoritāšu locekļu vai citādā ziņā sociāli atstumtu grupu, sociālo un profesionālo integrāciju vai reintegrāciju.
No tā izriet, ka Savienības likumdevējs ar nodarbinātības un profesijas palīdzību ir vēlējies veicināt personu ar invaliditāti vai nelabvēlīgā situācijā nonākušu personu iekļaušanu sabiedrībā, ļaujot dalībvalstīm rezervēt tiesības piedalīties publisku līgumu vai konkrētu to daļu slēgšanas tiesību piešķiršanas procedūrās aizsargātajām darbnīcām un ekonomikas dalībniekiem, kuri, ņemot vērā to sociālo mērķi, darbojas tirgū neizdevīgākos konkurences apstākļos.
Tādējādi Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punktam ir sociālās politikas mērķis, kas ir saistīts ar nodarbinātību. Tomēr saskaņā ar pašlaik spēkā esošajām Savienības tiesībām dalībvalstīm ir plaša rīcības brīvība, izvēloties pasākumus, ar kuriem var tikt sasniegts to mērķis sociālās politikas un nodarbinātības jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 19. septembris, Bedi,
C‑312/17
,
EU:C:2018:734
,
59.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punkta mērķa pārbaude ļauj apstiprināt no šīs tiesību normas formulējuma izrietošo interpretāciju tādējādi, ka, ņemot vērā iepriekš minēto rīcības brīvību, dalībvalstīm ir zināma elastība minētās tiesību normas īstenošanā. No tā izriet, ka Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punktā nav ietverti izsmeļoši uzskaitīti nosacījumi, bet tajā dalībvalstīm ir dota iespēja paredzēt papildu nosacījumus, kuriem šajā tiesību normā minētajiem subjektiem ir jāatbilst, lai tiem būtu atļauts piedalīties rezervētajās publiskā iepirkuma procedūrās saskaņā ar minēto tiesību normu, ja šie papildu nosacījumi palīdz sasniegt šajā tiesību normā izvirzītos sociālās un nodarbinātības politikas mērķus.
Treškārt, šo interpretāciju apstiprina arī Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punkta izstrādāšanas vēsture. Proti, Direktīvas 2004/18 19. panta 1. punktā, kas bija piemērojams privileģēto tiesību līgumiem līdz brīdim, kad šī direktīva tika atcelta ar Direktīvu 2014/24, bija noteiktas stingrākas prasības attiecībā uz dalību tajās publiskā iepirkuma procedūrās, kuras dalībvalstīm bija iespēja rezervēt, gan attiecībā uz subjektiem, kuriem bija atļauts piedalīties šajās procedūrās un kuri bija ierobežoti ar aizsargātajām darbnīcām, gan attiecībā uz šo subjektu nodarbinātajām personām, kurām galvenokārt bija jābūt personām ar invaliditāti, kas to invaliditātes veida vai pakāpes dēļ nevar strādāt normālos apstākļos.
Jānorāda, ka no Direktīvas 2014/24 vai tās izstrādāšanas vēstures neizriet, ka Savienības likumdevējam, paplašinot Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punktā paredzēto rezervēto publiskā iepirkuma procedūru piemērojamību personām, būtu bijis nodoms panākt, lai šajā tiesību normā minētie ekonomikas dalībnieki, kuri nodarbina mazāku personu ar invaliditāti vai nelabvēlīgā situācijā nonākušu personu procentuālo īpatsvaru, izstumtu ekonomikas dalībniekus, kuri atbilst Direktīvas 2004/18 19. panta 1. punktā paredzētajām stingrākajām prasībām. Šāds rezultāts turklāt būtu pretrunā Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punkta mērķim, kas, kā izriet no šī sprieduma 26. punkta, ir ar nodarbinātības un profesijas palīdzību integrēt sabiedrībā personas ar invaliditāti vai nelabvēlīgā situācijā nonākušas personas.
Tomēr, kā secinājumu 51. punktā būtībā ir norādījis ģenerāladvokāts, tas tieši tā arī būtu, ja dalībvalstīm būtu pienākums atļaut visiem ekonomikas dalībniekiem, kuri atbilst šī 20. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, piedalīties rezervētajās publiskā iepirkuma procedūrās. Proti, pastāvētu risks, ka šādā situācijā ekonomikas dalībnieki, kas atbilst stingrākajām prasībām, kuras bija paredzētas Direktīvas 2004/18 19. panta 1. punktā, būtu spiesti atlaist noteiktus darba ņēmējus ar invaliditāti vai nelabvēlīgā situācijā nonākušas personas, kam ir zemāks ražīgums, lai varētu piedalīties šajās publiskā iepirkuma procedūrās vienlīdzīgā konkurences situācijā ar ekonomikas dalībniekiem, kuros tikai 30 % no darbiniekiem ir darba ņēmēji ar invaliditāti vai nelabvēlīgā situācijā nonākušas personas.
Līdz ar to Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā uzskaitītie nosacījumi nav izsmeļoši un ka dalībvalstīm vajadzības gadījumā ir iespēja paredzēt papildu nosacījumus, kuri šajā tiesību normā minētajiem subjektiem ir jāizpilda, lai tiem būtu atļauts piedalīties rezervētajās publiskā iepirkuma procedūrās.
Tomēr ir jānorāda, ka dalībvalstīm, izmantojot šo iespēju, ir jāievēro LESD pamatnoteikumi, it īpaši noteikumi par preču brīvu apriti, brīvību veikt uzņēmējdarbību un pakalpojumu sniegšanas brīvību, kā arī no tiem izrietošie principi, piemēram, vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 3. oktobris, Irgita,
C‑285/18
,
EU:C:2019:829
,
48.
punkts un tajā minētā judikatūra), kuri turklāt ir atspoguļoti Direktīvas 2014/24 18. pantā.
Tādējādi iesniedzējtiesai būs jāizvērtē pamatlietā aplūkotā valsts tiesiskā regulējuma atbilstība šiem principiem. Saskaņā ar minēto tiesisko regulējumu Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punktā paredzēto rezervēto publiskā iepirkuma procedūru kontekstā īpašajiem nodarbinātības centriem, pirmkārt, ir jāsaņem atbalsts un tiem tieši vai netieši vairāk nekā 50 % apmērā ir jāpieder bezpeļņas organizācijām un, otrkārt, tiem ir pilnībā jāinvestē gūtā peļņa savā uzņēmumā vai citā tāda paša veida centrā.
Lai sniegtu minētajai tiesai šādas pārbaudes veikšanai vajadzīgo informāciju, ir jānorāda turpmākais.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka vienlīdzīgas attieksmes princips, kas ir Savienības tiesību pamatprincips, prasa, lai līdzīgas situācijas netiktu aplūkotas atšķirīgi un atšķirīgas situācijas netiktu aplūkotas vienādi, ja vien tādai pieejai nav objektīva pamatojuma (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 17. decembris, Centraal Israëlitisch Consistorie van België u.c.,
C‑336/19
,
EU:C:2020:1031
,
85.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
It īpaši Savienības tiesību publisko iepirkumu jomā vienlīdzīgas attieksmes princips, kas ir Savienības tiesību normu par publiskā iepirkuma procedūrām pamatā, tostarp nozīmē, ka pretendentiem ir jābūt vienlīdzīgā situācijā brīdī, kad tie sagatavo savus piedāvājumus, un tā mērķis ir veicināt veselīgas un efektīvas konkurences attīstību starp uzņēmumiem, kas piedalās publiskā iepirkuma procedūrā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 11. jūlijs, Telecom Italia,
C‑697/17
,
EU:C:2019:599
,
32.
un
33.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Tādējādi šajā gadījumā iesniedzējtiesai it īpaši būs jānosaka, vai, ņemot vērā Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punktā izvirzīto mērķi, sociālās iniciatīvas īpašie nodarbinātības centri ir tādā pašā situācijā kā uzņēmējdarbības iniciatīvas īpašie nodarbinātības centri.
To darot, šai tiesai it īpaši būs jāņem vērā, pirmām kārtām, tas, ka no valsts tiesiskā regulējuma izriet, ka īpašā nodarbinātības centra – neatkarīgi no tā, vai tas ir sociālās vai uzņēmējdarbības iniciatīvas centrs, – mērķis ir nodrošināt algotu darbu personām ar invaliditāti un tas tiek uzskatīts par līdzekli, kas ļauj iekļaut pēc iespējas lielāku šo personu skaitu parastajā nodarbinātības sistēmā, un, otrām kārtām, tas, ka no īpašā nodarbinātības centra darbiniekiem vismaz 70 % ir personas ar invaliditāti.
No tā izriet, ka, neskarot iesniedzējtiesas veicamās pārbaudes, uzņēmējdarbības iniciatīvas īpašie nodarbinātības centri tāpat kā sociālās iniciatīvas īpašie nodarbinātības centri šķietami ir situācijā, kad tie parastajos konkurences apstākļos nevarētu piedalīties publiskā iepirkuma procedūrās.
Tomēr šai tiesai ir arī jāpārbauda, vai, kā rakstveida apsvērumos būtībā ir norādījusi Spānijas valdība, sociālās iniciatīvas īpašie nodarbinātības centri to raksturiezīmju dēļ spēj efektīvāk īstenot Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punktā paredzēto sociālās integrācijas mērķi, kas varētu objektīvi attaisnot atšķirīgu attieksmi salīdzinājumā ar uzņēmējdarbības iniciatīvas īpašajiem centriem. Šajā ziņā minētā valdība ir precizējusi, ka sociālās iniciatīvas īpašie nodarbinātības centri palielina sociālo un neekonomisko vērtību, ņemot vērā, pirmām kārtām, to, ka to mērķis nav peļņas gūšana un ka to gūtā peļņa tiek reinvestēta to sociālo mērķu sasniegšanai, otrām kārtām, to, ka tiem ir raksturīga demokrātisku un uz līdzdalību balstītu principu izmantošana to pārvaldībā, un, trešām kārtām, to, ka to darbībai tādējādi ir lielāka sociālā ietekme, nodrošinot kvalitatīvākus darbus un labākas personu ar invaliditāti un nelabvēlīgā situācijā nonākušu personu sociālās un profesionālās integrācijas un reintegrācijas iespējas.
Otrkārt, no pastāvīgās judikatūras izriet, ka saskaņā ar samērīguma principu, kas ir Savienības tiesību vispārējs princips, noteikumi, ko dalībvalstis vai līgumslēdzējas iestādes ir pieņēmušas, īstenojot Direktīvas 2014/24 normas, kā, piemēram, noteikumi, kuru mērķis ir paredzēt šīs direktīvas 20. panta 1. punkta piemērošanas nosacījumus, nedrīkst pārsniegt to, kas ir nepieciešams minētajā direktīvā paredzēto mērķu sasniegšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 30. janvāris, Tim,
C‑395/18
,
EU:C:2020:58
,
45.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka gan šī sprieduma 34. punktā minētais nosacījums par atbalstu un tiešu vai netiešu bezpeļņas organizāciju līdzdalību vairāk nekā 50 % apmērā, gan tajā minētais nosacījums par pienākumu reinvestēt visu peļņu sociālās iniciatīvas īpašajos nodarbinātības centros, šķiet piemēroti, lai nodrošinātu, ka šādu īpašu nodarbinātības centru galvenais mērķis ir personu ar invaliditāti vai neizdevīgā situācijā nonākušu personu integrācija, kā tas ir prasīts Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punktā.
[Ar labojumiem, kas izdarīti ar 2021. gada 6. decembra rīkojumu] Saistībā ar to, vai šīs prasības nepārsniedz šī mērķa sasniegšanai nepieciešamo, iesniedzējtiesai ir jāpārbauda, vai gan ar to, ka subjektam, kura mērķis ir gūt peļņu, ir tieša vai netieša līdzdalība īpašajā nodarbinātības centrā, gan ar to, ka minētajos centros tiek reinvestēta tikai daļa no gūtās peļņas, var nodrošināt, ka šie centri minēto mērķi var sasniegt tikpat efektīvi, kā tas ir iespējams, piemērojot iepriekšējā punktā minētos nosacījumus.
Treškārt, ir jāpiebilst, tāpat kā to ir norādījusi Spānijas valdība un Eiropas Komisija, ka no Spānijas tiesiskā regulējuma analīzes, ko šī valdība ir iesniegusi, atbildot uz Tiesas uzdotajiem jautājumiem rakstveida atbildes sniegšanai, šķietami neizriet, ka ekonomikas dalībnieki, kas ir izveidoti saskaņā ar citu dalībvalstu tiesībām, būtu izslēgti no šajā Spānijas tiesiskajā regulējumā paredzētajām tiesībām piedalīties rezervētās publiskā iepirkuma procedūrās, ja vien šie ekonomikas dalībnieki atbilst minētajā tiesiskajā regulējumā skaidri paredzētajiem nosacījumiem attiecībā uz sociālās iniciatīvas īpašajiem nodarbinātības centriem. Tomēr veikt šajā kontekstā vajadzīgās pārbaudes ir iesniedzējtiesas ziņā.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2014/24 20. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka dalībvalsts – ar nosacījumu, ka tā ievēro vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus, – paredz papildu nosacījumus salīdzinājumā ar šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem, tādējādi izslēdzot no rezervētajām publiskā iepirkuma procedūrām noteiktus ekonomikas dalībniekus, kuri atbilst minētajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/24/ES (2014. gada 26. februāris) par publisko iepirkumu un ar ko atceļ Direktīvu 2004/18/EK 20. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tam nav pretrunā tas, ka dalībvalsts – ar nosacījumu, ka tā ievēro vienlīdzīgas attieksmes un samērīguma principus, – paredz papildu nosacījumus salīdzinājumā ar šajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem, tādējādi izslēdzot no rezervētajām publiskā iepirkuma procedūrām noteiktus ekonomikas dalībniekus, kuri atbilst minētajā tiesību normā paredzētajiem nosacījumiem.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – spāņu.