CELEX: 62021CJ0691
Begäran om förhandsavgörande
Direktiv 85/374/EEG
Artikel 3
Skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister
Begreppet tillverkare
Systemansvarig för ett eldistributionsnät som omvandlar elens spänning för distribution

Begäran om förhandsavgörande avser tolkningen av artiklarna 2 och 3.1 i rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister (
EGT L 210, 1985, s. 29
; svensk specialutgåva, område 15, volym 6, s. 239), i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/34/EG av den 10 maj 1999 (
EGT L 141, 1999, s. 20
).
Begäran har framställts i ett mål mellan, å ena sidan, Cafpi SA och detta bolags försäkringsgivare, Aviva assurances SA, och, å andra sidan, Enedis SA, som är systemansvarig för ett eldistributionsnät. Målet rör ersättning för skada som orsakats av överspänning.
Tillämpliga bestämmelser
Unionsrätt
Fjärde och femte skälen i direktiv 85/374 har följande lydelse:
”Konsumentskyddet kräver att alla tillverkare som varit inblandade i tillverkningsprocessen bör göras ansvariga om den slutprodukt, den komponent eller det råmaterial de levererat haft säkerhetsbrister. Av samma skäl bör ansvaret utsträckas till dem som importerar produkter till gemenskapen och dem som med sitt namn, varumärke eller annat kännetecken presenterar sig som tillverkare eller som levererar en produkt vars tillverkare inte kan identifieras.
När flera personer bär ansvar för samma skada kräver konsumentskyddet att den skadelidande kan kräva vem som helst av dem på full ersättning för skadan.”
I artikel 1 i direktivet föreskrivs följande:
”Tillverkaren skall vara ansvarig för skador som orsakas av en defekt i hans produkt.”
I artikel 2 i detta direktiv anges följande:
”I detta direktiv avses med produkt varje lös sak, även om den infogats i annan lös eller fast egendom. Begreppet ’produkt’ inbegriper elektricitet.”
I artikel 3 i direktivet föreskrivs följande:
”1.   Med tillverkare avses den som framställer en slutprodukt, en råvara eller en komponent och var och en som genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten utger sig för att vara den som tillverkat den.
2   Utan att tillverkarens ansvar berörs skall den som för försäljning, uthyrning, leasing eller annan form av distribution inom ramen för sin näringsverksamhet importerar en produkt till gemenskapen betraktas som tillverkare i detta direktivs mening och skall vara ansvarig som en tillverkare.
3.   När tillverkaren av produkten inte kan identifieras skall varje leverantör av produkten betraktas som tillverkare av den om han inte inom skälig tid meddelar den skadelidande vem tillverkaren eller den person som levererat produkten till honom är. Detsamma skall gälla för en importerad produkt, även om tillverkarens namn är angivet, om den i punkt 2 nämnda importörens identitet inte framgår av produkten.”
I artikel 5 i direktiv 85/374 föreskrivs följande:
”När två eller flera personer som en följd av bestämmelserna i detta direktiv är ansvariga för samma skada skall de vara solidariskt ansvariga utan att bestämmelser i nationell lagstiftning om regressrätt berörs.”
I artikel 9 i direktivet föreskrivs följande:
”Med skada i artikel 1 avses
…
b)
skada på eller förstörelse av någon annan sak än själva den defekta produkten med avdrag för en självrisk på 500 ECU, förutsatt att saken
i)
är av en typ som normalt är avsedd för privat användning eller konsumtion, och
och
ii)
använts av den skadelidande huvudsakligen för hans eget privata bruk eller konsumtion.
…”
Artikel 11 i direktivet har följande lydelse:
”Medlemsstaterna skall i sin lagstiftning föreskriva att den skadelidandes rättigheter enligt detta direktiv skall upphöra efter en period av tio år från den dag då tillverkaren satte den produkt som orsakat skadan i omlopp, såvida inte den skadelidande under mellantiden väckt talan mot tillverkaren.”
Fransk rätt
Direktiv 85/374 införlivades med fransk rätt genom loi n
o
98–389 du 19 mai 1998 relative à la responsabilité du fait des produits défectueux (lag nr 98–389 av den 19 maj 1998 om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister) (JORF av den 21 maj 1998, s. 7744). Genom lag nr 98–389 infördes artiklarna 1386–1–1386–18 i code civil (civillagen), nu artiklarna 1245–1245–17 i den lagen.
I artikel 1386–1 i civillagen, nu artikel 1245 i samma lag, föreskrivs följande:
”Tillverkaren är ansvarig för skador som orsakas av en säkerhetsbrist i hans produkt, oavsett om han har ingått ett avtal med den skadelidande eller inte.”
I artikel 1386–2 i den lagen, nu artikel 1245–1, föreskrivs följande:
”Bestämmelserna i detta kapitel ska tillämpas på ersättning för personskada.
De gäller även sådan ersättning för skada som är högre än ett belopp som fastställts genom dekret för skada på annan egendom än den defekta produkten.”
I artikel 1386–3 i civillagen (nu artikel 1245–2) föreskrivs följande:
”Med produkt förstås all lös egendom, även när den ingår i fast egendom inbegripet jordbruksprodukter, produkter från djuruppfödning, jakt och fiske. Elektricitet ska anses vara en produkt.”
Artikel 1386–6 första stycket i civillagen (nu artikel 1245–5 första stycket i samma lag) har följande lydelse:
”En tillverkare av en slutprodukt, en tillverkare av en råvara och en tillverkare av en insatsvara ska anses vara tillverkare när denne handlar som näringsidkare.”
I artikel 1386–7 i civillagen (nu artikel 1245–6 första stycket i samma lag) föreskrivs följande:
”Om tillverkaren inte kan identifieras ska säljaren, uthyraren (med undantag av en leasegivare eller en uthyrare som kan jämställas med en leasegivare) eller annan yrkesmässig leverantör, vara ansvarig för säkerhetsbrister i produkten på samma villkor som tillverkaren, såvida denne inte – inom tre månader från och med dagen för delgivning av den skadelidandes krav – utser sin egen leverantör eller tillverkare som ansvarig.”
Målet vid den nationella domstolen och tolkningsfrågan
Den 28 juli 2010 uppstod funktionsstörningar i elektriska apparater som fanns i ett av Cafpis kontor. Enligt en sakkunniginspektion hade funktionsstörningarna orsakats av överspänning till följd av ett avbrott i neutralledaren i det eldistributionsnät som drivs av Enedis.
Cafpis skada ersattes delvis av bolagets försäkringsgivare, Aviva assurances. Cafpi och Aviva assurances väckte talan mot Enedis om ersättning för skadan med stöd av den allmänna bestämmelsen om skadeståndsansvar i avtalsförhållanden, det vill säga den tidigare artikel 1147 i civillagen. Enedis gjorde gällande att endast bestämmelserna i civillagen om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister var tillämpliga och att den skadeståndstalan som väckts av Cafpi och Aviva assurances var preskriberad.
Genom dom av den 6 juli 2018 slog den domstol där talan hade väckts fast att de sistnämnda reglerna inte var tillämpliga och ogillade kärandenas yrkanden i sak.
Genom dom av den 6 februari 2020 upphävde Cour d’appel de Versailles (Appellationsdomstolen i Versailles, Frankrike) den domen. Den domstolen ansåg för det första att den el som producerades av Électricité de France SA inte var en slutprodukt, eftersom denna el var högspänningsel som inte kunde användas för förbrukning och, för det andra, att det var Enedis som omvandlade elen, så att den kunde distribueras till slutkonsumenten. Enedis producerade därför den slutprodukt som var avsedd för distribution till konsumenten och företaget var följaktligen tillverkare, i den mening som avses i lagstiftningen om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister. Cour d’appel de Versailles (Appellationsdomstolen i Versailles) fann följaktligen att denna lagstiftning var tillämplig och att Cafpis och Aviva assurances talan inte kunde tas upp till prövning på grund av preskription.
Cafpi och Aviva assurances överklagade den domen till Cour de cassation (Högsta domstolen, Frankrike), som är hänskjutande domstol.
Den hänskjutande domstolen vill få klarhet i huruvida den systemansvarige för ett eldistributionsnät som omvandlar spänningen i syfte att distribuera elen till slutkonsumenten, ska anses vara en ”tillverkare”, i den mening som avses i direktiv 85/374, av el.
Cour de cassation (Högsta domstolen) har för det första angett att enligt generaladvokaten vid den domstolen skulle det strida mot ”de verkliga ekonomiska och kontraktuella förhållandena mellan aktörerna inom elsektorn” att kvalificera en sådan operatör som Enedis som elproducent, eftersom en systemansvarig för ett distributionsnät inte kan producera el från en råvara som vederbörande inte har köpt och eftersom den systemansvarige inte säljer el, utan konsumenten köper el från sin leverantör.
Den hänskjutande domstolen har vidare påpekat att Bundesgerichtshof (Federala högsta domstolen, Tyskland) i ett liknande fall i dom av den 25 februari 2014 har slagit fast att den systemansvarige för ett eldistributionsnät ska kvalificeras som producent, eftersom den systemansvarige på ett väsentligt sätt ändrar elen genom att omvandla spänningen för att elen ska kunna användas av slutkonsumenten.
Den hänskjutande domstolen har slutligen uttryckt tvivel beträffande denna bedömning, eftersom den skulle kunna vara oförenlig med direktiven om den inre marknaden för el, det vill säga Europaparlamentets och rådets direktiv 96/92/EG av den 19 december 1996 om gemensamma regler för den inre marknaden för el (
EGT L 27, 1997, s. 20
), Europaparlamentets och rådets direktiv 2003/54/EG av den 26 juni 2003 om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 96/92/EG (
EUT L 176, 2003, s. 37
) och Europaparlamentets och rådets direktiv 2009/72/EG av den 13 juli 2009 om gemensamma regler för den inre marknaden för el och om upphävande av direktiv 2003/54/EG (
EUT L 211, 2009, s. 55
). Dessa direktiv kräver att de ansvariga för överförings- respektive distributionssytem är oberoende i förhållande till verksamheter som rör produktion och leverans av el, som är utsatta för konkurrens.
Mot denna bakgrund beslutade Cour de cassation (Högsta domstolen) att vilandeförklara målet och ställa följande tolkningsfråga till EU-domstolen:
”Ska artiklarna 2 och 3.1 i [direktiv 85/374] tolkas på så sätt att den som är systemansvarig för ett eldistributionsnät kan betraktas som ’tillverkare’ när denna aktör ändrar spänningsnivån på elen från leverantören för att distribuera den till slutkonsumenten?”
Prövning av tolkningsfrågan
Upptagande till prövning
Kommissionen har, utan att formellt framställa någon invändning om rättegångshinder, hänvisat till att den hänskjutna frågan möjligen inte kan tas upp till prövning på grund av att den inte är relevant för att avgöra tvisten i det nationella målet, eftersom den skada som Cafpi har yrkat ersättning för är en skada på elektriska apparater som används i bolagets näringsverksamhet, medan direktiv 85/374 enligt dess artikel 9 endast reglerar en aktörs skadeståndsansvar gentemot en konsument för produkter med säkerhetsbrister.
Det framgår visserligen av artikel 9 b i direktiv 85/374 att direktivet ska tillämpas på skada på eller förstörelse av en sak under förutsättning att denna vara av en typ som normalt är avsedd för privat användning eller konsumtion och har använts av den skadelidande huvudsakligen för dennes egna privata bruk eller konsumtion.
Det följer emellertid av domstolens praxis att eftersom den harmonisering som har skett genom direktiv 85/374 inte omfattar ersättning för skada på en sak avsedd för yrkesmässigt bruk och som används för sådant bruk, utgör direktivet inte hinder mot att en medlemsstat i detta avseende inför ett ansvarssystem som motsvarar det genom direktivet införda systemet (dom av den 4 juni 2009, Moteurs Leroy Somer,
C‑285/08
,
EU:C:2009:351
, punkt
).
Såsom den hänskjutande domstolen har redogjort i en begäran om klarläggande från EU-domstolen framgår det av artikel 1386–2 code civil, nu artikel 1245–1 i den lagen, att den franska lagstiftaren i samband med införlivandet av direktiv 85/374 i den franska rättsordningen inte har begränsat tillämpningsområdet för systemet med skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister till produkter avsedda för privat bruk och konsumtion och som används för dessa ändamål.
Enligt fast rättspraxis är domstolen behörig att meddela förhandsavgörande angående unionsbestämmelser i fall där de faktiska omständigheterna i det nationella målet inte direkt omfattas av unionsrättens tillämpningsområde, men unionsbestämmelserna har blivit tillämpliga genom en hänvisning i nationell rätt till deras innehåll (dom av den 7 november 2018, K och B
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I sådana situationer föreligger det nämligen ett klart unionsintresse av att de bestämmelser som har hämtats från unionsrätten tolkas på ett enhetligt sätt, för att i framtiden förhindra olika tolkningar (dom av den 7 november 2018, K och B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Det är således motiverat att EU-domstolen tolkar unionsbestämmelser i situationer som inte omfattas av dessa bestämmelser när de har gjorts tillämpliga på sådana situationer på ett direkt och ovillkorligt sätt genom nationell rätt, i syfte att säkerställa att de behandlas på samma sätt som de situationer som omfattas av dessa bestämmelser (dom av den 7 november 2018, K et B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Såsom domstolen har konstaterat i punkt 29 ovan har Republiken Frankrikes lagstiftare i samband med införlivandet av direktiv 85/374 i den franska rättsordningen valt att systemet med skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister enligt det direktivet även ska tillämpas vid skador på ting som inte är avsedda för privat bruk eller konsumtion och som används för dessa ändamål. Mot bakgrund av den rättspraxis som det hänvisats till i punkterna 30–32 ovan, finns det ett klart unionsintresse av att domstolen prövar begäran om förhandsavgörande och den ska därför anses kunna tas upp till prövning.
Prövning i sak
EU-domstolen påpekar inledningsvis om att den hänskjutande domstolen i sin fråga hänvisar till artikel 2 i direktiv 85/374, vilken innehåller en definition av begreppet ”produkt” och i vilken det uttryckligen föreskrivs att el är en produkt, i den mening som avses i direktivet.
Den personkrets mot vilken den skadelidande har rätt att väcka talan enligt det system för skadeståndsansvar som föreskrivs i direktiv 85/374 definieras i artiklarna 1 och 3 i direktivet. Med hänsyn till att direktiv 85/374 syftar till att fullständigt harmonisera de frågor som regleras däri, ska den personkrets som bestäms i dessa artiklar anses vara uttömmande och den kan inte vara beroende av att det fastställs ytterligare kriterier som inte följer av lydelsen i dessa artiklar (dom av den 10 januari 2006, Skov och Bilka,
C‑402/03
,
EU:C:2006:6
,punkterna 32 och 33, och dom av den 7 juli 2022, Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia,
C‑264/21
,
EU:C:2022:536
, punkt
).
Under dessa omständigheter ska den hänskjutande domstolens fråga förstås så, att den avser huruvida artikel 3.1 i direktiv 85/374 ska tolkas så, att den systemansvarige för ett eldistributionssystem ska anses vara en ”tillverkare”, i den mening som avses i dessa bestämmelser, när denne omvandlar elens spänningsnivå för att distribuera den till slutkonsumenten.
Vid tolkningen av en unionsbestämmelse ska inte bara lydelsen beaktas, utan också sammanhanget och de mål som eftersträvas med de föreskrifter som bestämmelsen ingår i (dom av den 17 december 2020, CLCV m.fl. (Manipulationsanordning på dieselmotorer),
C‑693/18
,
EU:C:2020:1040
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det första, ska det påpekas att enligt lydelsen i artikel 3.1 i direktiv 85/374 avses ”med tillverkare … den som framställer en slutprodukt, en råvara eller en komponent och var och en som genom att sätta sitt namn, varumärke eller något annat kännetecken på produkten utger sig för att vara den som tillverkat den”.
Vad för det andra gäller det sammanhang i vilket denna bestämmelse ingår, framgår det av artikel 5 i direktiv 85/374, jämförd med fjärde skälet i samma direktiv, att flera personer kan anses vara ”tillverkare”, i den mening som avses i artikel 3.1 i direktivet, av en och samma produkt och därmed vara solidariskt ansvariga för den skada som produkten orsakar.
Beträffande de olika ekonomiska aktörernas roll i produktions- och distributionskedjan har domstolen konstaterat att valet gjorts att i princip ge tillverkaren ansvaret för skador som orsakas av produkter med säkerhetsbrister, eftersom leverantören i merparten av fallen endast säljer en produkt vidare i det skick denne köpt in den och att endast tillverkaren kan vidta åtgärder beträffande produktens kvalitet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 januari 2006, Skov och Bilka,
C‑402/03
,
EU:C:2006:6
, punkterna
och
).
Beträffande gränsdragningen mellan tillverkningsprocessen och saluföringen av en produkt, framgår det av domstolens praxis att en produkt ska anses ha satts i omlopp, i den mening som avses i artikel 11 i direktiv 85/374, när den lämnat det tillverkningsled som tillverkaren igångsatt och tagits in i ett försäljningsled där den utbjuds till allmänheten för användning eller konsumtion (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 februari 2006, O’Byrne,
C‑127/04
,
EU:C:2006:93
, punkt
).
Vad för det tredje beträffar det mål som eftersträvas med direktiv 85/374 anges det i direktivets fjärde skäl att konsumentskyddet kräver att alla tillverkare som varit inblandade i tillverkningsprocessen bör göras ansvariga om den slutprodukt, den komponent eller det råmaterial de levererat haft säkerhetsbrister.
Begreppet tillverkare, i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 85/374, som är ett självständigt unionsrättsligt begrepp, svarar således mot målsättningen att skydda konsumenten. Detta kräver, för det första, att flera personer måste kunna anses vara tillverkare och, för det andra, att konsumenten kan kräva vem som helst av dem på ersättning för skada, vilket innebär att det inte är relevant att söka efter en enda ansvarig person – eller ”den person som är bäst lämpad” – mot vilken konsumenten ska göra gällande sina rättigheter (se, för ett liknande resonemang, dom av den 7 juli 2022, Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia,
C‑264/21
,
EU:C:2022:536
, punkt
).
I förevarande fall avser den fråga som ställts av den hänskjutande domstolen en systemansvarig för ett eldistributionsnät som omvandlar spänningsnivån på elen för att kunna distribuera den till slutkonsumenten. Utan den systemansvariges ingripande skulle det inte vara möjligt för en konsument att använda den högspänningsel som produceras av Électricité de France.
En systemansvarig som agerar på detta sätt inskränker sig således inte till att leverera en produkt, i förevarande fall el, utan är delaktig i produktionen genom att ändra ett av elens kännetecken, nämligen spänningen, i syfte att omvandla den till ett sådant tillstånd att den kan användas eller förbrukas av allmänheten.
I motsats till vad den franska regeringen har gjort gällande är elens spänningsnivå ett av denna produkt kännetecken – oberoende av frågan huruvida överspänning utgör en säkerhetsbrist som allmänheten med fog kan förvänta sig. Domstolen påpekar att en produkts kännetecken kan ändras, utan att produkten är behäftad med en säkerhetsbrist före ändringen eller att den blir behäftad med en säkerhetsbrist efter ändringen.
Av detta följer att en systemansvarig som omvandlar elens spänningsnivå ska vara en tillverkare, i den mening som avses i artikel 3.1 i direktiv 85/374.
I motsats till vad den hänskjutande domstolen har funnit strider inte denna tolkning av begreppet ”tillverkare” mot bestämmelserna i de direktiv som anges i punkt 24 ovan, i synnerhet de bestämmelser som föreskriver en separation mellan produktion och distribution av el.
Det framgår nämligen av den rättspraxis som det hänvisas till i punkt 35 ovan att fastställandet av kretsen av ansvariga endast ska göras med utgångspunkt i artiklarna 1 och 3 i direktiv 85/374, utan att det är möjligt att fastställa några ytterligare villkor som inte föreskrivs i dessa artiklar. De direktiv som anges i punkt 24 eftersträvar andra målsättningar.
Mot bakgrund av det anförda ska tolkningsfrågan besvaras enligt följande. Artikel 3.1 i direktiv 85/374 ska tolkas så, att en systemansvarig för ett eldistributionsnät ska anses vara en ”tillverkare”, i den mening som avses i den bestämmelsen, då denne omvandlar elens spänningsnivå för att distribuera den till slutkonsumenten.
Rättegångskostnader
Eftersom förfarandet i förhållande till parterna i det nationella målet utgör ett led i beredningen av samma mål, ankommer det på den hänskjutande domstolen att besluta om rättegångskostnaderna. De kostnader för att avge yttrande till domstolen som andra än nämnda parter har haft är inte ersättningsgilla.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (tionde avdelningen) följande:

Artikel 3.1 i rådets direktiv 85/374/EEG av den 25 juli 1985 om tillnärmning av medlemsstaternas lagar och andra författningar om skadeståndsansvar för produkter med säkerhetsbrister, i dess lydelse enligt Europaparlamentets och rådets direktiv 1999/34/EG av den 10 maj 1999,

ska tolkas så,

att en systemansvarig för ett eldistributionsnät ska anses vara en ”tillverkare”, i den mening som avses i den bestämmelsen, då denne omvandlar elens spänningsnivå för att distribuera den till slutkonsumenten.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.