CELEX: 62017TJ0337
Konkurencija
Karteliai
Krovininio oro transporto rinka
Sprendimas, kuriuo konstatuojamas SESV 101 straipsnio, EEE susitarimo 53 straipsnio, taip pat Bendrijos ir Šveicarijos susitarimo dėl oro transporto 8 straipsnio pažeidimas
Krovinių vežimo oro transportu paslaugų kainos elementų derinimas (papildomi mokesčiai už kurą ir saugumą, komisiniai už šiuos papildomus mokesčius)
Keitimasis informacija
Komisijos teritorinė kompetencija
Vienas ir tęstinis pažeidimas
Neteisėto elgesio priskyrimas
Atleidimo nuo baudų suteikimo sąlygos
Vienodas požiūris
Pareiga motyvuoti
Baudos dydis
Pardavimų vertė
Pažeidimo sunkumas
Dalyvavimo darant pažeidimą trukmė
Atsakomybę lengvinančios aplinkybės
Valdžios institucijų vykdomas antikonkurencinio elgesio skatinimas
Proporcingumas
Neribota jurisdikcija

)
[
Praleista
]
II.

Procesas ir šalių reikalavimai
2017 m. gegužės 30 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo šį ieškovės ieškinį.
2017 m. rugsėjo 29 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo Komisijos atsiliepimą į ieškinį.
2018 m. sausio 3 d. ieškovė Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė dubliką.
2018 m. vasario 28 d. Komisija Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė tripliką.
2019 m. balandžio 24 d. ketvirtosios kolegijos siūlymu Bendrasis Teismas, remdamasis Procedūros reglamento 28 straipsniu, nusprendė perduoti bylą nagrinėti išplėstinei kolegijai.
2019 m. gegužės 24 d. Bendrasis Teismas, taikydamas Procedūros reglamento 89 straipsnyje numatytas proceso organizavimo priemones, šalims pateikė rašytinių klausimų. Šalys į juos atsakė per nustatytą terminą.
Per 2019 m. birželio 12 d. posėdį šalys buvo išklausytos ir atsakė į Bendrojo Teismo pateiktus klausimus.
2019 m. birželio 18 d. ieškovė pateikė dokumentą, jo Bendrasis Teismas paprašė per 2019 m. birželio 12 d. posėdį.
2019 m. birželio 24 d. Bendrasis Teismas užbaigė žodinę proceso dalį.
2020 m. liepos 31 d. nutartimi Bendrasis Teismas (ketvirtoji išplėstinė kolegija), manydamas, kad jam nepateikta pakankamai informacijos ir kad reikėjo paprašyti šalių pateikti pastabas dėl argumento, dėl kurio jos nepareiškė nuomonės, nusprendė atnaujinti žodinę proceso dalį pagal Procedūros reglamento 113 straipsnį.
Šalys per nustatytą terminą atsakė į 2020 m. rugpjūčio 4 d. Bendrojo Teismo pateiktus klausimus, paskui pateikė pastabas dėl jų atitinkamų atsakymų.
2020 m. lapkričio 6 d. sprendimu Bendrasis Teismas dar kartą užbaigė žodinę proceso dalį.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
–
visų pirma panaikinti visą ginčijamą sprendimą, kiek jis su ja susijęs,
–
nepatenkinus pirmojo reikalavimo, panaikinti ginčijamo sprendimo 1 straipsnio 1 dalies b punktą, 2 dalies b punktą, 3 dalies b punktą, 4 dalies b punktą, 3 straipsnio b punktą ir 4 straipsnį, taip pat sumažinti ginčijamu sprendimu jai skirtų baudų dydį,
–
nepatenkinus ir šio reikalavimo, panaikinti ginčijamo sprendimo 3 straipsnio b ir d punktus, taip pat sumažinti jai skirtų baudų dydį,
–
bet kuriuo atveju priteisti iš Komisijos visas bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo iš esmės prašo:
–
atmesti ieškinį,
–
pakeisti ieškovei skirtos baudos dydį ir panaikinti jai suteiktą bendrą 50 % baudos sumažinimą ir bendrą 15 % baudos sumažinimą tuo atveju, jei Bendrasis Teismas nuspręstų, kad apyvarta iš įvažiuojamojo krovinių vežimo paslaugų negali būti įtraukta į pardavimų vertę,
–
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
III.

Dėl teisės
[
Praleista
]
A.

Dėl reikalavimo panaikinti
[
Praleista
]
1.

Dėl ieškinio pirmojo pagrindo, grindžiamo pažeidimais, padarytais ieškovei priskyrus buvusios bendrovės „Air France“ ir AF veiksmus bei dalį KLM veiksmų
Šį ieškinio pagrindą, kuriuo ieškovė tvirtina, kad Komisija neteisėtai jai priskyrė buvusios bendrovės
Air France
ir AF veiksmus bei dalį KLM veiksmų, sudaro dvi dalys: pirma grindžiama Komisijos neteisėtais veiksmais, kuriuos ji padarė, kai ieškovei priskyrė AF veiksmus, vykdytus nuo 2004 m. rugsėjo 15 d., ir KLM veiksmus, vykdytus nuo 2004 m. gegužės 5 d., o antra grindžiama Komisijos neteisėtais veiksmais, kuriuos ji padarė, kai ieškovei priskyrė bendrovės
Air France
veiksmus, vykdytus nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d.
Be to, ieškovė priekaištauja Komisijai, kad ši ginčijamo sprendimo 1085 konstatuojamojoje dalyje tvirtino, kad ji ir AF turi būti pripažintos solidariai atsakingos už baudos sumokėjimą dėl dalyvavimo darant pažeidimą. Iš tikrųjų ieškovė nei tiesiogiai, nei netiesiogiai visiškai nedalyvavo vykdant nurodytus veiksmus – šioje veikloje dalyvavo tik AF.
Bendrasis Teismas šį priekaištą nagrinės kartu su antra šio pagrindo dalimi, nes jie yra neatsiejamai susiję.
a)

Dėl pirmos dalies, susijusios su pažeidimais, padarytais ieškovei priskyrus AF veiksmus, vykdytus nuo 2004 m. rugsėjo 15 d., ir KLM veiksmus, vykdytus nuo 2004 m. gegužės 5 d.
Šią dalį, kurioje ieškovė teigia, kad Komisija neteisėtai priskyrė jai AF veiksmus, vykdytus nuo 2004 m. rugsėjo 15 d., ir KLM veiksmus, vykdytus nuo 2004 m. gegužės 5 d., sudaro keturi priekaištai, grindžiami, pirma, klaida, padaryta ieškovei priskyrus KLM veiksmus, vykdytus nuo 2004 m. gegužės 5 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d., antra, nepakankamu įrodymų, patvirtinančių AF ir KLM savarankiškumą, atmetimo motyvavimu, trečia, klaida, padaryta ieškovei priskyrus AF ir KLM veiksmus, vykdytus nuo 2004 m. rugsėjo 15 d., ir, ketvirta, asmeninės atsakomybės ir bausmių bei sankcijų individualumo principų pažeidimu.
Pirmiausia reikia išnagrinėti antrąjį priekaištą, susijusį su tuo, kaip Komisija laikėsi esminių procedūrinių reikalavimų.
1)

Dėl antrojo priekaišto, grindžiamo nepakankamu įrodymų, patvirtinančių AF ir KLM savarankiškumą, atmetimo motyvavimu
Ieškovė teigia, kad Komisija nepakankamai motyvavo, kodėl atmetė įrodymus, patvirtinančius AF ir KLM savarankiškumą, ir tik netiesiogiai jais rėmėsi, tvirtindama, kad, kalbant apie AF, tų įrodymų nepakanka norint paneigti lemiamos įtakos darymo prezumpciją. Ieškovės teigimu, Komisija vis dėlto privalėjo konkrečiai išnagrinėti visus įrodymus, kuriais siekiama įrodyti minėtą savarankiškumą, ir pateikti išsamią poziciją dėl atsakomybės prezumpcijos paneigimo. Vien ginčijamo sprendimo 1083 konstatuojamojoje dalyje pateiktos nuorodos į to paties sprendimo 1073 konstatuojamojoje dalyje nurodytą jurisprudenciją ir konfidencialiame to sprendimo priede pateiktos informacijos negali pakakti. Kalbant apie KLM, pažymėtina, kad Komisijos pareiga motyvuoti yra didesnė, nes ji pripažino, kad netaikė atsakomybės prezumpcijos. Tame sprendime ji net nemini įrodymų, kuriais siekiama įrodyti KLM savarankiškumą. Be to, Bendrajame Teisme ji pripažino, kad aptariamame sprendime nemotyvavo, kodėl atmetė per administracinę procedūrą pateiktų įrodymų įrodomąjį pobūdį.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Pirmiausia reikia priminti, kad patronuojamosios bendrovės padarytas konkurencijos taisyklių pažeidimas gali būti inkriminuojamas patronuojančiajai bendrovei būtent tuo atveju, kai, nors ir turėdama savarankišką teisinį subjektiškumą, ši patronuojamoji bendrovė savarankiškai nesprendžia dėl savo elgesio rinkoje, o iš esmės įgyvendina patronuojančiosios bendrovės nurodymus, visų pirma atsižvelgiant į ekonominius, organizacinius ir teisinius šių dviejų teisės subjektų ryšius (2014 m. balandžio 10 d. Sprendimo Areva ir kt. / Komisija,
C‑247/11 P ir C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
,
punktas).
Kadangi esant tokiai situacijai patronuojančioji bendrovė ir jos patronuojamoji bendrovė yra to paties ekonominio vieneto narės ir sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį, sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, Komisija gali adresuoti patronuojančiajai bendrovei, ir nereikalaujama įrodyti asmeninio šios bendrovės dalyvavimo darant pažeidimą (2014 m. balandžio 10 d. Sprendimo Areva ir kt. / Komisija,
C‑247/11 P ir C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
,
punktas).
Teisingumo Teismas taip pat yra nusprendęs, kad tuo ypatingu atveju, kai patronuojančiajai bendrovei priklauso 100 % jos Sąjungos konkurencijos taisyklių pažeidimą padariusios patronuojamosios bendrovės kapitalo, viena vertus, ši patronuojančioji bendrovė gali daryti lemiamą įtaką šios patronuojamosios bendrovės elgesiui ir, kita vertus, egzistuoja nuginčijama prezumpcija, kad ši patronuojančioji bendrovė iš tikrųjų daro tokią įtaką (2014 m. balandžio 10 d. Sprendimo Areva ir kt. / Komisija,
C‑247/11 P ir C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
,
punktas).
Tokiomis aplinkybėmis Komisijai pakanka įrodyti, jog visas patronuojamosios bendrovės kapitalas priklauso patronuojančiajai bendrovei, kad būtų galima daryti prielaidą, jog patronuojančioji bendrovė faktiškai daro lemiamą įtaką šios patronuojamosios bendrovės prekybos politikai. Tuo remdamasi Komisija gali pripažinti, kad patronuojančioji bendrovė yra solidariai atsakinga už jos patronuojamajai bendrovei skirtos baudos sumokėjimą, nebent patronuojančioji bendrovė, kuri turi paneigti šią prezumpciją, pateiktų pakankamų įrodymų, kuriais remdamasi galėtų įrodyti, kad jos patronuojamoji bendrovė rinkoje elgiasi savarankiškai (2014 m. balandžio 10 d. Sprendimo Areva ir kt. / Komisija,
C‑247/11 P ir C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
,
punktas).
Be to, jeigu taikant Sąjungos konkurencijos teisės taisykles priimtas sprendimas skirtas keliems adresatams ir jame nagrinėjamos pažeidimo inkriminavimo problemos, jis turi būti pakankamai pagrįstas visų adresatų atžvilgiu, visų pirma tų, kurie, remiantis šiuo sprendimu, turi atsakyti už šį pažeidimą. Taigi už savo patronuojamosios bendrovės pažeidimą atsakinga pripažintai patronuojančiajai bendrovei tokio sprendimo motyvai iš principo turi būti išdėstyti taip, kad pagrįstų pažeidimo inkriminavimą jai (2014 m. balandžio 10 d. Sprendimo Areva ir kt. / Komisija,
C‑247/11 P ir C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
,
punktas).
Konkrečiai kalbant apie Komisijos sprendimą, kuris tam tikrų adresatų atžvilgiu grindžiamas išimtinai prezumpcija, kad faktiškai buvo daroma lemiama įtaka, konstatuotina, kad Komisija bet kuriuo atveju privalo tinkamai paaiškinti šiems adresatams priežastis, dėl kurių pateiktų faktinių ir teisinių aplinkybių nepakako šiai prezumpcijai nuginčyti, antraip ši prezumpcija taptų faktiškai nenuginčijama (2014 m. balandžio 10 d. Sprendimo Areva ir kt. / Komisija,
C‑247/11 P ir C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
,
punktas).
Vis dėlto Komisija visiškai neprivalo remtis išimtinai šia prezumpcija. Niekas nedraudžia šiai institucijai įrodyti patronuojančiosios bendrovės faktiškai daromą lemiamą įtaką savo patronuojamajai bendrovei pasitelkus kitų įrodymų arba šių įrodymų ir minėtos prezumpcijos derinį. Pastaruoju atveju kalbama apie vadinamąjį „dvigubo pagrindo“ metodą (2014 m. balandžio 10 d. Sprendimo Areva ir kt. / Komisija,
C‑247/11 P ir C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
,
ir
punktai).
Kalbant apie sprendimą, kuriuo patronuojamosios bendrovės padaryto pažeidimo inkriminavimas patronuojančiajai bendrovei grindžiamas dvigubo pagrindo metodu, pažymėtina, kad bendras patronuojančiosios bendrovės pateiktų įrodymų vertinimas tiek, kiek jie yra svarbūs šiai prezumpcijai paneigti, iš esmės atitinka Komisijos turimo pateikti motyvavimo laipsnį, nes remdamasi tuo motyvavimu patronuojančioji bendrovė turi galėti suvokti priežastis, dėl kurių Komisija nusprendė jai priskirti atsakomybę už patronuojamosios bendrovės padarytą pažeidimą (šiuo klausimu žr. 2014 m. balandžio 10 d. Sprendimo Areva ir kt. / Komisija,
C‑247/11 P ir C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
,
punktą).
Galiausiai pagal suformuotą jurisprudenciją pabrėžtina, kad, nors Komisija, žinoma, privalo motyvuoti savo sprendimus ir nurodyti faktines bei teisines aplinkybes, nuo kurių priklauso teisinis priemonės pagrindimas, ir argumentus, kuriais remdamasi priėmė sprendimą, nereikalaujama, kad ji aptartų visus per administracinę procedūrą kiekvieno suinteresuotojo asmens nurodytus faktinius ir teisinius klausimus ir, be kita ko, pateiktų nuomonę dėl akivaizdžiai nesusijusių, nereikšmingų arba aiškiai antraeilių aplinkybių (žr. 2014 m. vasario 6 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija,
T‑40/10
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2014:61
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo atveju, visų pirma kalbant apie ieškovės pateiktų įrodymų, kuriais siekiama įrodyti AF savarankiškumą, atmetimą, pažymėtina, kad ginčijamo sprendimo 1070–1073 konstatuojamosiose dalyse priminusi principus, taikomus nustatant asmenis, atsakingus už pažeidimą tame pačiame ekonominiame vienete, Komisija minėto sprendimo 1081–1084 konstatuojamosiose dalyse nurodė:
„1081 [AF] darbuotojai dalyvavo darant pažeidimą nuo 2004 m. rugsėjo 15 d. iki 2006 m. vasario 14 d.
1082 Vis dėlto tuo pačiu laikotarpiu [ieškovei] priklausė 100 % [AF] ekonominių ir balsavimo teisių.
1083 Taigi pagal [šio sprendimo 6.1 punkte] primintą jurisprudenciją preziumuojama, [kad] šiuo laikotarpiu [ieškovė] darė lemiamą įtaką [AF]. [Ieškovė] nepateikė pakankamų įrodymų, kurie galėtų paneigti prezumpciją, kad ji darė lemiamą įtaką [AF]. Taigi, taikant SESV 101 straipsnį, EEE susitarimo 53 straipsnį ir [EB ir Šveicarijos] susitarimo [dėl oro transporto] 8 straipsnį, [ieškovė] ir [AF] priklauso tai pačiai įmonei, kuri darė pažeidimą nuo 2004 m. rugsėjo 15 d. iki 2006 m. vasario 14 d.
1084 Be visiškos nuosavybės, yra ir kitų elementų, įrodančių, kad šiuo laikotarpiu [ieškovė] darė lemiamą įtaką [AF], arba bent jau patvirtinančių prezumpciją šia prasme (žr. [to paties sprendimo] konfidencialų priedą, su kuriuo gali susipažinti tik [ieškovė]).“
Kiek tai susiję su AF, ginčijamo sprendimo konfidencialiame priede, kuriame išvardyti kiti to sprendimo 1084 konstatuojamojoje dalyje nurodyti įrodymai, nustatyta:
[
Konfidencialu
] (
)
Iš to matyti, kad siekdama ieškovei priskirti AF veiksmus Komisija rėmėsi faktinio lemiamos įtakos darymo prezumpcija (dėl kontrolės, kurią ieškovė turėjo dėl to, kad jai priklausė visas AF kapitalas ir balsavimo teisės, susijusios su AF akcijomis) ir tam tikrais požymiais, kuriais siekiama įrodyti tokį faktinį įtakos darymą. Šiuo klausimu ji rėmėsi, pirma, ieškovės įgaliojimais administruoti, formuoti ir kontroliuoti AF veiklą per įvairius bendrovės valdymo organus, antra, bendros AF ir KLM struktūros buvimu, kiek tai konkrečiai susiję su krovinių vežimu, ir, trečia, kelių ieškovės ir AF vadovų funkcijų sutapimu.
Be to, ginčijamo sprendimo 1086–1088 konstatuojamosiose dalyse Komisija dėl ieškovės pateiktų įrodymų, kuriais siekiama įrodyti KLM savarankiškumą, atmetimo nurodė:
„1086 [KLM] darbuotojai dalyvavo darant pažeidimą nuo 1999 m. gruodžio 21 d. iki 2006 m. vasario 14 d., t. y. per visą pažeidimo laikotarpį. Taigi KLM turi būti pripažinta atsakinga už tiesioginį dalyvavimą darant pažeidimą.
1087 Kaip paaiškinta [minėto sprendimo 2.2 punkte], 2004 m. gegužės 5 d. [buvusi bendrovė
Air France
] įgijo KLM kontrolę. Nuo 2004 m. gegužės 5 d. [ieškovei] priklauso 97,5 % KLM ekonominių teisių ir 49 % balsavimo teisių.
1088 Dėl priežasčių, nurodytų [to sprendimo] konfidencialiame priede, su kuriuo gali susipažinti tik [ieškovė], Komisija mano, kad nuo 2004 m. gegužės 5 d. [ieškovė] darė lemiamą įtaką KLM.“
Kiek tai susiję su KLM, ginčijamo sprendimo konfidencialiame priede, kuriame išvardyti kiti minėto sprendimo 1088 konstatuojamojoje dalyje numatyti įrodymai, nurodyta:
[
Konfidencialu
]
Iš to matyti, kad norėdama ieškovei priskirti KLM veiksmus, vykdytus nuo 2004 m. gegužės 5 d. iki 2006 m. vasario 14 d., Komisija rėmėsi ir ieškovės turimu KLM kapitalu, ir balsavimo teisėmis, ir keliais papildomais įrodymais, kuriais siekiama įrodyti, kad KLM iš tikrųjų buvo daryta lemiama įtaka. Šiuo klausimu ji rėmėsi, pirma, ieškovės įgaliojimais administruoti, formuoti ir kontroliuoti KLM veiklą per įvairius bendrovės valdymo organus, antra, bendros AF ir KLM struktūros buvimu, kiek tai konkrečiai susiję su krovinių vežimu, ir, trečia, kelių ieškovės ir AF vadovų funkcijų sutapimu.
Atsakyme į prieštaravimo pareiškimą ieškovė tik nurodė, kad ji yra „kontroliuojančioji bendrovė, kuri nevykdo jokios veiklos oro transporto srityje“, ir kad „jokiu atveju niekaip nedalyvavo vykdant nurodytus veiksmus“.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, Komisijai negali būti priekaištaujama, kad ji nepateikė išsamių motyvų, atitinkančių jurisprudencijoje nustatytus reikalavimus, kiek tai susiję su įrodymų, patvirtinančių AF ir KLM savarankiškumą, atmetimu.
Be to, keturi ieškovės ieškinyje nurodyti sprendimai dėl iš Komisijos reikalaujamo motyvavimo lygio esant prieštaraujančių įrodymų, pateiktų per administracinę procedūrą, kuriais siekiama paneigti faktinės lemiamos įtakos prezumpciją, buvo susiję su kitomis aplinkybėmis nei susiklosčiusiosios šioje byloje.
Pirma, 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendime Elf Aquitaine / Komisija (
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
) Teisingumo Teismas, be kita ko, atsižvelgė į ypatingas aplinkybes, susijusias su ankstesnės Komisijos sprendimų praktikos, pagal kurią sistemingai remtasi dvigubo pagrindo metodu, pakeitimu (šiuo klausimu žr. 2012 m. vasario 7 d. Nutarties Total ir Elf Aquitaine / Komisija,
C‑421/11 P
, nepaskelbta Rink.,
EU:C:2012:60
,
punktą).
Antra, būtina įvertinti 2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Air liquide / Komisija (
T‑185/06
,
EU:T:2011:275
), 2011 m. birželio 16 d. Sprendimo Edison / Komisija (
T‑196/06
,
EU:T:2011:281
) ir 2014 m. lapkričio 27 d. Sprendimo Alstom / Komisija (
T‑517/09
,
EU:T:2014:999
) taikymo sritį, atsižvelgiant į šio sprendimo 226 ir 227 punktuose primintą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, pagal kurią Komisija, derindama faktinio lemiamos įtakos darymo įrodymus su tokio darymo prielaida (kaip šiuo atveju kalbant apie AF veiksmų priskyrimą ieškovei), pateikia pakankamai motyvų, dėl kurių atmeta atitinkamos įmonės pateiktus prieštaringus įrodymus, ir atlieka bendrą vertinimą, nepateikdama pastabų dėl kiekvieno iš minėtų įrodymų.
Taigi šį priekaištą reikia atmesti.
2)

Dėl pirmojo priekaišto, grindžiamo klaida, padaryta ieškovei priskyrus KLM veiksmus, vykdytus nuo 2004 m. gegužės 5 d. iki rugsėjo 15 d.
Ieškovė tvirtina, kad kaip kontroliuojančioji bendrovė ji buvo įsteigta tik 2004 m. rugsėjo 15 d. Jos teigimu, patronuojančioji bendrovė negali būti laikoma atsakinga už patronuojamosios bendrovės neteisėtus veiksmus laikotarpiu iki šios patronuojamosios bendrovės įsigijimo, kai pastaroji tęsia savo veiklą atitinkamoje rinkoje po to, kai ją įsigijo. Taigi ji mano, kad, priešingai, nei matyti iš ginčijamo sprendimo 1089 punkto, ji negali būti laikoma atsakinga už KLM veiksmus nuo 2004 m. gegužės 5 d.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Šiuo atveju iš ginčijamo sprendimo 1087 konstatuojamosios dalies matyti, kad nuo 2004 m. gegužės 5 d. ieškovei priklausė 97,5 % KLM kapitalo ir 49 % balsavimo teisių.
Tiesa, kaip teisingai pažymi ieškovė, šias bendrovės KLM akcijas ir balsavimo teises turėjęs subjektas 2004 m. gegužės 5 d. vadinosi
Air France SA
, t. y. buvusi bendrovė
Air France
(šiuo klausimu žr. 53 punktą).
Vis dėlto šalys sutaria, kad ieškovė ir buvusi bendrovė
Air France
yra vienas ir tas pats juridinis asmuo. Tiesa, ginčijamo sprendimo 1080 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė „teisių perėmimo“ sąvoką. Vis dėlto iš minėtos konstatuojamosios dalies ir iš to sprendimo 22 konstatuojamosios dalies aiškiai matyti, kad buvusi bendrovė
Air France
po reorganizavimo į kontroliuojančiąją bendrovę ir pakeitus pavadinimą „tapo“ ieškove.
Konkrečiai kalbant, ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamojoje dalyje Komisija nurodė:
„2004 m. gegužės 5 d. [buvusi bendrovė
Air France
] įgijo išimtinę [KLM] kontrolę po to, kai [buvusi bendrovė
Air France
] pateikė viešą KLM vertybinių popierių mainų pasiūlymą. Nuo šios datos [buvusi bendrovė
Air France
] ir KLM priklauso [AF]-KLM grupei. 2004 m. rugsėjo 15 d. [buvusi bendrovė
Air France
] buvo reorganizuota į kontroliuojančiąją bendrovę ir pervadinta į [AF]-KLM, o [buvusios bendrovės
Air France
] oro transporto veikla buvo perduota patronuojamajai bendrovei
Air France Compagnie Aérienne
, pervadintai [AF].“
Taigi, kiek tai susiję su KLM kontrolės priklausymu nuo 2004 m. gegužės 5 d. iki rugsėjo 15 d., ieškovė toliau vykdė teises ir pareigas, kurias įgijo, kai dar vadinosi buvusia bendrove
Air France
.
Vadinasi, ieškovė klaidingai tvirtina, kad priskirdama jai KLM veiksmus, vykdytus nuo 2004 m. gegužės 5 d. iki rugsėjo 15 d., Komisija pripažino ją atsakinga už neteisėtus patronuojamosios bendrovės veiksmus laikotarpiu iki šios įsigijimo.
Vadinasi, šį priekaištą reikia atmesti.
3)

Dėl trečiojo priekaišto, grindžiamo klaidomis, padarytomis ieškovei priskyrus AF ir KLM veiksmus nuo 2004 m. rugsėjo 15 d.
Ieškovė teigia, kad Komisija klaidingai jai priskyrė AF ir KLM veiksmus nuo 2004 m. rugsėjo 15 d., nes ji šioms bendrovėms nedarė jokios lemiamos įtakos. Ji tvirtina, kad nuo 2004 m. rugsėjo 15 d. yra tik finansų kontroliuojančioji bendrovė, kuri nevykdo jokios veiklos krovinių vežimo sektoriuje. Ieškovė teigia, kad paprasčiausiai atliko, pirma, koordinavimo ir finansinio konsolidavimo vaidmenį – prižiūrėjo, kaip laikomasi teisės aktuose numatytų įsipareigojimų finansinės apskaitos, komunikacijos bei skaidrumo užtikrinimo srityse, ir, antra, vaidmenį apibrėžiant bendrą AF ir KLM strategiją, vis dėlto nedalyvaujant jų operatyvinėje ir prekybos veikloje ir neteikiant joms jokių nurodymų. AF ir KLM savarankiškai nustatė savo prekybos politiką, strategiją, biudžetą ir elgesį krovinių vežimo sektoriuje.
Šiuo klausimu ieškovė mano, kad informacija, kuria Komisija rėmėsi ginčijamo sprendimo konfidencialiame priede, neįrodo, kad ji darė lemiamą įtaką AF ir KLM. Pirma, ji teigia, kad jos strateginio valdymo komitetas niekada neteikė „privalomų rekomendacijų“ AF ir KLM. Antra, ji nurodo, kad tarp jos ir AF bei KLM nėra hierarchinio ryšio per jos valdybą ir strateginio valdymo komitetą. Visi sprendimai, susiję su AF ir KLM krovinių vežimo veikla atitinkamu laikotarpiu, buvo patikėti
AF Cargo
ir
KLM Cargo
, taip pat
Joint Cargo Management Committee
(toliau – JCMC). Trečia, ieškovė pabrėžia, kad nė vienas iš šiame priede nurodytų jos valdymo organų, kurie atitinkamu laikotarpiu buvo AF ar KLM valdymo organų nariai, nesikišo į AF ar KLM krovinių vežimo veiklą. Ketvirta, ji tvirtina, kad JCMC yra tik AF ir KLM krovinių vežimo veiklą koordinuojantis organas, dalyvaujantis tik pastarųjų lygmeniu, taigi ji negalėjo naudotis JCMC, siekdama įsikišti į AF ar KLM prekybos politiką.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Pirmiausia reikia skirti tai, ar šis priekaištas pateiktas dėl Komisijos vertinimų, susijusių su AF veiksmų, ar su KLM veiksmų priskyrimu ieškovei.
Pirmuoju atveju, atsižvelgiant į faktinės lemiamos įtakos prezumpciją dėl to, kad ieškovei priklauso visas AF kapitalas ir balsavimo teisės, susietos su AF akcijomis, būtent ši patronuojančioji bendrovė, remiantis šio sprendimo 223 punkte priminta jurisprudencija, turi pateikti įrodymų, kurie pakankamai patvirtintų, kad jos patronuojamoji bendrovė rinkoje veikė savarankiškai, ir taip paneigtų minėtą prezumpciją.
Antruoju atveju ieškovė, netaikant aptariamos prezumpcijos, turi įrodyti tik tai, kad Komisija pakankamai teisiškai neįrodė, jog KLM savarankiškai nesprendė dėl savo elgesio rinkoje.
Šioje byloje reikia pažymėti, kad siekdama įrodyti lemiamą įtaką AF ieškovė pateikia kelis argumentus dėl įrodymų, kuriais Komisija rėmėsi ginčijamo sprendimo konfidencialiame priede. Vis dėlto į šiuos argumentus reikia atsižvelgti siekiant nustatyti, ar Komisija teisingai nusprendė, kad ieškovė nepaneigė aptariamos prezumpcijos. Iš tiesų reikia pažymėti, kad minėti argumentai iš esmės grindžiami tomis pačiomis faktinėmis aplinkybėmis, kurias nurodė ieškovė, siekdama paneigti aptariamą prezumpciją. Kalbant apie faktines aplinkybes, nurodytas grindžiant dėl šių įrodymų pateiktus argumentus, tačiau kurių ieškovė nepakartojo, kad paneigtų šią prezumpciją, pažymėtina, kad Bendrasis Teismas į juos turi atsižvelgti kaip į reikšmingą aplinkybę, kad įvertintų, ar AF savarankiškai sprendė dėl savo elgesio rinkoje (šiuo klausimu žr. 2016 m. birželio 16 d. Sprendimo Evonik Degussa ir AlzChem / Komisija,
C‑155/14 P
,
EU:C:2016:446
,
punktą). Taip yra, be kita ko, kalbant apie argumentą, kad ieškovės strateginio valdymo komitetas neteikė jokių „privalomų rekomendacijų“.
Šį priekaištą reikia nagrinėti remiantis būtent šiais svarstymais.
Pirma, reikia pažymėti, kad ieškovės rėmimasis savo, kaip finansų kontroliuojančiosios bendrovės, pobūdžiu savaime negali paneigti išvados, kad ji faktiškai darė lemiamą įtaką AF ir KLM (šiuo klausimu žr. 2011 m. kovo 24 d. Sprendimo Legris Industries / Komisija,
T‑376/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2011:107
,
ir
punktus ir 2011 m. liepos 14 d. Sprendimo Arkema France / Komisija,
T‑189/06
,
EU:T:2011:377
,
punktą). Bendrovių grupės atveju kontroliuojančioji bendrovė, kuri koordinuoja, be kita ko, grupės finansines investicijas, turi užduotį pergrupuoti turimas įvairių bendrovių akcijas ir užtikrinti vientisą valdymą, be kita ko, vykdydama šią biudžetinę kontrolę (2015 m. liepos 15 d. Sprendimo HIT Groep / Komisija,
T‑436/10
,
EU:T:2015:514
,
punktas).
Kalbant apie ieškovės pateiktą bendros AF ir KLM strategijos apibrėžimą ir plačią šios strategijos apimtį tiek, kiek ji apėmė svarbiausius grupės, kurios vadovaujanti bendrovė yra ieškovė, plėtros svertus, pažymėtina, kad tai toli gražu neįrodo, kad lemiamos įtakos nebūta, o priešingai, patvirtina ginčijamame sprendime Komisijos padarytas išvadas.
Darant prielaidą, kad, kaip tvirtina ieškovė, šis vaidmuo nelemia jos įsitraukimo į AF ir KLM operatyvinę ir prekybos veiklą, svarbu priminti, kad lemiama įtaka, galinti pateisinti atsakomybės už patronuojamosios bendrovės padarytą pažeidimą priskyrimą patronuojančiajai bendrovei, susijusi tik su šios patronuojamosios bendrovės prekybos politika
stricto sensu
(2014 m. sausio 23 d. Sprendimo Gigaset / Komisija,
T‑395/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2014:23
,
punktas) ir nebūtinai yra susijusi su kasdieniu jos valdymu (2013 m. rugsėjo 26 d. Sprendimo The Dow Chemical Company / Komisija,
C‑179/12 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:605
,
punktas).
Be to, reikia pažymėti, kad ieškovės teiginys, jog ji neprisidėjo prie savo patronuojamųjų bendrovių operatyvinės ir prekybos veiklos, ne tik nepagrįstas jokiais įrodymais, bet iš dalies prieštarauja jos ankstesniems pareiškimams, pateiktiems 2007 m. birželio 29 d. atsakyme į per tyrimą Komisijos adresuotą 2007 m. birželio 12 d. klausimyną, kuris pateiktas ieškinio priede. Iš tiesų, remiantis šiais pareiškimais, „[ieškovės] valdyba <…> kišosi <…> į pagrindines
Air France-KLM
grupės verslo kryptis“.
Antra, dėl argumento, kad AF ir KLM savarankiškai sprendė dėl savo prekybos politikos, strategijos, biudžeto ir elgesio krovinių vežimo sektoriuje, pirmiausia reikia pažymėti, kad ieškovė vėl remiasi paprastais teiginiais. Be to, ieškovės argumentai iš esmės grindžiami
AF Cargo
ir
KLM Cargo
departamentų savarankiškumu jiems atskaitingų subjektų, atitinkamai AF ir KLM, atžvilgiu, taigi jais remiantis negalima įrodyti AF ir KLM savarankiškumo ieškovės atžvilgiu. Galiausiai ieškovės nurodyti sričių, kuriose tariamai naudotasi
AF Cargo
ir
KLM Cargo
savarankiškumu, kaip antai operatyviniu lygmeniu – krovinių gabenimo veiklai būdingų logistikos operacijų įgyvendinimas arba strateginiu lygmeniu – papildomo mokesčio sukūrimas ir nustatymas, pavyzdžiai neprieštarauja bendresniam strateginiam valdymui, kurį ieškovė teigia užtikrinanti pati. Iš tiesų funkcijų pasiskirstymas bendrovių grupėje yra įprastas reiškinys (šiuo klausimu žr. 2011 m. liepos 14 d. Sprendimo Arkema France / Komisija,
T‑189/06
,
EU:T:2011:377
,
punktą).
Trečia, dėl to, kad ieškovės strateginio valdymo komitetas neteikė AF ir KLM „privalomų rekomendacijų“, pažymėtina, kad šis aspektas susijęs su ieškovę ir jos patronuojamąsias bendroves siejančiais teisiniais ryšiais. Tokiomis aplinkybėmis, nors šiuo rekomendacijų neteikimu remiamasi ginčijant ginčijamo sprendimo konfidencialiame priede nurodytą informaciją, dabar reikia išnagrinėti, ar tai gali paneigti Komisijos išvadas dėl patronuojamųjų bendrovių savarankiškumo nebuvimo.
Pirma, reikia konstatuoti, kad ieškovė šiam teiginiui pagrįsti nepateikė jokių įrodymų, kaip antai strateginio valdymo komiteto posėdžių protokolų.
Antra, pažymėtina, kad ieškovė neginčija, jog strateginio valdymo komitetas posėdžiavo nuo jo įsteigimo 2004 m. iki pažeidimo laikotarpio pabaigos. Be to, iš jos 2007 m. birželio 29 d. atsakymo į 2007 m. birželio 12 d. Komisijos klausimyną matyti, kad šis komitetas iš tikrųjų posėdžiavo per šį laikotarpį ir kad jis „<…> iš esmės dalyvavo [sprendžiant strateginius] klausim[us]“.
Atsižvelgiant į strateginio valdymo komiteto vaidmenį ir įgaliojimus, kaip jie matyti iš ieškovės 2004–2005 ir 2005–2006 m. metinių ataskaitų, pridėtų prie jos 2007 m. birželio 29 d. atsakymo, mažai tikėtina, kad šio komiteto svarstymais nebuvo konkrečiai siekiama koordinuoti patronuojamųjų bendrovių AF ir KLM strategijos. Iš tiesų, remiantis šiomis ištraukomis, „[minėto komiteto] sprendimuose išreikšta bendra AF ir KLM pozicija dėl bet kokio reikšmingo strateginio sprendimo, susijusio su prekybos, finansų, techninėmis ir veiklos sritimis. <…>“
Konkrečiai kalbant apie „privalomas rekomendacijas“, nurodoma, kad „[strateginio valdymo komitetas] teikia privalomas rekomendacijas pirma minėtais klausimais [AF] valdybai, KLM valdybai ir stebėtojų tarybai“ ir kad „KLM valdybos pirmininkas, [AF] valdybos pirmininkas ir bet kuris sujungtų subjektų ar jų patronuojamųjų bendrovių pirmininkas, direktorius ar pagrindiniai darbuotojai, atsižvelgiant į aplinkybes, negali priimti arba įgyvendinti sprendimų, priklausančių [strateginio valdymo komiteto] kompetencijai, šiam prieš tai nepateikus privalomos rekomendacijos“. Iš to matyti, kad AF ir KLM dalyvavimas tam tikrose su jų veikla susijusiose srityse priklausė nuo to, ar ieškovės strateginio valdymo komiteto lygmeniu buvo priimtos privalomos (arba imperatyvios) rekomendacijos. Šiuo atveju ieškovė nepateikia nei jokių įrodymų, nei jokių aplinkybių, kuriomis Bendrajam Teismui galėtų būti paaiškinama, ar minėtas komitetas galimai atsisakė savo prerogatyvų.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, kad ieškovei nepavyko paneigti prezumpcijos, pagrįstos tuo, kad jai priklauso visas AF kapitalas ir balsavimo teisės, susietos su AF akcijomis, pagal kurią nuo 2004 m. rugsėjo 15 d. iki 2006 m. vasario 14 d. ji faktiškai darė lemiamą įtaką AF.
Dėl Komisijos išvados, kad ieškovė faktiškai darė lemiamą įtaką KLM, reikia pažymėti, kad iš šio sprendimo 258–267 punktuose atliktos pirmosios ieškovės argumentų grupės analizės, kuria grindžiamas šis priekaištas, nematyti jokios Komisijos vertinimo klaidos.
Taigi lieka įvertinti ieškovės pateiktus argumentus, susijusius su ginčijamo sprendimo konfidencialiame priede išvardytais įrodymais dėl jos ryšių su KLM, o argumentus, susijusius su AF, reikia atmesti kaip nereikšmingus, nes ieškovė neįrodė, kad Komisija padarė klaidą, kai rėmėsi aptariama prezumpcija.
Pirma, kalbant apie ieškovės teiginį, kad strateginio valdymo komitetas nepriėmė jokios „privalomos rekomendacijos“, reikia daryti nuorodą į šio sprendimo 263–267 punktuose pateiktus argumentus. Be to, ginčijamame sprendime Komisija rėmėsi minėto komiteto įgaliojimais priimti tokias rekomendacijas (žr. šio sprendimo 233 punktą), kurių egzistavimo ieškovė neginčija. Ieškovės galimybė taip nustatyti savo patronuojamosios bendrovės strategiją savaime rodo, kad egzistavo valdymo įgaliojimai, galintys paneigti patronuojamosios bendrovės veiksmų savarankiškumą.
Antra, kalbant apie ieškovės argumentą, kad tarp jos (per valdybą ir strateginio valdymo komitetą) ir KLM nebuvo „hierarchinio priklausomybės ryšio“, pažymėtina, kad jį reikia atmesti dėl tų pačių priežasčių, kokios išdėstytos šio sprendimo 262 punkte.
Trečia, ieškovė nepagrįstai teigia, kad nė vienas iš ginčijamo sprendimo konfidencialiame priede nurodytų jos valdymo organų narių, kurie atitinkamu laikotarpiu buvo KLM valdymo organų nariai, neprisidėjo prie krovinių vežimo veiklos. Šiuo klausimu ji remiasi aplinkybe, kad visi sprendimai, susiję su krovinių vežimo veikla, bendrovėje KLM buvo patikėti
KLM Cargo
padaliniui arba JCMC.
Šį argumentą reikia atmesti dėl tų pačių priežasčių, kokios nurodytos šio sprendimo 262 punkte.
Be to, pažymėtina, kad ieškovė, nepateikdama pagrindžiančių įrodymų, tik tvirtina, kad nariai, lygiagrečiai vykdantys valdymo funkcijas ar įgaliojimus jos ir KLM valdymo organuose, neprisidėjo prie krovinių vežimo veiklos. Šis teiginys ne tik nepagrįstas, bet ir savaime nepaneigia šių sutapimų buvimo, o pagal suformuotą jurisprudenciją patronuojančiosios bendrovės valdant savo patronuojamąją bendrovę daromos įtakos apimtis gali būti vertinama atsižvelgiant į tai, kad patronuojamosios bendrovės vadovai vadovaujamas pareigas eina ir patronuojančiojoje bendrovėje (žr. 2015 m. rugsėjo 9 d. Sprendimo Toshiba / Komisija,
T‑104/13
,
EU:T:2015:610
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Ketvirta, ieškovė nepagrįstai teigia, kad JCMC buvo tik AF ir KLM krovinių vežimo veiklos koordinavimo organas, dalyvaujantis pastarųjų lygmeniu, taigi ji negalėjo juo pasinaudoti, siekdama dalyvauti atitinkamoje AF ir KLM prekybos politikoje.
Šiuo klausimu ginčijamo sprendimo konfidencialiame priede Komisija pažymėjo, kad [
konfidencialu
] (žr. šio sprendimo 233 punktą). Kaip teisingai pažymi ieškovė, bylos medžiagoje esantys įrodymai, be kita ko, jos 2007 m. birželio 29 d. atsakymas į 2007 m. birželio 12 d. Komisijos klausimyną, rodo bendrą struktūrą, organizuotą AF ir KLM patronuojamųjų bendrovių krovinių vežimo padalinių lygmeniu. Iš to negalima daryti išvados, kad ši struktūra buvo nustatyta ieškovės viduje arba kad bet kuriuo atveju ji reiškė lemiamą įtaką, kurią ieškovė darė savo patronuojamosioms bendrovėms.
Vis dėlto kitų Komisijos nurodytų priežasčių, kurios buvo nepagrįstai kritikuotos ir pateiktos grindžiant KLM veiksmų, vykdytų nuo 2004 m. gegužės 5 d., priskyrimą ieškovei (t. y. pirma, 97,5 % KLM kapitalo ir 49 % balsavimo teisių valdymas, antra, ieškovės įgaliojimai administruoti, formuoti ir kontroliuoti KLM veiklą per savo valdybą ir strateginio valdymo komitetą ir, trečia, kelių asmenų, užimančių vadovaujančias pareigas arba turinčių bendrovės vadovams suteiktus įgaliojimus ieškovėje, buvimas KLM vadovais), pakanka konstatuoti, kad ieškovė faktiškai darė lemiamą įtaką KLM.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, šį priekaištą reikia atmesti.
4)

Dėl ketvirtojo priekaišto, grindžiamo asmeninės atsakomybės ir bausmių bei sankcijų individualumo principų pažeidimu
Ieškovė teigia, kad AF veiksmų, vykdytų nuo 2004 m. rugsėjo 15 d., ir KLM veiksmų, vykdytų nuo 2004 m. gegužės 5 d., jai priskyrimas pažeidžia asmeninės atsakomybės ir bausmių bei sankcijų individualumo principus.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Reikia priminti, kad pagal asmeninės atsakomybės ir bausmių bei sankcijų individualumo principus, taikomus visose administracinėse procedūrose, kurioms pasibaigus gali būti skirtos sankcijos pagal Sąjungos konkurencijos taisykles, įmonė gali būti nubausta tik už veiksmus, kurie jai yra individualiai inkriminuojami (šiuo klausimu žr. 2001 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Krupp Thyssen Stainless ir Acciai speciali Terni / Komisija,
T‑45/98 ir T‑47/98
,
EU:T:2001:288
,
punktą; 2011 m. kovo 3 d. Sprendimo Siemens ir VA Tech Transmission & Distribution / Komisija,
T‑122/07–T‑124/07
,
EU:T:2011:70
,
punktą ir 2014 m. liepos 11 d. Sprendimo RWE ir RWE Dea / Komisija,
T‑543/08
,
EU:T:2014:627
,
punktą).
Vis dėlto šis principas turi atitikti įmonės sąvoką ir jurisprudenciją, pagal kurią aplinkybė, kad patronuojančioji bendrovė ir jos patronuojamoji bendrovė sudaro vieną įmonę, kaip tai suprantama pagal SESV 101 straipsnį, suteikia Komisijai teisę sprendimą, kuriuo skiriamos baudos, adresuoti bendrovių grupės patronuojančiajai bendrovei (šiuo klausimu žr. 2011 m. kovo 3 d. Sprendimo Siemens ir VA Tech Transmission & Distribution / Komisija,
T‑122/07–T‑124/07
,
EU:T:2011:70
,
punktą ir 2014 m. liepos 11 d. Sprendimo RWE ir RWE Dea / Komisija,
T‑543/08
,
EU:T:2014:627
,
punktą). Net jei patronuojančioji bendrovė tiesiogiai nedalyvauja darant pažeidimą, tokiu atveju ji daro lemiamą įtaką jame dalyvaujančiai patronuojamajai bendrovei arba kelioms patronuojamosioms bendrovėms. Tai reiškia, kad šiame kontekste patronuojančiosios bendrovės atsakomybė negali būti laikoma atsakomybe be kaltės (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akzo Nobel ir kt. / Komisija,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
,
punktą).
Esant tokiai aplinkybei, patronuojančioji bendrovė nubaudžiama už pažeidimą, kurį, laikoma, padarė pati (šiuo klausimu žr. 2009 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Akzo Nobel ir kt. / Komisija,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
,
punktą; 2011 m. gegužės 17 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija,
T‑299/08
,
EU:T:2011:217
,
punktą ir 2012 m. birželio 27 d. Sprendimo Bolloré / Komisija,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
,
punktą).
Šiuo atveju, kadangi ieškovė šį priekaištą grindžia tuo, kad nedarė lemiamos įtakos AF ir KLM, nepateikdama įrodymų, kurių dar nebuvo nurodyta ankstesniuose priekaištuose, pakanka konstatuoti, kad išnagrinėjus ieškinio pirmojo pagrindo pirmąjį ir trečiąjį priekaištus matyti, jog Komisija pakankamai teisiškai įrodė, kad nagrinėjamu laikotarpiu ieškovė darė tokią įtaką savo patronuojamosioms bendrovėms. Darytina išvada, kad šis priekaištas grindžiamas klaidinga prielaida.
Be to, kadangi ieškovei priskyrus AF veiksmus, vykdytus nuo 2004 m. rugsėjo 15 d., ir KLM veiksmus, vykdytus nuo 2004 m. gegužės 5 d., nebuvo padaryta klaidų, atsižvelgiant į šio sprendimo 282 ir 283 punktuose nurodytą jurisprudenciją, šis priskyrimas negali pažeisti asmeninės atsakomybės ir bausmių bei sankcijų individualumo principų.
Taigi šį priekaištą reikia atmesti.
Vadinasi, reikia atmesti visą pirmojo pagrindo pirmą dalį.
b)

Dėl antros dalies, susijusios su bendrovės „Air France“ veiksmų, vykdytų nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d., priskyrimo ieškovei neteisėtumu
Šią dalį, kurioje ieškovė teigia, kad Komisija padarė kelis pažeidimus, priskirdama jai buvusios bendrovės
Air France
veiksmus, vykdytus nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d. (Komisija tai ginčija), sudaro trys priekaištai. Jie grindžiami, pirma, pareigos motyvuoti pažeidimu, antra, klaidomis, padarytomis ieškovei priskyrus minėtus veiksmus nagrinėjamu laikotarpiu, ir, trečia, asmeninės atsakomybės ir bausmių bei sankcijų individualumo principų pažeidimu.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad ginčijamame sprendime Komisija priskyrimą atliko atsižvelgdama į tris laikotarpius. Pirma, ginčijamo sprendimo 1080 konstatuojamojoje dalyje ji ieškovei, kaip „teisių perėmėjai“, priskyrė buvusios bendrovės
Air France
veiksmus, vykdytus nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d. Šiuo klausimu ji rėmėsi išvada, kad 2004 m. rugsėjo 15 d. buvusi bendrovė
Air France
„tapo“ ieškove po jos reorganizavimo į kontroliuojančiąją bendrovę ir pavadinimo bei veiklos pakeitimo, kaip nurodyta ginčijamo sprendimo 22 konstatuojamojoje dalyje.
Antra, dėl laikotarpio nuo 2004 m. rugsėjo 15 d. iki 2006 m. vasario 14 d. ginčijamo sprendimo 1083 ir 1084 konstatuojamosiose dalyse Komisija nusprendė, kad ieškovė darė lemiamą įtaką AF.
Trečia, ginčijamo sprendimo 1085 konstatuojamojoje dalyje Komisija, remdamasi informacija, kuri nurodyta šio sprendimo 290 ir 291 punktuose, padarė išvadą, kad ieškovė ir AF turi būti pripažintos solidariai atsakingos už baudos sumokėjimą, nes dalyvavo darant pažeidimą nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2006 m. vasario 14 d.
Kaip Komisija iš esmės patvirtino per teismo posėdį, šis ieškovės dalyvavimo darant vieną ir tęstinį pažeidimą paminėjimas grindžiamas išvada, kad juridinis asmuo, tiesiogiai dalyvavęs darant vieną ir tęstinį pažeidimą iki 2004 m. rugsėjo 15 d., ir ieškovė buvo vienas ir tas pats juridinis asmuo, kuris per tą laiką pakeitė tik pavadinimą ir veiklą, taip atskiriant abu subjektus (žr. šio sprendimo 244 ir 290 punktus).
1)

Dėl pirmojo priekaišto, grindžiamo pareigos motyvuoti pažeidimu
Ieškovė teigia, kad ginčijamame sprendime nepakankamai motyvuojamas buvusios bendrovės
Air France
veiksmų, vykdytų nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d., priskyrimas jai. Ji kritikuoja ginčijamo sprendimo 1080 konstatuojamąją dalį, iš kurios negalima suprasti, koks statusas jai buvo suteiktas buvusios bendrovės
Air France
atžvilgiu minėtu laikotarpiu, ir, be kita ko, sužinoti, ar ji buvo laikoma šios bendrovės ekonominės veiklos perėmėja, teisių perėmėja, o gal net ir ta, ir ta.
Ginčijamo sprendimo versijos prancūzų kalba 1080 konstatuojamoji dalis buvo pakeista, palyginti su 2010 m. lapkričio 9 d. sprendimu. Ieškovė pabrėžia, kad nors to sprendimo 1056 konstatuojamojoje dalyje buvo nurodyta, kad ji ir AF yra buvusios bendrovės
Air France
, kuri veikė iki 2004 m. rugsėjo 15 d., atitinkamai ekonominės veiklos perėmėja ir teisių perėmėja, minėto sprendimo 1080 konstatuojamojoje dalyje nebenurodoma prieveiksmio „atitinkamai“. Šis pakeitimas atsirado dėl klaidos, kurią Komisija pripažino Bendrajame Teisme byloje, kurioje priimtas 2015 m. gruodžio 16 d. Sprendimas Air France-KLM / Komisija (
T‑62/11
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:996
). Ieškovė taip pat pažymi, kad panašaus pakeitimo vis dėlto nebuvo padaryta to paties sprendimo versijose nyderlandų ir anglų kalbomis; pagal jas pastarojoje konstatuojamojoje dalyje ne ieškovė, o AF nurodoma kaip buvusios bendrovės
Air France
ekonominės veiklos perėmėja.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad motyvavimas turi atitikti atitinkamo akto pobūdį ir aiškiai bei nedviprasmiškai atskleisti aktą priėmusios institucijos argumentus, kad suinteresuotieji asmenys galėtų suprasti priimtos priemonės pagrindimą, o kompetentingas teismas – vykdyti jos kontrolę (šiuo klausimu žr. 2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
,
punktą).
Reikalavimas motyvuoti turi būti vertinamas atsižvelgiant į konkretaus atvejo aplinkybes, be kita ko, atitinkamo akto turinį, nurodytų motyvų pobūdį bei akto adresatų ar kitų asmenų, kurie konkrečiai ir tiesiogiai su juo susiję, suinteresuotumą, kaip jis suprantamas pagal SESV 263 straipsnio ketvirtą pastraipą, gauti paaiškinimus. Nereikalaujama, kad motyvuojant būtų nurodytos visos reikšmingos faktinės ir teisinės aplinkybės, nes nustatant, ar akto motyvavimas atitinka SESV 296 straipsnio ir Chartijos 41 straipsnio 2 dalies c punkto reikalavimus, turi būti atsižvelgiama ne tik į jo tekstą, bet ir kontekstą bei visas atitinkamą klausimą reglamentuojančias teisės nuostatas (2011 m. rugsėjo 29 d. Sprendimo Elf Aquitaine / Komisija,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
,
punktas ir 2016 m. gruodžio 13 d. Sprendimo Printeos ir kt. / Komisija,
T‑95/15
,
EU:T:2016:722
,
punktas).
Kaip nurodyta šio sprendimo 245–247 punktuose, iš ginčijamo sprendimo 1080 konstatuojamosios dalies matyti, kad siekdama priskirti ieškovei buvusios bendrovės
Air France
veiksmus atitinkamu laikotarpiu Komisija rėmėsi aplinkybe, jog ieškovė iš minėtos buvusios bendrovės buvo pertvarkyta į kontroliuojančiąją bendrovę.
Taip Komisija aiškiai ir nedviprasmiškai nurodė priežastis, dėl kurių šiuos veiksmus priskyrė ieškovei, kad ši galėtų suprasti priimtos priemonės pagrindimą, o Bendrasis Teismas – vykdyti jos kontrolę.
Nė vienas ieškovės pateiktas argumentas nepaneigia šios išvados.
Nors, kaip pažymi ieškovė, ginčijamo sprendimo 1080 konstatuojamojoje dalyje iš tiesų teigiama, kad ji „ir [AF] yra <…> buvusios bendrovės
Air France
, egzistavusios iki 2004 m. rugsėjo 15 d., ekonominės veiklos perėmėja ir teisių perėmėja“, vis dėlto šio teiginio negalima aiškinti atskirai.
Reikia konstatuoti, kad ginčijamo sprendimo 1080 konstatuojamojoje dalyje prieš pat aptariamą teiginį padarytos išvados, suformuluotos tam teiginiui pagrįsti, yra susijusios su atitinkamai teisiniu tęstinumu tarp buvusios bendrovės
Air France
ir ieškovės bei ekonominiu tęstinumu tarp buvusios bendrovės
Air France
ir AF. Be to, minėto sprendimo versijose anglų ir nyderlandų kalbomis tas teiginys suformuluotas taip: „taigi [ieškovė] ir [AF] atitinkamai yra buvusios bendrovės
Air France
teisių perėmėja ir ekonominės veiklos perėmėja“. Iš to matyti, kad šis teiginys, pirma, turi būti laikomas paprasčiausia rašybos klaida ir, antra, turi būti aiškinamas kaip pripažįstantis ieškovės atsakomybę tik už nustatytą teisinį buvusios bendrovės
Air France
tęstinumą, su kuo Komisija, be kita ko, sutiko per teismo posėdį.
2)

Dėl antrojo priekaišto, grindžiamo klaidomis, padarytomis ieškovei priskyrus buvusios bendrovės „Air France“ veiksmus, vykdytus laikotarpiu nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d.
Ieškovė teigia, kad Komisija klaidingai jai priskyrė buvusios bendrovės
Air France
veiksmus, vykdytus iki jos įsteigimo, t. y. nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d., ir kad ginčijamo sprendimo 1080 konstatuojamoji dalis aiškinama taip, kad ji yra tos bendrovės „ekonominės veiklos perėmėja“ arba jos teisių perėmėja ar net ir ta, ir ta, taip pat, kaip ir AF.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Reikia pažymėti, kad ieškinyje ieškovė nurodo tris scenarijus, pagal kuriuos ji būtų laikoma atsakinga už buvusios bendrovės
Air France
veiksmus laikotarpiu nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d. Pirma, scenarijus, pagal kurį ieškovė būtų tos bendrovės ekonominės veiklos perėmėja, antra, scenarijus, pagal kurį ji būtų jos teisių perėmėja, ir, trečia, scenarijus, pagal kurį ji būtų ir ekonominės veiklos, ir teisių perėmėja. Kiek tai susiję su teisių perėmimu, ieškovė tik daro nuorodą į primintą jurisprudenciją, išplėtotą šio pagrindo pirmoje dalyje. Šis priminimas bendrai apima sąlygas, kuriomis patronuojančiajai bendrovei priskiriami jos patronuojamosios bendrovės antikonkurenciniai veiksmai iki šios įsigijimo.
Ieškovė nepaaiškino, kodėl pagal nurodytą jurisprudenciją neleidžiama jai priskirti buvusios bendrovės
Air France
veiksmų. Be to, toje jurisprudencijoje nagrinėjamos situacijos skiriasi nuo šios bylos aplinkybių. Ieškovė neįsigijo buvusios bendrovės
Air France
; pasikeitė tik pastarosios pavadinimas ir veikla, taip užtikrinant buvusios bendrovės
Air France
teisių ir pareigų teisinį tęstinumą, kiek tai susiję su jos veikla nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d.
Per teismo posėdį ieškovė pridūrė, kad jei AF atsakomybę už buvusios bendrovės
Air France
antikonkurencinius veiksmus būtų galima pagrįsti ekonominiu tęstinumu tarp jų, tai užkirstų kelią „atsakomybės pasidalijimui“ su ieškove. Taigi Komisija negalėjo nuspręsti perkelti atsakomybę už buvusios bendrovės
Air France
veiksmus AF ir tuo pat metu priskirti šiuos veiksmus ieškovei.
Šiuo klausimu reikia priminti, kad už įmonės padarytą pažeidimą paprastai turi atsakyti tas fizinis ar juridinis asmuo, kuris vadovavo įmonei darant pažeidimą, net jei sprendimo, kuriame nustatytas šis pažeidimas, priėmimo momentu įmonės valdymas buvo patikėtas kitam asmeniui (2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo Cascades / Komisija,
C‑279/98 P
,
EU:C:2000:626
,
punktas).
Aplinkybė, kad tam tikri asmens, kuris vadovavo atitinkamai įmonei pažeidimo padarymo metu, požymiai pasikeitė (pavyzdžiui, pavadinimas), nepaneigia jo teisinio egzistavimo tęstinumo (šiuo klausimu žr. 2000 m. lapkričio 16 d. Sprendimo SCA Holding / Komisija,
C‑297/98 P
,
EU:C:2000:633
,
ir
punktus).
Šioje byloje iš ginčijamo sprendimo 22 ir 1080 konstatuojamųjų dalių matyti ir neginčijama, kad iki 2004 m. rugsėjo 15 d. darant vieną ir tęstinį pažeidimą dalyvavęs juridinis asmuo tęsė veiklą ir po šios datos, pasikeitus jo pavadinimui ir veiklai. Taip buvusi bendrovė
Air France
, kuri yra veiklą vykdantis juridinis asmuo, „tapo“ ieškove,
Air France-KLM
grupės pagrindine patronuojančiąja bendrove.
Darytina išvada, kad, atsižvelgiant į šio sprendimo 309 ir 310 punktuose primintą jurisprudenciją, Komisijai negalima priekaištauti dėl to, kad ji taikė teisinio tęstinumo kriterijų, kai pripažino ieškovę atsakinga už buvusios bendrovės
Air France
veiksmus, vykdytus nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d.
Dėl aplinkybės, kad AF, kaip ekonominės veiklos perėmėjai, taip pat priskiriami šie veiksmai, reikia priminti, kad konkurencijos bylose kelių įmonių atžvilgiu priimtas sprendimas, nors ir priimtas bei paskelbtas kaip vienas sprendimas, laikytinas kelių individualių sprendimų, kuriuose dėl kiekvienos įmonės adresatės konstatuojamas teisės pažeidimo ar pažeidimų padarymas ir prireikus skiriama bauda, junginiu (2002 m. spalio 15 d. Sprendimo Limburgse Vinyl Maatschappij ir kt. / Komisija,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P ir C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
,
punktas). Taigi, jei vienas iš sprendimo adresatų nusprendžia pareikšti ieškinį dėl panaikinimo, Sąjungos teismas sprendžia tik dėl su juo susijusių sprendimo dalių, o su kitais adresatais susijusios dalys iš principo nepatenka į ginčo, kurį turi išspręsti Sąjungos teismas, dalyką (2013 m. liepos 11 d. Sprendimo Team Relocations ir kt. / Komisija,
C‑444/11 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2013:464
,
punktas), išskyrus atvejus, kai patronuojančiosios bendrovė atsakomybė visiškai kyla iš patronuojamosios bendrovės atsakomybės (šiuo klausimu žr. 2013 m. sausio 22 d. Sprendimo Komisija / Tomkins,
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
,
ir
punktus).
Kadangi ieškovės atsakomybė už buvusios bendrovės
Air France
veiksmus kyla ne iš jos patronuojamosios bendrovės AF atsakomybės, darytina išvada, kad šio ieškinio kontekste negalima priekaištauti Komisijai, kad ji minėtai patronuojamai bendrovei priskyrė buvusios bendrovės
Air France
veiksmus, vykdytus laikotarpiu nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, antrąjį priekaištą reikia atmesti.
3)

Dėl trečiojo priekaišto, grindžiamo asmeninės atsakomybės ir bausmių bei sankcijų individualumo principų pažeidimu
Ieškovė teigia, kad buvusios bendrovės
Air France
veiksmų, vykdytų nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d., priskyrimas jai pažeidžia asmeninės atsakomybės ir bausmių bei sankcijų individualumo principus. Ji teigia, kad šiuo laikotarpiu dar neegzistavo ir kad ji nėra buvusios bendrovės
Air France
teisių perėmėja.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad ieškovės argumentai grindžiami klaidinga prielaida, jog buvusios bendrovės
Air France
veiksmų vykdymo metu ji „neegzistavo“. Iš tikrųjų, kaip nurodyta šio sprendimo 293 ir 311 punktuose, buvusi bendrovė
Air France
ir ieškovė yra vienas ir tas pats juridinis asmuo, kuris buvo įsteigtas prieš buvusios bendrovės
Air France
veiksmus, vykdytus nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, reikia atmesti trečiąjį priekaištą, taigi, ir visą antrą dalį.
Taip pat reikia atmesti pirminį su šiuo ieškinio pagrindu susijusį priekaištą, kiek jis grindžiamas tuo, kad ieškovė nedalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą. Iš tikrųjų išnagrinėjus šią dalį matyti, kad ieškovės atsakomybė už buvusios bendrovės
Air France
veiksmus, vykdytus nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2004 m. rugsėjo 15 d., nėra išvestinė. Vadinasi, šį pagrindą reikia atmesti.
2.

Dėl ieškinio antrojo pagrindo, grindžiamo 2002 m. pranešimo dėl atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo, vienodo požiūrio, nediskriminavimo ir teisėtų lūkesčių apsaugos principų pažeidimu
Ieškovė teigia, kad
Lufthansa
pateikti įrodymai, susiję su jos paraiška atleisti nuo baudos, yra nepriimtini ir turi būti pašalinti iš bylos medžiagos.
Lufthansa
negalėjo būti atleista nuo baudos, nes nenutraukė dalyvavimo darant vieną ir tęstinį pažeidimą po to, kai pateikė paraišką atleisti nuo baudos, taigi pažeidė 2002 m. pranešimo dėl atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo 11 punkto b papunktyje nustatytas sąlygas.
Kaip Komisija pripažino ginčijamo sprendimo 1302 konstatuojamojoje dalyje, nesant aptariamų įrodymų, ji nebūtų galėjusi pradėti tyrimo. Be to, šie įrodymai sudaro to sprendimo pagrindą, kaip tai pažymėta to paties sprendimo 1250 konstatuojamojoje dalyje. Taigi šių įrodymų pašalinimas iš bylos medžiagos turėtų lemti viso ginčijamo sprendimo panaikinimą.
Komisija ginčija ieškovės argumentus. Pirma, ji teigia, kad šis pagrindas yra nereikšmingas, nes atsisakius taikyti bendrovei
Lufthansa
atleidimą nuo baudos tai nereikštų, kad jos pateikti dokumentai, susiję su paraiška atleisti nuo baudos, yra nepriimtini. Antra, ji teigia, kad
Lufthansa
buvo įspėta, jog galimas minėtos paraiškos atskleidimas gali turėti neigiamą poveikį tinkamai tyrimo eigai ir Komisijos galimybei ištirti ginčijamą kartelį ir nubausti už jį. Be to,
Lufthansa
ir kitų inkriminuotų vežėjų ryšiai taip pat buvo palaikomi trečiosios šalies konkurencijos institucijos prašymu.
Ieškovė atsako, kad šis ieškinio pagrindas yra reikšmingas ir kad argumentai, kuriuos Komisija pateikė Bendrajame Teisme dėl ypatingų aplinkybių, kurios būtų pateisinusios
Lufthansa
pažeidimo tęsimą po to, kai buvo pateikta paraiška atleisti nuo baudos, yra nepriimtini, nes nebuvo nurodyti ginčijamame sprendime. Ji mano: kadangi tokie argumentai buvo nuo jos nuslėpti, tai yra „teisės į gynybą pažeidimas pažeidžiant šalių procesinę lygybę“.
Taigi ieškovė prašo Bendrojo Teismo nurodyti Komisijai pateikti „išsamių įrodymų“ apie atsiliepime į ieškinį pateiktus naujus elementus, kad ji būtų visapusiškai informuota apie aplinkybes, kuriomis Komisija ir trečiosios šalies konkurencijos institucija paskatino
Lufthansa
tęsti pažeidimą po 2005 m. gruodžio 7 d.
Reikia pažymėti, kad ieškovės argumentai visiškai pagrįsti prielaida, kad 2002 m. pranešimo dėl atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo 11 punkto b papunktyje nustatytų sąlygų nesilaikymas gali lemti įrodymų, pateiktų nagrinėjant paraišką atleisti nuo baudos, nepriimtinumą.
Šie argumentai grindžiami 2012 m. gruodžio 12 d. Sprendimu Almamet / Komisija (
T‑410/09
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2012:676
,
ir
punktai) ir 2015 m. birželio 16 d. Sprendimu FSL ir kt. / Komisija (
T‑655/11
,
EU:T:2015:383
,
,
ir
punktai); iš jų matyti, kad pagal Sąjungos teisę neleidžiama priimti įrodymų, surinktų visiškai nepaisant procedūros, numatytos jiems pateikti ir skirtos suinteresuotųjų asmenų pagrindinėms teisėms apsaugoti.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad atleidimo nuo baudų suteikimo sąlygos nėra procedūrinės taisyklės, susijusios su įrodymų pateikimu. Iš tiesų jos susijusios su priežastimis, dėl kurių liudytojas nusprendžia bendradarbiauti su institucijomis, ir savaime nedaro jokio poveikio įrodymų rinkimo ir galimybės juos naudoti teisėtumui (šiuo klausimu žr. generalinės advokatės J. Kokott išvados byloje FSL ir kt. / Komisija,
C‑469/15 P
,
EU:C:2016:884
,
ir
punktus).
Be to, tiek, kiek ieškovė savo argumentuose teigia, kad tokių įrodymų priėmimas prieštarautų tam tikroms pagrindinėms garantijoms ar esminiams procedūriniams reikalavimams, kurie, beje, nenurodyti jos rašytinėse pastabose, reikia pažymėti, kad pagal jurisprudenciją įmonė, kuri nusprendžia pateikti paraišką tam, kad būtų sumažintas baudos dydis, žino apie tai, kad nors jos bauda bus sumažinta tik tuo atveju, jei, Komisijos nuomone, visos pranešime numatytos sumažinimo sąlygos bus įvykdytos, paraiška bet kurio atveju bus bylos dalis ir galės būti panaudota kaip įrodymas (2012 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Novácke chemické závody / Komisija,
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
,
punktas).
Darydamas tokią išvadą Bendrasis Teismas, žinoma, rėmėsi Komisijos pranešimo dėl atleidimo nuo baudų ir baudų sumažinimo kartelių bylose (
OL C 298, 2006, p. 17
; toliau – 2006 m. pranešimas dėl atleidimo nuo baudų ir baudų sumažinimo) 31 punktu, kuriuo pakeistas 2002 m. pranešimas dėl atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo; jame nustatyta, kad „bet koks pareiškimas, pateiktas Komisijai dėl šio pranešimo, yra Komisijos bylos dalis ir todėl gali būti naudojamas kaip įrodymas“.
Vis dėlto iš 2006 m. pranešimo dėl atleidimo nuo baudų ir baudų sumažinimo 37 punkto matyti, kad minėto pranešimo 31 punktas taikomas neužbaigtoms paraiškoms atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, nagrinėjamoms šio pranešimo įsigaliojimo momentu (šiuo klausimu žr. 2012 m. gruodžio 12 d. Sprendimo Novácke chemické závody / Komisija,
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
,
ir
punktus). Taip yra 2005 m. gruodžio 7 d. bendrovės
Lufthansa
Komisijai pateiktos paraiškos atveju. Iš tiesų aptariamo pranešimo įsigaliojimo dieną, t. y. 2006 m. gruodžio 8 d., šios paraiškos nagrinėjimas vis dar nebuvo užbaigtas.
Be to, pagal 2002 m. pranešimo dėl atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo 33 punktą „bet koks raštiškas pareiškimas, padarytas
vis-á-vis
Komisijoje dėl šio pranešimo, yra Komisijos bylos dalis“. Vadinasi, tokį pareiškimą Komisija gali panaudoti kaip įrodymą. Taigi 2006 m. pranešimo dėl atleidimo nuo baudų ir baudų sumažinimo 31 punkto formuluotė tik paaiškina pasekmes, neišvengiamai kylančias dėl tokio pareiškimo palikimo bylos medžiagoje.
Be to, priešingai, nei teigia ieškovė, niekas nedraudžia Bendrojo Teismo išvadas, padarytas 2012 m. gruodžio 12 d. Sprendime Novácke chemické závody / Komisija (
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
), kiek tai susiję su paraišką atleisti nuo baudos pateikusio asmens pareiškimais, taikyti visiems įrodymams, kuriuos pateikia įmonė, siekdama būti atleista nuo baudų.
Taigi 2012 m. gruodžio 12 d. Sprendime Novácke chemické závody / Komisija (
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
) Bendrasis Teismas iš esmės rėmėsi įmonės, norinčios baudos dydžio sumažinimo, savanorišku bendradarbiavimo pobūdžiu ir nagrinėjamoms faktinėms aplinkybėms taikytinomis Pranešimo dėl atleidimo nuo baudų ir baudų sumažinimo sąlygomis, siekdamas padaryti išvadą, kad paraišką atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusios įmonės pareiškimu galima remtis kaip įrodymu, neatsižvelgiant į paraiškos atleisti nuo baudos ar ją sumažinti baigtį.
Pirma, įrodymai, kuriuos
Lufthansa
pateikė šioje byloje kartu su paraiška atleisti nuo baudos ar ją sumažinti, kaip ir paraišką atleisti nuo baudos ar ją sumažinti pateikusios įmonės pareiškimas byloje, kurioje priimtas 2012 m. gruodžio 12 d. Sprendimas Novácke chemické závody / Komisija (
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
), buvo pateikti savanoriškai.
Antra, nei 2002 m. pranešime dėl atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo, nei atitinkamame 2006 m. pranešime nėra nuostatų, leidžiančių su Komisija bendradarbiauti norinčioms įmonėms išlaikyti lūkesčius dėl šių įmonių pateiktų įrodymų, kurie, nors ir suteikia sąlyginį atleidimą nuo baudų (pagal 2002 m. pranešimo 15 punktą arba 2006 m. pranešimo 18 punktą), negali atitikti galutinio atleidimo nuo baudos sąlygų (pagal 2002 m. pranešimo 19 punktą arba 2006 m. pranešimo 22 punktą). Ši situacija prieštarauja minėtuose pranešimuose pateiktiems patikslinimams dėl informacijos, pateiktos siekiant pagrįsti paraišką, kurią Komisija atmeta kaip negalinčią atitikti sąlyginio atleidimo nuo baudos sąlygų, likimo. Tokiu atveju įmonė gali atsiimti atskleistus įrodymus (žr. 2002 m. pranešimo 17 punktą ir 2006 m. pranešimo 20 punktą).
Be to, automatiškai pašalinant iš bylos medžiagos įmonės pateiktus įrodymus, iš kurių matyti, kad, nors paraiškos atleisti nuo baudos pateikimo momentu galėjo būti atleista nuo baudos, ji neatitinka sąlygų, kad būtų galutinai atleista nuo baudos sprendimo, kuriuo konstatuojamas pažeidimas, priėmimo dieną, būtų pakenkta atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo procedūros veiksmingumui. Komisija netektų įrodymų, kurie teoriškai yra esminiai nustatant nagrinėjamą pažeidimą ir įmonių dalyvavimą jame, etape, kai galimybė ištaisyti šį trūkumą papildomais tyrimo veiksmais būtų gerokai sumažinta, be kita ko, dėl pavojaus, kad įrodymai bus prarasti. Be to, kiltų pavojus, kad procedūrų sėkmė priklausys nuo paraišką atleisti nuo baudos pareiškusios įmonės geranoriškumo, o Komisijai būtų kliudoma veiksmingai kontroliuoti, kaip laikomasi atleidimo nuo baudų suteikimo sąlygų, ir kiltų grėsmė, kad atleidimo nuo baudos nesuteikimas, atsižvelgiant į su tuo susijusias pasekmes, praras patikimumą.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia konstatuoti, jog tai, kad
Lufthansa
nesilaikė 2002 m. pranešimo dėl atleidimo nuo baudų ar jų sumažinimo 11 punkto b papunktyje numatytos sąlygos, darant prielaidą, kad tai įrodyta, neatima iš Komisijos galimybės naudoti įrodymus, pateiktus kartu su paraiška atleisti nuo baudos ar ją sumažinti.
[
Praleista
]
3.

Dėl ieškinio aštuntojo pagrindo, grindžiamo klaidomis ir proporcingumo principo pažeidimu apskaičiuojant AF dalyvavimo darant vieną ir tęstinį pažeidimą trukmę
Ieškovė teigia, kad Komisija padarė akivaizdžių vertinimo klaidų ir pažeidė proporcingumo principą, kai nusprendė, kad nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2006 m. vasario 14 d. AF nepertraukiamai dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą. Jos nuomone, be ginčijamo sprendimo 136 konstatuojamojoje dalyje nurodyto 1999 m. gruodžio 7 d. AF ir
Japan Airlines
kontakto, Komisija turi pakankamai įrodymų tik dėl laikotarpio nuo 2001 m. sausio 19 d. iki 2005 m. spalio 19 d.
Kontaktai, kuriais rėmėsi Komisija, siekdama nustatyti AF dalyvavimą koordinuojant veiksmus, susijusius su papildomais mokesčiais už kurą laikotarpiu nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2001 m. sausio 19 d. ir laikotarpiu po 2005 m. spalio 19 d., iš tikrųjų negalėjo būti pripažįstami antikonkurenciniais, nes jie buvo susiję su keitimusi vieša informacija (ginčijamo sprendimo 137, 140–142, 554, 563 ir 574 konstatuojamosios dalys), vykdytu už EEE ribų (ginčijamo sprendimo 146, 152 ir 182 konstatuojamosios dalys), arba kurio Komisija neįrodė esant antikonkurencinio (ginčijamo sprendimo 530 ir 556 konstatuojamosios dalys).
Be to, Komisija nepateikė jokių pagrįstų įrodymų, kad AF dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą, susijusį su papildomais mokesčiais už saugumą ir atsisakymu mokėti komisinius už laikotarpius atitinkamai po 2005 m. spalio 19 d. ir po 2005 m. spalio 14 d.
Dublike ieškovė priduria, kad Komisija negali jos įpareigoti įrodyti, kad ji viešai atsiribojo nuo ginčijamo kartelio po 2005 m. spalio 19 d. Jos nuomone, būtent Komisija turi įrodyti jos dalyvavimą darant minėtą pažeidimą po šios datos.
Komisija ginčija ieškovės argumentus.
Pirmiausia reikia išnagrinėti kontaktus, kurie, kaip teigia ieškovė, buvo susiję su keitimusi vieša informacija (ginčijamo sprendimo 137, 140–142, 554, 563 ir 574 konstatuojamosios dalys), antra, kontaktus, kurie, jos teigimu, buvo vykdyti už EEE ribų (ginčijamo sprendimo 146, 152 ir 182 konstatuojamosios dalys), ir, trečia, kontaktus, kurių antikonkurencinis pobūdis, pasak jos, nebuvo pakankamai įrodytas (ginčijamo sprendimo 530 ir 556 konstatuojamosios dalys).
Ieškinyje ieškovė taip pat nurodė ginčijamo sprendimo 563 konstatuojamojoje dalyje aprašytus kontaktus, tarp kurių, jos teigimu, buvo kontaktai, įgyvendinti už EEE ribų. Vis dėlto atsakydama į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus ji patikslino, kad prašo juos atmesti dėl nepakankamai įrodyto antikonkurencinio pobūdžio.
Visų pirma, reikia konstatuoti, kad tarp kontaktų, kurie, kaip teigia ieškovė, buvo susiję su keitimusi vieša informacija, iš tikrųjų yra trys keitimosi informacija rūšys.
Pirma, aptariami kontaktai apima kitų inkriminuotų vežėjų vidaus el. laiškus, kuriuose aiškiai kalbama apie kontaktus su AF. Ginčijamo sprendimo 137 konstatuojamojoje dalyje Komisija daro nuorodą į 1999 m. gruodžio 20 d.
Japan Airlines
vidaus el. laišką. Šis el. laiškas susijęs su
Japan Airlines
darbuotojo ir AF atstovo Japonijoje susirašinėjimu. Šis keitimasis informacija, įvykęs po 1999 m. gruodžio 7 d.
Japan Airlines
ir AF kontakto, kurio antikonkurencinio pobūdžio ieškovė neginčija (ginčijamo sprendimo 136 konstatuojamoji dalis), buvo susijęs ne tik su papildomų mokesčių už kurą nustatymu, apie kurį tą pačią dieną AF paskelbė viešai. Keičiantis minėta informacija, AF atstovas Japonijoje taip pat nurodė
Japan Airlines
, kad „tai bus paskelbta kiekvienoje rinkoje gruodžio 22 d. ir po šios datos“ ir kad AF buveinė susisiekė su kitų vežėjų, įskaitant
Lufthansa
, buveinėmis, „siekdama paskatinti tai įgyvendinti taip pat, kaip ir AF“.
Antra, ginčijamo sprendimo 140–142 konstatuojamosiose dalyse nurodyti el. laiškai apima kitų vežėjų vidaus el. laiškus; juose neminima jokio konkretaus AF ir vieno ar kelių kitų vežėjų kontakto. Šiuose 1999 m. gruodžio 21 d. ir 2000 m. sausio 3 d. el. laiškuose paprasčiausiai kalbama apie AF ir vieno ar kelių kitų vežėjų ketinimą nustatyti papildomus mokesčius už kurą. Kaip nurodyta šio sprendimo 506 punkte, AF jau buvo viešai paskelbusi apie papildomų mokesčių už kurą nustatymą 1999 m. gruodžio 20 d. Komisija nepateikė jokio kito įrodymo, galinčio įrodyti, kad minėtose konstatuojamosiose dalyse nurodytų vidaus el. laiškų autoriai sužinojo apie AF ketinimus kitaip nei šiuo pranešimu. Minėto sprendimo 141 konstatuojamojoje dalyje nurodytame vidaus el. laiške pateikta nuoroda į „pranešimus rinkoms“, susijusius su papildomais mokesčiais už kurą, kurie turėjo būti paskelbti „artimiausiomis dienomis“, yra pernelyg neapibrėžta, kad tai įrodytų.
Tokiomis aplinkybėmis ginčijamo sprendimo 724 konstatuojamojoje dalyje Komisija nepagrįstai aiškino minėto sprendimo 140–142 konstatuojamosiose dalyse nurodytus vidaus el. laiškus kaip patvirtinančius, jog AF ir kiti vežėjai keitėsi informacija.
Trečia, ginčijamo sprendimo 554, 563 ir 574 konstatuojamosiose dalyse nurodyti el. laiškai yra laiškai, kurių siuntėjas arba vienas iš gavėjų yra AF.
Tiesa, kad informacija, kuria ieškovė dalijasi šiuose elektroniniuose laiškuose, jau buvo iš anksto viešai paskelbta. Vis dėlto iš to negalima daryti išvados, kad minėtais el. laiškais negalima remtis prieš ieškovę.
Iš tiesų, viena vertus, reikia priminti, kad keitimasis viešai prieinama informacija pažeidžia SESV 101 straipsnio 1 dalį, jeigu juo remiamas kitas antikonkurencinis mechanizmas (šiuo klausimu žr. 2004 m. sausio 7 d. Sprendimo Aalborg Portland ir kt. / Komisija,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ir C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
punktą). Nagrinėjamu atveju visi ginčijamo sprendimo 554, 563 ir 574 konstatuojamosiose dalyse nurodyti el. laiškai buvo susiję su būsimo papildomų mokesčių už kurą dydžio pokyčiais; ieškovė neginčija, kad papildomi mokesčiai už kurą tuo metu buvo inkriminuotų vežėjų antikonkurencinių veiksmų derinimo objektas.
Kita vertus, reikia pažymėti, kad informacija, kuria buvo keičiamasi ginčijamo sprendimo 554, 563 ir 574 konstatuojamosiose dalyse nurodytuose el. laiškuose, neapsiribojo informacija, apie kurią AF jau buvo viešai paskelbusi. To sprendimo 554 konstatuojamojoje dalyje minimas 2005 m. lapkričio 15 d. el. laiškas; jame AF ne tik pakartojo išvakarėse skelbtą papildomų mokesčių už kurą dydžio padidinimą, bet ir jį patvirtino. Taip AF dar labiau sumažino netikrumą dėl papildomų mokesčių už kurą lygio pokyčių.
Ginčijamo sprendimo 563 ir 574 konstatuojamosiose dalyse Komisija aprašo
Air Cargo Council Switzerland
(Šveicarijos krovinių vežimo oro transportu taryba, toliau – ACCS) narių keitimąsi informacija. Minėto sprendimo 563 konstatuojamojoje dalyje nurodytas keitimasis informacija prasidėjo 2005 m. lapkričio 28 d. ir baigėsi 2005 m. gruodžio 1 d. To paties sprendimo 574 konstatuojamojoje dalyje nurodytas keitimasis informacija įvyko 2006 m. vasario 6 ir 7 d. Šie du pasikeitimai informacija buvo susiję ne tik su papildomų mokesčių už kurą lygio pokyčiu, kurį ketino įgyvendinti AF, bet ir su kitų inkriminuotų vežėjų, įskaitant
Swiss
ir SIA, lygio pokyčiu. AF neįrodė ir netgi neteigė, kad visa ši informacija jau buvo iš anksto viešai paskelbta.
Antra, dėl kontaktų, kurie, ieškovės teigimu, vyko už EEE ribų, reikia pažymėti, kad ji tvirtina, jog jie nepatenka į Komisijos teritorinę kompetenciją. Taigi ji iš esmės teigia, kad trys minėto sprendimo 146 ir 152 konstatuojamosiose dalyse aprašyti kontaktai buvo susiję su į rinką įeinančiais maršrutais ir vyko prieš įsigaliojant Reglamentui Nr. 411/2004 ir EEE jungtinio komiteto sprendimui Nr. 40/2005. Kalbant apie to sprendimo 182 konstatuojamojoje dalyje apibūdintą kontaktą, pažymėtina, kad jis buvo susijęs su maršrutais iš Šveicarijos ir vyko iki EB ir Šveicarijos susitarimo dėl oro transporto įsigaliojimo.
Darant prielaidą, kad ginčijamo sprendimo 146, 152 ir 182 konstatuojamosiose dalyse nurodyti kontaktai buvo susiję tik su maršrutais, kurie nagrinėjamais laikotarpiais nepateko į Komisijos kompetencijos sritį, reikia priminti, kad Komisija, siekdama susidaryti bendrą situacijos vaizdą ir taip patvirtinti tam tikrų įrodymų aiškinimą, gali remtis prieš pažeidimo laikotarpį vykusiais kontaktais (šiuo klausimu žr. 2008 m. liepos 8 d. Sprendimo Lafarge / Komisija,
T‑54/03
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2008:255
,
ir
punktus). Taip yra net ir tuo atveju, jei Komisija iki šio laikotarpio neturėjo kompetencijos konstatuoti konkurencijos taisyklių pažeidimo ir už jį nubausti (šiuo klausimu žr. 2006 m. gegužės 30 d. Sprendimo Bank Austria Creditanstalt / Komisija,
T‑198/03
,
EU:T:2006:136
,
punktą ir 2012 m. kovo 22 d. Sprendimo Slovak Telekom / Komisija,
T‑458/09 ir T‑171/10
,
EU:T:2012:145
,
–
punktus).
Ginčijamo sprendimo 4.1 punkto „Pagrindiniai kartelio principai ir struktūra“ 107 ir 108 konstatuojamosiose dalyse Komisija nurodė, kad jos tyrimas atskleidė pasaulinio masto kartelį, pagrįstą dvišalių ir daugiašalių ryšių tinklu, kuris buvo vykdomas „skirtingais lygiais atitinkamose įmonėse <…> ir tam tikrais atvejais buvo susijęs su skirtingomis geografinėmis vietovėmis“.
Ginčijamo sprendimo 109, 110, 876, 889 ir 1046 konstatuojamosiose dalyse ir 1323 išnašoje Komisija patikslino šios organizacijos veikimo būdus „keliais lygmenimis“. Jos teigimu, papildomi mokesčiai buvo bendro taikymo priemonės, kurios nebuvo būdingos konkrečiam maršrutui, bet buvo skirtos taikyti visiems maršrutams pasauliniu lygmeniu. Sprendimai dėl papildomų mokesčių paprastai buvo priimami kiekvieno vežėjo buveinėje. Taigi tuo atveju, kai papildomo mokesčio dydžio pakeitimas buvo neišvengiamas, vežėjų buveinės turėjo „abipusį kontaktą“. Vietos lygmeniu vežėjai derino veiksmus, siekdami, pirma, geriau vykdyti savo atitinkamų buveinių nurodymus ir pritaikyti juos prie rinkos sąlygų bei vietos teisės aktų ir, antra, koordinuoti ir įgyvendinti vietos iniciatyvas. Minėto sprendimo 111 konstatuojamojoje dalyje Komisija patikslino, kad šiuo tikslu buvo naudojamos vežėjų atstovų vietinės asociacijos, be kita ko, Šveicarijoje.
Ginčijamo sprendimo 146, 152 ir 182 konstatuojamosiose dalyse nurodyti kontaktai konkrečiai susiję su šiuo aspektu. Iš tiesų, pirma, visi šie kontaktai buvo susiję su papildomų mokesčių už kurą nustatymu ar įgyvendinimu Singapūre (146 konstatuojamoji dalis), Indijoje (152 konstatuojamoji dalis) ir Šveicarijoje (182 konstatuojamoji dalis). Antra, šie kontaktai vyko arba tuo pačiu metu, kai vyko diskusijos tarp buveinių ar buvo priimami sprendimai dėl papildomų mokesčių (146 konstatuojamoji dalis), arba buvo pateikti nurodymuose konsultuotis su buveine ar atsispindėjo vietos lygmeniu paskelbtuose pranešimuose arba iš anksto centriniu lygmeniu priimtuose sprendimuose (152 ir 182 konstatuojamosios dalys). Trečia, visi šie kontaktai vyko oro transporto bendrovių atstovų vietinėse asociacijose arba už jų ribų.
Ginčijamo sprendimo 724 ir 792 konstatuojamosiose dalyse Komisija rėmėsi minėtais kontaktais, kad pagrįstų savo aiškinimą dėl kitų įrodymų; dėl pastarųjų nebuvo teigta, kad jie nepatenka į Komisijos kompetencijos sritį. Taigi minėti kontaktai yra tarp daugelio ginčijamų kontaktų, kuriuos Komisija nurodė ginčijamo sprendimo 724 konstatuojamojoje dalyje, siekdama konstatuoti, kad AF palaikė „kontaktus su konkurentais vietos lygmeniu“. Jie taip pat yra tarp kelių kontaktų, vykusių iki 2001 m. sausio 19 d., kuriais Komisija rėmėsi prieš AF minėto sprendimo 722–724 konstatuojamosiose dalyse.
Darytina išvada, kad Komisija neperžengė savo įgaliojimų ribų, kai rėmėsi ginčijamo sprendimo 146, 152 ir 182 konstatuojamosiose dalyse nurodytais kontaktais, kad sudarytų bendrą ginčijamo kartelio vaizdą ir taip patvirtintų įrodymų, kuriais remdamasi pripažino ieškovę atsakinga už vieno ir tęstinio pažeidimo sudedamąją dalį, susijusią su papildomais mokesčiais už kurą, aiškinimą.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad, kaip teigia ieškovė, Komisija neįrodė, jog AF dalyvavo viename iš šių kontaktų, t. y. oficialiame BAR SCC susitikime Indijoje, aprašytame ginčijamo sprendimo 152 konstatuojamojoje dalyje. Tačiau ieškovė neginčija, kad AF buvo pakviesta į minėtą susitikimą, kaip ir visi BAR SCC nariai. Tai, kad aptariami vežėjai ketino aptarti su AF papildomų mokesčių už kurą klausimą, savaime yra požymis, kad pastaroji dalyvavo darant vieną ir tęstinį pažeidimą, susijusį su papildomais mokesčiais už kurą (šiuo klausimu žr. 2012 m. birželio 29 d. Sprendimo GDF Suez / Komisija,
T‑370/09
,
EU:T:2012:333
,
punktą). Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad ji žinojo apie šio susitikimo tikslą. Iš tikrųjų pasibaigus neoficialiam susitikimui, kuris taip pat aprašytas minėtoje konstatuojamojoje dalyje ir kuriame AF dalyvavimo ieškovė neginčija, BAR SCC pirmininkas pasiūlė surengti oficialų BAR SCC susitikimą, kad atitinkami vežėjai galėtų pasiekti susitarimą dėl papildomų mokesčių už kurą. Darytina išvada, kad Komisija platesnio įrodymų viseto kontekste pagrįstai atsižvelgė į AF kvietimą dalyvauti šiame susitikime, kad minėto sprendimo 724 konstatuojamojoje dalyje padarytų išvadą, jog ji dalyvavo Indijoje vykusiose BAR SCC diskusijose dėl papildomų mokesčių už kurą.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad Komisija galėjo remtis prieš AF ginčijamo sprendimo 146, 152 ir 182 konstatuojamosiose dalyse aprašytais kontaktais.
Trečia, kalbant apie kontaktus, kurių antikonkurencinį pobūdį ieškovė ginčija, reikia pažymėti, kad jie apima susitikimą ir kelis pokalbius telefonu. Per tą susitikimą, kuris įvyko 2005 m. spalio 19 d. ir apie kurį kalbama ginčijamo sprendimo 530 konstatuojamojoje dalyje, AF ir
Lufthansa
„užtikrino viena kitą, kad papildomi mokesčiai bus taikomi nuosekliai, susitarė, kad nebus taikoma jokia kita vienašalė priemonė, kaip antai AF nustatyta papildomų mokesčių už kurą viršutinė riba, ir kad ekspeditoriai neturėtų gauti komisinių už papildomus mokesčius“. Taigi negalima ginčyti šio susitikimo antikonkurencinio pobūdžio. Be to, atsakydama į Bendrojo Teismo raštu pateiktus klausimus ieškovė pripažino, kad aptariamas susitikimas yra vienas iš įrodymų, kuriais galima remtis prieš ją.
Taigi ieškovės prieštaravimas yra susijęs su telefono skambučiais, nurodytais ginčijamo sprendimo 530 ir 556 konstatuojamosiose dalyse. Anot ieškovės, tie skambučiai buvo
Lufthansa
iniciatyva, siekiant vienintelio tikslo – papildyti jos atleidimo nuo baudos ar baudos sumažinimo bylą. Ji mano, kad tai yra „stebėsenos kontaktai“, kurie nebuvo susiję su naujais klausimais, o buvo skirti tik išlaikyti „dirbtinį ryšį“ su AF. Be to, ji teigia, kad 2005 m. lapkričio 21 d. pokalbiai telefonu, nurodyti minėto sprendimo 556 konstatuojamojoje dalyje, buvo labai trumpi ir kad negalima daryti išvados, kad jais buvo siekiama keistis antikonkurencinio pobūdžio informacija, nes AF tą pačią dieną paskelbė apie sumažėjusius papildomus mokesčius už kurą.
Nė vienam iš šių argumentų negalima pritarti.
Pirma, nėra jokių konkrečių įrodymų, patvirtinančių ieškovės argumentą, kad ginčijamo sprendimo 530 ir 556 konstatuojamosiose dalyse nurodytais telefono skambučiais buvo siekiama vienintelio tikslo – palaikyti dirbtinį ryšį su AF, kad būtų galima papildyti
Lufthansa
atleidimo nuo baudos ar baudos sumažinimo bylą. Be to, iš bylos medžiagos matyti, kad yra priešingai. Taigi, viena vertus, minėto sprendimo 530 konstatuojamojoje dalyje nurodytas telefono skambutis įvyko po 2005 m. spalio 19 d. susitikimo, kurio antikonkurencinis pobūdis yra įrodytas (žr. šio sprendimo 523 punktą). Be to, tame sprendime Komisija paminėjo kelis kitus kontaktus, kurie vyko tuo laikotarpiu ir kuriuose dalyvavo AF (žr., be kita ko, 525 ir 563 konstatuojamąsias dalis). Kita vertus, du to paties sprendimo 556 konstatuojamojoje dalyje nurodyti telefono skambučiai įvyko 2005 m. lapkričio 21 d., t. y. tą pačią dieną, kai buvo paskelbtas
Lufthansa
pranešimas spaudai, kuriame pranešta apie papildomų mokesčių už kurą sumažėjimą, ir praėjus dviem dienoms po 2005 m. spalio 19 d. susitikimo, kurio antikonkurencinis pobūdis yra įrodytas (žr. šio sprendimo 523 punktą).
Antra, ginčijamo sprendimo 556 konstatuojamojoje dalyje nurodytų telefono skambučių negalima atmesti remiantis tuo, kad neįmanoma daryti išvados, kad jais buvo siekiama pasikeisti antikonkurencinio pobūdžio informacija. Iš tiesų, be to, kad šie skambučiai vyko tą pačią dieną, kai buvo paskelbtas
Lufthansa
pranešimas spaudai, kuriuo pranešta apie papildomų mokesčių už kurą sumažėjimą, ir praėjus dviem dienoms po 2005 m. spalio 19 d. susitikimo, jų autorius buvo
Lufthansa
kainų politikos direktorius; pati ieškovė pripažįsta, kad jis „vaidino pagrindinį vaidmenį atliekant veiksmus tarptautiniu lygmeniu“. Šis
Lufthansa
darbuotojas taip pat jau anksčiau skambino AF aptarti papildomų mokesčių (ginčijamo sprendimo 357, 525 ir 552 konstatuojamosios dalys).
Dėl aplinkybės, kad ginčijamo sprendimo 530 ir 556 konstatuojamosiose dalyse nurodytuose skambučiuose dalyvavo
Lufthansa
darbuotojai, tariamai žinoję, kad yra rengiama paraiška atleisti nuo baudos, viena vertus, reikia pažymėti, kad tai niekaip nepaneigia jų antikonkurencinio pobūdžio. Kita vertus, atmetus šiose konstatuojamosiose dalyse nurodytus skambučius dėl šios priežasties, galėtų kilti pavojus atleidimo nuo baudos ar jos sumažinimo procedūros veiksmingumui, nes Komisijai būtų užkirstas kelias atsižvelgti į įrodymus, surinktus laikotarpiu nuo tos dienos, kai atitinkamas darbuotojas sužinojo apie savo darbdavio ketinimą prašyti atleisti nuo baudos ar ją sumažinti iki pažeidimo nutraukimo datos.
Be to, visiškai nepaneigiamas ginčijamo sprendimo 556 konstatuojamojoje dalyje nurodytų kontaktų antikonkurencinis pobūdis, o aplinkybė, kad AF paskelbė apie papildomų mokesčių už kurą sumažėjimą 2005 m. lapkričio 21 d., tai patvirtina. Iš tiesų, kaip matyti iš šios konstatuojamosios dalies, pranešime spaudai, kurį
Lufthansa
tą pačią dieną, prieš pat paskelbiant, išsiuntė
Lan Airlines
, taip pat buvo pranešta apie papildomų mokesčių už kurą sumažėjimą.
Trečia, priešingai, nei teigia ieškovė, visiškai nebūtina, kad kontaktas būtų susijęs su nauju klausimu ar būtų tam tikros trukmės, kad juo būtų galima remtis prieš įmonę per procedūrą dėl konkurencijos taisyklių pažeidimo.
Darytina išvada, kad Komisija pagrįstai rėmėsi prieš ieškovę ginčijamo sprendimo 530 ir 556 konstatuojamosiose dalyse nurodytais telefono skambučiais.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, reikia nuspręsti, kad Komisija galėjo prieš AF remtis ginčijamo sprendimo 137, 146, 152, 182, 530, 554, 556, 563 ir 574 konstatuojamosiose dalyse nurodytais kontaktais, tačiau negalėjo jai priekaištauti dėl minėto sprendimo 140–142 konstatuojamosiose dalyse aprašytų kontaktų.
Atsižvelgiant būtent į šiuos samprotavimus reikia nustatyti, ar Komisija galėjo pripažinti AF atsakinga už pažeidimą laikotarpiu nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2001 m. sausio 19 d. ir po 2005 m. spalio 19 d.
Kalbant apie laikotarpį nuo 1999 m. gruodžio 7 d. iki 2001 m. sausio 19 d., kai galiojo tik papildomi mokesčiai už kurą, reikia konstatuoti, kad Komisija turėjo daug įrodymų, kuriais galėjo pagrįstai remtis prieš AF. Tai yra: pirma, 1999 m. gruodžio mėn. AF ir
Japan Airlines
keitimasis informacija (ginčijamo sprendimo 137 konstatuojamoji dalis), antra, CPA pareiškimas dėl susitikimo Indijoje „maždaug 2000 m. sausio mėn.“ (minėto sprendimo 152 konstatuojamoji dalis), trečia, 2000 m. vasario 3 d. BAR SCC susitikimo protokolas (minėto sprendimo 146 konstatuojamoji dalis) ir, ketvirta, 2001 m. sausio 17 d. ACCS susitikimo protokolas (to paties sprendimo 182 konstatuojamoji dalis). Taigi laikotarpis, kuriuo Komisija nepalaikė jokių ryšių su AF, prasidėjo 2000 m. vasario 4 d. ir baigėsi 2001 m. sausio 17 d. Vadinasi, šis laikotarpis truko ne „beveik pusantrų metų“, bet daugiausia vienuolika mėnesių ir trylika dienų.
Šios bylos aplinkybėmis tokia trukmė yra pakankamai ilga, kad būtų būtina patikrinti, ar AF dalyvavimas darant vieną ir tęstinį pažeidimą nuo 2000 m. vasario 4 d. iki 2001 m. sausio 17 d. buvo nutrauktas.
Šiuo klausimu reikia priminti, jog tai, kad nepateikta tiesioginių įrodymų dėl bendrovės dalyvavimo darant šį pažeidimą konkrečiu laikotarpiu, netrukdo pripažinti, jog pažeidimas truko ir per šį laikotarpį, jei tokia išvada pagrindžiama objektyviais ir nuosekliais duomenimis (žr. 2015 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Total Marketing Services / Komisija,
C‑634/13 P
,
EU:C:2015:614
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Tai, kad kompleksinio pažeidimo atveju atitinkama įmonė nedalyvauja viename ar keliuose slaptuose susitarimuose arba nesutinka su vieno iš jų rezultatais, nereiškia, kad ji nutraukė dalyvavimą darant nagrinėjamą pažeidimą (2011 m. kovo 24 d. Sprendimo Kaimer ir kt. / Komisija,
T‑379/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2011:110
,
punktas).
Kita vertus, viešas atsiribojimas yra svarbi aplinkybė, galinti įrodyti antikonkurencinio elgesio nutraukimą. O viešo atsiribojimo nebuvimas yra tokia faktinė padėtis, kuria Komisija gali remtis, kad įrodytų, jog įmonės elgesys ir toliau buvo antikonkurencinis. Vis dėlto tai yra tik vienas iš veiksnių, į kuriuos reikia atsižvelgti siekiant nustatyti, ar įmonė faktiškai toliau dalyvavo darant pažeidimą o gal, priešingai, nustojo tai daryti. Aplinkybės, kad atitinkama įmonė nepertraukiamai dalyvavo darant pažeidimą, nepakanka pagrįsti išvadą, kad per ilgą laiką įvyko keli slapti susitarimai, nedalyvaujant jos atstovams. Taigi Komisija privalo pateikti papildomų įrodymų (šiuo klausimu žr. 2015 m. rugsėjo 17 d. Sprendimo Total Marketing Services / Komisija,
C‑634/13 P
,
EU:C:2015:614
,
ir
punktus).
Šie įrodymai gali būti susiję, be kita ko, su nagrinėjamo pažeidimo pobūdžiu (šiuo klausimu žr. 2011 m. liepos 12 d. Sprendimo Toshiba / Komisija,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
,
punktą), su atitinkamo kartelio veikimu (šiuo klausimu žr. 2011 m. spalio 25 d. Sprendimo Aragonesas Industrias y Energía / Komisija,
T‑348/08
,
EU:T:2011:621
,
ir
punktus), su atitinkamos įmonės elgesiu atitinkamoje rinkoje (šiuo klausimu žr. 2006 m. gruodžio 5 d. Sprendimo Westfalen Gassen Nederland / Komisija,
T‑303/02
,
EU:T:2006:374
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją ir 2011 m. liepos 12 d. Sprendimo Toshiba / Komisija,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
,
punktą), su atitinkamo elgesio įtraukimu į vieną pažeidimą, kurį sudaro kelios kitos sudedamosios dalys, arba su tokio elgesio sukeliamomis pasekmėmis (šiuo klausimu žr. 2011 m. liepos 12 d. Sprendimo Toshiba / Komisija,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
,
ir
punktus).
Ginčijamo sprendimo 117 konstatuojamojoje dalyje Komisija nusprendė, kad „bent jau nuo 1999 m. pabaigos papildomų mokesčių už kurą nustatymas, jų mechanizmų taikymas ir pakeitimai buvo derinami tarp kelių [inkriminuotų vežėjų]“. To paties sprendimo 133–153 konstatuojamosiose dalyse ji aprašė įrodymus, kuriais siekiama įrodyti, kad nuo 1999 m. gruodžio mėn. iki 2000 m. vasario ar kovo mėn. keli vežėjai, tarp jų ir AF, palaikė ryšius, siekdami 2000 m. pradžioje centralizuotai nustatyti papildomus mokesčius už kurą ir juos įgyvendinti vietos lygmeniu. Būtent šiomis aplinkybėmis įvyko kontaktai, nurodyti to sprendimo 136, 137, 146 ir 152 konstatuojamosiose dalyse, kuriais prieš AF rėmėsi Komisija.
Vis dėlto ginčijamo sprendimo 884 konstatuojamojoje dalyje Komisija pabrėžė, kad „vežėjų kontaktų dažnumas laikui bėgant kito“. Ji konstatavo, kad su papildomais mokesčiais už kurą susiję kontaktai buvo „ypač dažni, kai degalų indeksai artėjo prie tokio lygio, kuris galėjo paskatinti padidėjimą arba sumažėjimą, bet kitu metu jie [galėjo] būti ne tokie dažni“.
2000 m. pradžioje nustačius papildomus mokesčius už kurą, kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 157–165 konstatuojamųjų dalių, degalų kaina buvo pakankamai padidinta tik 2000 m. vasarą, kad paskatintų vežėjus tų pačių metų rugsėjo ir spalio mėn. pradėti diskusijas dėl papildomų mokesčių už kurą padidinimo ar jų nustatymo, jeigu jie to dar nepadarė. Vis dėlto minėtose konstatuojamosiose dalyse aprašytuose įrodymuose minimi tik keli kontaktai, kurių didelė dalis buvo dvišaliai.
Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo 166–183 konstatuojamųjų dalių, tik tada, kai 2001 m. pradžioje
Lufthansa
paskelbė apie papildomų mokesčių už kurą sumažinimą, tarp inkriminuotų vežėjų prasidėjo dažnesni ir daugiašaliai kontaktai dėl papildomų mokesčių už kurą. AF buvo viena iš šių vežėjų, ir ieškovė neįrodė ir net neteigė, kad nuo 2000 m. vasario 4 d. iki 2001 m. sausio 17 d. AF viešai atsiribojo nuo vieno ir tęstinio pažeidimo. Ji taip pat neteigia, kad per šį laikotarpį AF vėl pradėjo sąžiningai ir nepriklausomai konkuruoti atitinkamoje rinkoje, ir neginčija, kad tuo laikotarpiu tęsėsi koordinavimo poveikis, susijęs su papildomais mokesčiais už kurą. Tokiomis aplinkybėmis darytina išvada, kad Komisija, nepadarydama klaidos, galėjo pripažinti AF atsakinga už vieną ir tęstinį pažeidimą minėtu laikotarpiu.
Kalbant apie laikotarpį po 2005 m. spalio 19 d., reikia pažymėti, kad Komisija turėjo daug įrodymų, kuriais galėjo pagrįstai remtis prieš AF. Kiek tai susiję su papildomais mokesčiais už kurą, tai yra: 2005 m. lapkričio 15 d. pokalbis telefonu su
Lufthansa
(ginčijamo sprendimo 530 konstatuojamoji dalis), 2005 m. lapkričio 15 d. el. laiškas bendrovei
Japan Airlines
(minėto sprendimo 554 konstatuojamoji dalis), 2005 m. lapkričio 21 d. pokalbiai telefonu su
Lufthansa
(minėto sprendimo 556 konstatuojamoji dalis) ir el. laiškai, kuriais ACCS nariai pasikeitė laikotarpiu nuo 2005 m. lapkričio 28 d. iki gruodžio 1 d. ir 2006 m. vasario 6 ir 7 d. (to paties sprendimo 563 ir 574 konstatuojamosios dalys).
Kita vertus, reikia konstatuoti, kad, kaip nurodo ieškovė, nė vienas Komisijos turimas įrodymas, susijęs su papildomais mokesčiais už saugumą ir atsisakymu mokėti komisinius, nebuvo vėlesnis nei atitinkamai 2005 m. spalio 19 d. ir 2005 m. spalio 14 d. Paskutiniai įrodymai, kuriais Komisija rėmėsi prieš AF, buvo pateikti 2005 m. spalio 14 d. dėl atsisakymo mokėti komisinius (ginčijamo sprendimo 697 konstatuojamoji dalis). Dėl papildomų mokesčių už saugumą pažymėtina, kad Komisija nenurodė jokių konkrečių kontaktų, kuriuose AF būtų dalyvavusi 2005 m., nors minėto sprendimo 639 konstatuojamojoje dalyje nurodė, kad
Lufthansa
pardavimų Belgijoje, Prancūzijoje, Liuksemburge, Nyderlanduose ir Šveicarijos Konfederacijoje vadovas nuo 2005 m. sausio mėn. pranešė susitikęs su ieškovės darbuotoju dėl papildomų mokesčių už saugumą viršutinės ribos.
Vis dėlto reikia pažymėti, kad ieškovė savo rašytiniuose dokumentuose iš to nedaro jokių konkrečių išvadų. Tiek, kiek ji teigia nutraukusi dalyvavimą vieno ir tęstinio pažeidimo dalyje, susijusioje su papildomais mokesčiais už saugumą ir atsisakymu mokėti komisinius po 2005 m. spalio 14 d. arba spalio 19 d., reikia pažymėti, kad ji klysta. Iš tikrųjų, pirma, AF toliau dalyvavo minėto pažeidimo dalyje, susijusioje su papildomais mokesčiais už saugumą, po 2005 m. spalio 19 d. (žr. šio sprendimo 544 ir 545 punktus) ir netvirtina, kad nežinojo, jog kiti inkriminuoti vežėjai ir toliau derino veiksmus dėl papildomų mokesčių už saugumą ir atsisakymo mokėti komisinius po šios datos. Be to, ieškovė nepateikė nė menkiausių įrodymų, patvirtinančių, kad AF vėl pradėjo sąžiningai ir nepriklausomai konkuruoti atitinkamoje rinkoje ar pareiškė norą atsiriboti nuo vieno ir tęstinio pažeidimo dalių, susijusių su papildomais mokesčiais už saugumą ir atsisakymu mokėti komisinius po 2005 m. spalio 19 d. Ji taip pat neginčija, kad šių sudėtinių dalių poveikis išliko ir po šios datos. Galiausiai norint įgyvendinti papildomus mokesčius už saugumą ir atsisakyti mokėti komisinius prireikė kur kas retesnių kontaktų, nei nustatant papildomus mokesčius už kurą. Iš tiesų, priešingai nei papildomi mokesčiai už kurą, papildomi mokesčiai už saugumą nebuvo pagrįsti indeksu, kurio raidą reikėjo reguliariai koreguoti. Tai paaiškina, kodėl 2001 m. pabaigoje pradėjus juos taikyti, vežėjai tik retkarčiais susisiekdavo dėl jų įgyvendinimo (žr. ginčijamo sprendimo 579 konstatuojamąją dalį). Dėl atsisakymo mokėti komisinius pažymėtina, kad tai buvo tiesiog atsisakymas suteikti ekspeditoriams nuolaidų, taigi jo nereikėjo taip reguliariai koreguoti kaip papildomų mokesčių už kurą. Šiomis aplinkybėmis Komisija, remdamasi turimais įrodymais, pagrįstai padarė išvadą, kad AF dalyvavimas šio pažeidimo sudėtinėse dalyse, susijusiose su papildomais mokesčiais už saugumą ir atsisakymu mokėti komisinius, 2005 m. spalio mėn. nebuvo pasibaigęs.
[
Praleista
]

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (ketvirtoji išplėstinė kolegija)
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Europos Komisija padengia trečdalį savo bylinėjimosi išlaidų.

3.
Air France-KLM
padengia savo bylinėjimosi išlaidas ir du trečdalius Komisijos bylinėjimosi išlaidų.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Spielmann
Reine
Paskelbta 2022 m. kovo 30 d. viešame teismo posėdyje Liuksemburge.
Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.
(
)	Pateikiami tik tie šio sprendimo punktai, kuriuos Bendrasis Teismas mano tikslinga paskelbti.
(
)	Neskelbiami konfidencialūs duomenys.