CELEX: 62017TJ0337
Verseny
Kartellek
A légi árufuvarozás piaca
Az EUMSZ 101. cikkbe, az EGT‑Megállapodás 53. cikkébe, valamint a Közösség és Svájc között létrejött légi közlekedési megállapodás 8. cikkébe ütköző jogsértést megállapító határozat
A légi árufuvarozási szolgáltatások árösszetevőinek (üzemanyagpótdíj, biztonsági pótdíj, a pótdíjak utáni jutalékfizetés) összehangolása
Információcsere
A Bizottság joghatósága
Egységes és folyamatos jogsértés
A jogsértő magatartás betudhatósága
A mentesség nyújtásának feltételei
Egyenlő bánásmód
Indokolási kötelezettség
A bírság összege
Az eladások értéke
A jogsértés súlya
A jogsértésben való részvétel időtartama
Enyhítő körülmények
A versenyellenes magatartás hatóságok általi ösztönzése
Arányosság
Korlátlan felülvizsgálati jogkör

)
[omissis]
II.

Az eljárás és a felek kérelmei
A Törvényszék Hivatalához 2017. május 30‑án benyújtott keresetlevelével a felperes előterjesztette a jelen keresetet.
A Bizottság 2017. szeptember 29‑én nyújtotta be az ellenkérelmet a Törvényszék Hivatalához.
A felperes 2018. január 3‑án nyújtotta be válaszát a Törvényszék Hivatalához.
A Bizottság 2018. február 28‑án nyújtotta be viszonválaszát a Törvényszék Hivatalához.
2019. április 24‑én a negyedik tanács javaslatára a Törvényszék az eljárási szabályzatának 28. cikke alapján úgy határozott, hogy a jelen ügyet kibővített ítélkező testület elé utalja.
A Törvényszék 2019. május 24‑én az eljárási szabályzat 89. cikke szerinti pervezető intézkedések keretében írásbeli kérdéseket intézett a felekhez. Az utóbbiak az előírt határidőn belül válaszoltak.
A Törvényszék a 2019. június 12‑i tárgyaláson meghallgatta a felek szóbeli előadásait és a Törvényszék által feltett kérdésekre adott válaszait.
2019. június 18‑án a felperes benyújtotta a Törvényszék által a 2019. június 12‑i tárgyaláson kért dokumentumot.
2019. június 24‑én a Törvényszék lezárta az eljárás szóbeli szakaszát.
2020. július 31‑i végzésével a Törvényszék (kibővített negyedik tanács), mivel úgy ítélte meg, hogy az ügy körülményei nincsenek kellően feltárva, és hogy fel kell hívni a feleket arra, hogy tegyék meg észrevételeiket egy olyan érvvel kapcsolatban, amelyet nem vitattak meg, az eljárási szabályzat 113. cikke alapján elrendelte az eljárás szóbeli szakaszának újbóli megnyitását.
A felek az előírt határidőn belül válaszoltak a Törvényszék által 2020. augusztus 4‑én feltett kérdésekre, majd benyújtották az egymás válaszaira vonatkozó észrevételeiket.
2020. november 6‑i határozatával a Törvényszék az eljárás szóbeli szakaszát újból lezárta.
A felperes azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
elsődlegesen teljes egészében semmisítse meg a megtámadott határozatot az őt érintő részében;
–
másodlagosan semmisítse meg a megtámadott határozat 1. cikke (1) bekezdésének b) pontját, (2) bekezdésének b) pontját, (3) bekezdésének b) pontját és (4) bekezdésének b) pontját, 3. cikkének b) pontját, valamint 4. cikkét, és csökkentse a megtámadott határozatban vele szemben kiszabott bírságok összegét;
–
harmadlagosan semmisítse meg a megtámadott határozat 3. cikkének b) és d) pontját, és csökkentse a vele szemben kiszabott bírságok összegét;
–
minden esetben kötelezze a Bizottságot az összes költség viselésére.
A Bizottság lényegében azt kéri, hogy a Törvényszék:
–
utasítsa el a keresetet;
–
módosítsa a felperessel szemben kiszabott bírságok összegét oly módon, hogy visszavonja tőle az 50%‑os általános csökkentésből és a 15%‑os általános csökkentésből eredő kedvezményt abban az esetben, ha a Törvényszék úgy ítélné meg, hogy a bejövő árufuvarozási szolgáltatások értékesítéséből származó forgalom nem vehető figyelembe az eladások értékének kiszámításakor;
–
kötelezze a felperest a költségek viselésére;
III.

A jogkérdésről
[omissis]
A.

A megsemmisítés iránti kérelmekről
[omissis]
3.

A korábbi Air France társaság és az AF magatartásainak, valamint a KLM magatartásai egy részének a felperesnek való betudásával kapcsolatos jogsértésekre vonatkozó, első jogalapról
A jelen jogalap, amelyben a felperes azt állítja, hogy a Bizottság jogellenesen tudta be neki a korábbi Air France társaság és az AF magatartásait, valamint a KLM magatartásainak egy részét, két részből áll, amelyek közül az első azon alapul, hogy a Bizottság jogellenesen tudta be a felperesnek az AF 2004. szeptember 15‑től, illetve a KLM 2004. május 5‑től tanúsított magatartását, a második pedig azon, hogy a Bizottság jogellenesen tudta be a felperesnek a korábbi Air France társaság 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. közötti magatartásait.
Egyébiránt a felperes azt kifogásolja, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (1085) preambulumbekezdésében azt állította, hogy a felperes és az AF egyetemlegesen felelős a bírság megfizetéséért a jogsértésben való részvételük miatt. A felperes ugyanis semmilyen közvetlen vagy közvetett módon nem vett részt a hivatkozott magatartásokban, mivel azokban csak az AF vett részt.
A Törvényszék e kifogásról a jelen jogalap második részével együtt határoz, mivel e kettő szorosan összefügg.
a)

Az arra vonatkozó első részről, hogy az AF 2004. szeptember 15‑től és a KLM 2004. május 5‑től tanúsított magatartásait jogellenesen tudták be a felperesnek
A jelen rész, amelyben a felperes azt állítja, hogy a Bizottság jogellenesen tudta be neki az AF 2004. szeptember 15‑től, illetve a KLM 2004. május 5‑től tanúsított magatartásait, négy kifogásra oszlik, amelyek közül az első a KLM 2004. május 5. és szeptember 15. között tanúsított magatartásai felperesnek való betudása során elkövetett hibán, a második az AF és a KLM önállóságát alátámasztó bizonyítékok elutasításának elégtelen indokolásán, a harmadik az AF és a KLM 2004. szeptember 15‑től kezdődően tanúsított magatartásai felperesnek való betudása során elkövetett hibákon, a negyedik pedig a személyes felelősség és a büntetések és szankciók egyéniesítése elvének megsértésén alapul.
Először a második kifogást kell megvizsgálni, amely a lényeges eljárási szabályok Bizottság általi tiszteletben tartására vonatkozik.
1)

Az AF és a KLM önállóságát alátámasztó bizonyítékok elutasításának elégtelen indokolására alapított, második kifogásról
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság nem indokolta meg kellően az AF és a KLM önállóságát alátámasztó bizonyítékok elutasítását, csupán hallgatólagosan hivatkozott rájuk, és azt állította, hogy az AF esetében ezek nem voltak elegendőek a meghatározó befolyás gyakorlása vélelmének megdöntéséhez. A felperes szerint azonban a Bizottság köteles lett volna konkrétan megvizsgálni az említett önállóság alátámasztására szolgáló valamennyi bizonyítékot, és részletesen állást foglalni a felelősségre vonatkozó vélelem megdöntésével kapcsolatban. A megtámadott határozat (1083) preambulumbekezdésében szereplő puszta utalás az ugyanezen határozat (1073) preambulumbekezdésében hivatkozott ítélkezési gyakorlatra, valamint az említett határozat bizalmas mellékletében felsorolt elemek nem lehetnek elegendőek. Ami a KLM‑et illeti, a Bizottság indokolási kötelezettsége fokozott, mivel elismerte, hogy nem alkalmazta a felelősségre vonatkozó vélelmet. Márpedig e határozatban még csak meg sem említi a KLM önállóságát alátámasztó bizonyítékokat. A Törvényszék előtt egyébként a Bizottság elismerte, hogy a szóban forgó határozatban nem indokolta meg a közigazgatási eljárás során benyújtott bizonyítékok bizonyító erejének elutasítását.
A Bizottság vitatja a felperes érvelését.
Elöljáróban emlékeztetni kell arra, hogy az anyavállalatnak lehet betudni a leányvállalat versenyjogi szabályokat sértő magatartását többek között, ha a leányvállalat – jóllehet külön jogi személyiséggel rendelkezik – nem önállóan határozza meg saját magatartását a piacon, hanem lényegében azokat az utasításokat követi, amelyeket az anyavállalat ad a számára, különös tekintettel az említett két jogi személy közötti gazdasági, szervezeti és jogi kapcsolatokra (2014. április 10‑iAreva és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑247/11 P és C‑253/11
,
EU:C:2014:257
,
30.
pont).
Ilyen helyzetben ugyanis, mivel az anyavállalat és leányvállalata ugyanazon gazdasági egység részét képezi, és ezáltal az EUMSZ 101. cikk értelmében egyetlen vállalkozásnak minősül, a Bizottság jogosult a bírságkiszabó határozatot az anyavállalatnak címezni anélkül, hogy köteles lenne az utóbbinak a jogsértésben való személyes részvételét bizonyítani (2014. április 10‑iAreva és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑247/11 P és C‑253/11
,
EU:C:2014:257
,
31.
pont).
A Bíróság kimondta, hogy abban a különös esetben, ha az anyavállalat 100%‑os tőkerészesedéssel rendelkezik az uniós versenyjog szabályait sértő magatartást folytató leányvállalatában, egyrészről ezen anyavállalat meghatározó befolyást gyakorolhat e leányvállalat magatartására, másrészről pedig fennáll azon megdönthető vélelem, amely szerint az említett anyavállalat ténylegesen ilyen befolyást gyakorol leányvállalata magatartására (2014. április 10‑iAreva és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑247/11 P és C‑253/11
,
EU:C:2014:257
,
32.
pont).
E körülmények között ahhoz, hogy a Bizottság vélelmezhesse, hogy az anyavállalat ténylegesen meghatározó befolyást gyakorol valamely leányvállalata üzletpolitikájára, elegendő, ha bizonyítja, hogy az anyavállalat e leányvállalatnak az egyedüli tulajdonosa. A Bizottságnak ezt követően módjában áll az anyavállalat egyetemleges felelősségét megállapítani a leányvállalatával szemben kiszabott bírság megfizetését illetően, kivéve ha az e vélelem megdöntésére köteles anyavállalat elegendő bizonyítékot terjeszt elő annak bizonyításához, hogy a leányvállalata önálló piaci magatartást folytat (2014. április 10‑iAreva és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑247/11 P és C‑253/11
,
EU:C:2014:257
,
33.
pont).
Ezen túlmenően, amennyiben az uniós versenyjogi szabályok alkalmazásában hozott határozat több címzetthez szól, és a jogsértés betudhatóságára vonatkozik, e határozatnak megfelelő indokolást kell tartalmaznia a címzettek mindegyikére, és különösen azokra nézve, amelyeknek a határozat értelmében e jogsértés terhét viselniük kell. Így, amennyiben valamely anyavállalat felelős a leányvállalata jogsértő magatartásáért, az ilyen határozatnak főszabály szerint részletesen ki kell fejtenie azon indokokat, amelyek igazolják a jogsértés e társaságnak való betudhatóságát (2014. április 10‑iAreva és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑247/11 P és C‑253/11
,
EU:C:2014:257
,
34.
pont).
Meg kell állapítani különösen, hogy egy olyan bizottsági határozat tekintetében, amely egyes címzettek esetében kizárólagosan a meghatározó befolyás tényleges gyakorlására vonatkozó vélelemre támaszkodik, a Bizottság minden esetben köteles – ellenkező esetben e vélelem gyakorlatilag megdönthetetlenné válna – megfelelően feltárni e címzettek előtt azokat az okokat, amelyek miatt a hivatkozott ténybeli és jogi elemek nem voltak elegendők az említett vélelem megdöntéséhez (2014. április 10‑iAreva és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑247/11 P és C‑253/11
,
EU:C:2014:257
,
35.
pont).
Mindazonáltal a Bizottság egyáltalán nem köteles kizárólag erre a vélelemre támaszkodni. Ugyanis semmi nem akadályozza meg ezt az intézményt abban, hogy az anyavállalat által a leányvállalatára ténylegesen gyakorolt meghatározó befolyást más bizonyítékokkal vagy az ilyen bizonyítékok és a hivatkozott vélelem együttes figyelembevételével bizonyítsa. Ez utóbbi esetben az úgynevezett „kettős alapú” módszerről van szó (2014. április 10‑iAreva és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑247/11 P és C‑253/11
,
EU:C:2014:257
,
36.
és
37.
pont).
Ami azt a határozatot illeti, amely a leányvállalat által elkövetett jogsértés anyavállalatnak való betudhatóságát kettős alapú módszerre alapozza, az anyavállalat által előterjesztett bizonyítékok átfogó értékelése – amennyiben azok relevánsak az említett vélelem megdöntése szempontjából – főszabály szerint megfelel a Bizottságtól megkövetelt mértékű indokolási kötelezettségnek, amennyiben lehetővé teszi az anyavállalat részére azon indokok megismerését, amelyek miatt a Bizottság úgy határozott, hogy neki tudja be a leányvállalata által elkövetett jogsértésért fennálló felelősséget (lásd ebben az értelemben: 2014. április 10‑iAreva és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑247/11 P és C‑253/11
,
EU:C:2014:257
,
42.
pont).
Végül az állandó ítélkezési gyakorlat szerint a Bizottság határozatait ugyan kétségtelenül köteles megindokolni azoknak a ténybeli és jogi elemeknek a feltüntetésével, amelyektől az intézkedés jogszerűsége függ, és azoknak a megfontolásoknak a felsorolásával, amelyek a határozat meghozatalára vezették, nem köteles azonban minden jogi és ténybeli kérdésre kitérni, amelyet a felek a közigazgatási eljárás során felhoztak, és különösen nem kötelessége azokról a tényekről állást foglalni, amelyek nyilvánvalóan irrelevánsak, jelentéktelenek vagy egyértelműen másodlagosak (lásd: 2014. február 6‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítélet,
T‑40/10
, nm tették közzé,
EU:T:2014:61
,
168.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
A jelen ügyben mindenekelőtt a felperes által előterjesztett, az AF önállóságának bizonyítására irányuló bizonyítékok elutasítását illetően a Bizottság, miután a megtámadott határozat (1070)–(1073) preambulumbekezdésében felidézte az ugyanazon gazdasági egységen belül valamely jogsértő magatartásért felelős személyek azonosítására alkalmazandó elveket, az említett határozat (1081)–(1084) preambulumbekezdésében a következőket állapította meg:
„(1081) Az [AF] alkalmazottai 2004. szeptember 15. és 2006. február 14. között vettek részt a jogsértésben.
(1082) Ugyanezen időszak alatt azonban [a felperes] a gazdasági jogok és a szavazati jogok 100%‑ával rendelkezett az [AF‑ben].
(1083) [Az e határozat 6.1 pontjában] hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően ezért vélelmezendő, hogy ebben az időszakban [a felperes] meghatározó befolyást gyakorolt az [AF‑re]. [A felperes] nem nyújtott be elegendő bizonyítékot azon vélelem megdöntéséhez, hogy meghatározó befolyást gyakorolt az [AF‑re]. Következésképpen az EUMSZ 101. cikk, az EGT‑Megállapodás 53. cikke és az [EK‑Svájc légi közlekedési] megállapodás 8. cikke szempontjából [a felperes] és az [AF] ugyanazon vállalkozás részét képezi, amely 2004. szeptember 15. és 2006. február 14. között követte el a jogsértést.
(1084) A kizárólagos tulajdonon kívül léteznek más olyan tényezők is, amelyek azt bizonyítják, hogy ebben az időszakban [a felperes] meghatározó befolyást gyakorolt az [AF‑re], vagy legalábbis megerősítik az erre vonatkozó vélelmet (lásd [ugyanezen határozat] kizárólag [a felperes] számára hozzáférhető bizalmas mellékletét).”
A megtámadott határozat bizalmas melléklete, amely az említett határozat (1084) preambulumbekezdésében említett egyéb bizonyítékokat sorolja fel, az AF tekintetében a következőképpen szól:
[bizalmas]
(
)
Ebből következik, hogy a Bizottság, amikor az AF magatartásait a felperesnek tudta be, egyrészt a meghatározó befolyás tényleges gyakorlásának vélelmére támaszkodott, az abból következő irányítás miatt, hogy a felperes rendelkezett az AF teljes tőkéjével és az AF részvényeihez kapcsolódó valamennyi szavazati joggal, másrészt pedig egy sor olyan valószínűsítő körülményre, amelyek alátámasztották e tényleges gyakorlást. E tekintetben a Bizottság először is a felperesnek a különböző társasági szervei révén az AF tevékenységeire vonatkozó irányítási, iránymutatási és ellenőrzési jogkörére, másodszor az AF és a KLM kifejezetten az árufuvarozással kapcsolatos közös szervezetének fennállására, harmadszor pedig a felperes és az AF közötti több vezetői feladatkör halmozására hivatkozott.
Ezt követően a felperes által a KLM önállóságának alátámasztására előterjesztett bizonyítékok elutasításával kapcsolatban a Bizottság a megtámadott határozat (1086)–(1088) preambulumbekezdésében a következőket rögzítette:
„(1086) A [KLM] alkalmazottai 1999. december 21‑től 2006. február 14‑ig, vagyis a jogsértés teljes időszaka alatt vettek részt a jogsértésben. Következésképpen meg kell állapítani a KLM felelősségét a jogsértésben való közvetlen részvételéért.
(1087) Amint azt [az említett határozat 2.2 pontja] kifejtette, 2004. május 5‑én [a korábbi Air France társaság] megszerezte a KLM feletti irányítást. 2004. május 5. óta [a felperes] a gazdasági jogok 97,5%‑ával és a szavazati jogok 49%‑ával rendelkezik a KLM‑ben.
(1088) Az [e határozat] bizalmas mellékletében ismertetett, kizárólag [a felperes] számára hozzáférhető indokok alapján a Bizottság úgy véli, hogy [a felperes] 2004. május 5‑től meghatározó befolyást gyakorolt a KLM‑re.”
A megtámadott határozat bizalmas melléklete, amely az említett határozat (1088) preambulumbekezdésében említett többi bizonyítékot sorolja fel, a KLM tekintetében a következőképpen szól:
[bizalmas]
Ebből következik, hogy a Bizottság a KLM 2004. május 5. és 2006. február 14. közötti magatartásainak a felperesnek való betudása során egyszerre támaszkodott a felperes KLM‑ben fennálló tőkéjére és szavazati jogaira, valamint számos további valószínűsítő körülményre, amelyek alátámasztották a KLM feletti meghatározó befolyás tényleges gyakorlását. E tekintetben először is a felperesnek a különböző társasági szervei révén a KLM tevékenységeire vonatkozó irányítási, iránymutatási és ellenőrzési jogkörére, másodszor az AF és a KLM kifejezetten az árufuvarozással kapcsolatos közös szervezetének fennállására, harmadszor pedig a felperes és a KLM közötti több vezetői feladatkör halmozására hivatkozott.
Márpedig a felperes arra szorítkozott, hogy a kifogásközlésre adott válaszában jelezte, hogy ő „a légi közlekedés területén semmilyen operatív tevékenységet nem folytató holdingtársaság”, és hogy „az állítólagos magatartásokban semmilyen módon nem vett részt”.
A fentiekre tekintettel nem kifogásolható érvényesen a Bizottsággal szemben, hogy az AF és a KLM önállóságát alátámasztó bizonyítékok elutasítását illetően nem szolgált az ítélkezési gyakorlatból eredő követelményeknek megfelelő részletes indokolással.
Ezenfelül a felperes által a keresetlevélben hivatkozott, a közigazgatási eljárás során előterjesztett és a meghatározó befolyás tényleges gyakorlására vonatkozó vélelem megdöntésére irányuló ellenbizonyítékok esetén a Bizottság számára előírt indokolási szintre vonatkozó négy ítélet a jelen ügytől eltérő összefüggésbe illeszkedett.
Egyrészt a Bíróság a 2011. szeptember 29‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítéletében (
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
) többek között a Bizottság azon korábbi határozathozatali gyakorlatának megváltozásával kapcsolatos sajátos körülményeket vett figyelembe, amely abban állt, hogy következetesen a kettős alapú módszerre támaszkodtak (lásd ebben az értelemben: 2012. február 7‑iTotal és Elf Aquitaine kontra Bizottság végzés,
C‑421/11 P
, nem tették közzé,
EU:C:2012:60
,
58.
pont).
Másrészt a 2011. június 16‑iAir liquide kontra Bizottság ítélet (
T‑185/06
,
EU:T:2011:275
), a 2011. június 16‑iEdison kontra Bizottság ítélet (
T‑196/06
,
EU:T:2011:281
) és a 2014. november 27‑iAlstom kontra Bizottság ítélet (
T‑517/09
,
EU:T:2014:999
) tartalmát a Bíróság fenti 226. és 227. pontban felidézett azon ítélkezési gyakorlata alapján kell megvizsgálni, amelynek értelmében a Bizottság, amikor – mint a jelen ügyben az AF magatartásainak betudása esetében – a meghatározó befolyás tényleges gyakorlásának bizonyítékait összekapcsolja az ilyen befolyásgyakorlás vélelmével, kellően megindokolja az eljárás alá vont vállalkozás által benyújtott ellenbizonyítékok elutasítását egy olyan átfogó értékelés révén, amelyben nem dönt minden egyes említett bizonyítékról.
Következésképpen a jelen kifogást el kell utasítani.
2)

Az első, a KLM 2004. május 5‑től szeptember 15‑ig tanúsított magatartásai felperesnek való betudásával kapcsolatos hibára alapított kifogásról
A felperes arra hivatkozik, hogy csak 2004. szeptember 15‑én jött létre holdingtársaságként. Márpedig véleménye szerint az anyavállalat nem tehető felelőssé leányvállalata jogsértő magatartásáért az ezen leányvállalat megszerzését megelőző időszak vonatkozásában, amennyiben ez utóbbi a szóban forgó piacon a megszerzését követően folytatja tevékenységét. Következésképpen úgy véli, hogy a megtámadott határozat (1089) preambulumbekezdésében foglaltakkal ellentétben nem tehető felelőssé a KLM 2004. május 5‑től tanúsított magatartásaiért.
A Bizottság vitatja a felperes érvelését.
A jelen ügyben a megtámadott határozat (1087) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy 2004. május 5. óta a felperes 97,5%‑os tőkerészesedéssel és a szavazati jogok 49%‑ával rendelkezik a KLM‑ben.
Kétségtelen – amint arra a felperes helyesen rámutat –, hogy a KLM‑ben 2004. május 5‑én e részesedéssel és szavazati jogokkal rendelkező jogalany az Air France SA, vagyis a korábbi Air France társaság volt (lásd e tekintetben a fenti 53. pontot).
A felek között azonban nem vitatott, hogy a felperes és a korábbi Air France társaság egy és ugyanazon jogi személy. Kétségtelen, hogy a Bizottság a megtámadott határozat (1080) preambulumbekezdésében hivatkozott a „jogutódlás” fogalmára. Ugyanakkor az említett preambulumbekezdésből, valamint e határozat (22) preambulumbekezdéséből egyértelműen kitűnik, hogy a korábbi Air France társaság holdinggá alakulását és a cégnevében bekövetkezett változást követően a felperessé „vált”.
A (22) preambulumbekezdésben a Bizottság közelebbről a következőket állapította meg:
„2004. május 5‑én [a korábbi Air France társaság] megszerezte a [KLM] feletti kizárólagos irányítást a [korábbi Air France társaság] KLM‑részvényekre vonatkozó nyilvános csereajánlatát követően. Ettől az időponttól kezdve [a korábbi Air France társaság] és a KLM az [AF]‑KLM csoport tagja. 2004. szeptember 15‑én [a korábbi Air France társaság] holdingtársasággá alakult, és [AF]‑KLM‑re nevezték át, míg [a korábbi Air France társaság] légi közlekedési tevékenységeit átruházták egy »Air France Compagnie aérienne« elnevezésű leányvállalatra, amelyet [AF]‑re neveztek át.”
Így a felperes a KLM felett a 2004. május 5‑től szeptember 15‑ig tartó időszakban gyakorolt irányítást illetően továbbra is gyakorolta azokat a jogokat és teljesítette azokat a kötelezettségeket, amelyeket akkor szerzett meg, amikor még a korábbi Air France társaság cégnéven működött.
Ennélfogva a felperes tévesen állítja, hogy a Bizottság azáltal, hogy betudta neki a KLM 2004. május 5. és szeptember 15. között tanúsított magatartásait, leányvállalata jogsértő magatartásáért a megszerzését megelőző időszak vonatkozásában állapította meg a felelősségét.
Következésképpen a jelen kifogást el kell utasítani.
3)

A harmadik, az AF és a KLM 2004. szeptember 15‑től kezdődően tanúsított magatartásai felperesnek való betudásával kapcsolatos hibákra alapított kifogásról
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság tévesen tudta be neki az AF és a KLM 2004. szeptember 15‑től tanúsított magatartásait, mivel a felperes e társaságokra nem gyakorolt meghatározó befolyást. Azt állítja, hogy 2004. szeptember 15. óta csak pénzügyi holdingnak minősül, amely semmilyen tevékenységet nem végez az árufuvarozás ágazatában. Előadja, hogy egyrészt pusztán koordinációs és pénzügyi konszolidációs feladatot látott el a számviteli, pénzügyi beszámolási és átláthatósági jogi kötelezettségek betartásának biztosításában, másrészt pedig szerepe volt az AF és a KLM átfogó stratégiájának meghatározásában, anélkül azonban, hogy beavatkozott volna az operatív és kereskedelmi tevékenységeikbe, vagy bármilyen iránymutatást adott volna azok számára. Az AF és a KLM önállóan határozzák meg kereskedelmi politikáját, stratégiájukat, költségvetésüket és magatartásukat az árufuvarozás ágazatában.
E tekintetben a felperes úgy véli, hogy a Bizottság által a megtámadott határozat bizalmas mellékletében hivatkozott bizonyítékok nem bizonyítják, hogy meghatározó befolyást gyakorolt az AF‑re és a KLM‑re. Először is előadja, hogy a stratégiai irányító bizottsága soha nem intézett „kötelező ajánlásokat” az AF‑hoz és a KLM‑hez. Másodszor rámutat arra, hogy az igazgatótanácsán és a stratégiai irányító bizottságán keresztül nincs hierarchikus kapcsolat egyrészt közte, másrészt az AF és a KLM között. Az érintett időszakban az AF és a KLM árufuvarozási tevékenységére vonatkozó összes döntést az AF Cargóra és a KLM Cargóra, valamint a „Joint Cargo Management Committee‑re” (a továbbiakban: JCMC) bízták. Harmadszor a felperes hangsúlyozza, hogy az említett mellékletben említett vezető szerveinek egyik tagja sem – amely tagok az AF vagy a KLM vezető szerveiben az érintett időszakban üléseztek – avatkozott bele az AF vagy a KLM árufuvarozási tevékenységeibe. Negyedszer arra hivatkozik, hogy a JCMC csak az AF és a KLM árufuvarozási tevékenységének koordináló fóruma, amely kizárólag ez utóbbiak szintjén működik, így a felperes azt nem tudta felhasználni az AF vagy a KLM kereskedelmi politikájába való beavatkozáshoz.
A Bizottság vitatja a felperes érvelését.
Előzetesen különbséget kell tenni aszerint, hogy a jelen kifogás az AF magatartásainak betudására vagy a KLM magatartásainak betudására vonatkozó bizottsági értékelések ellen irányul.
Az első esetben, tekintettel az AF teljes tőkéjének és az AF részvényeihez kapcsolódó szavazati jogoknak a felperes általi birtoklása által eredményezett irányítás miatt fennálló meghatározó befolyás tényleges gyakorlására vonatkozó vélelemre, a fenti 223. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatnak megfelelően az anyavállalat feladata, hogy olyan bizonyítékokat szolgáltasson, amelyek alkalmasak annak megfelelő bizonyítására, hogy leányvállalata önálló magatartást tanúsított a piacon, és ezáltal alkalmasak e vélelem megdöntésére.
A második esetben a szóban forgó vélelem alkalmazásának hiányában a felperesnek csak azt kell bizonyítania, hogy a Bizottság nem bizonyította a jogilag megkövetelt módon, hogy a KLM nem önállóan határozta meg piaci magatartását.
A jelen ügyben meg kell jegyezni, hogy a felperes több érvet is felhoz azon bizonyítékokkal szemben, amelyeket a Bizottság a megtámadott határozat bizalmas mellékletében alapul vett az AF‑re gyakorolt meghatározó befolyás bizonyítása érdekében. Mindazonáltal figyelembe kell venni ezeket az érveket annak meghatározása során, hogy a Bizottság helyesen állapította‑e meg, hogy a felperes nem döntötte meg a szóban forgó vélelmet. Meg kell ugyanis jegyezni, hogy az említett érvek lényegében ugyanazokon a ténybeli körülményeken alapulnak, mint amelyeket a felperes a szóban forgó vélelem megdöntése érdekében előadott. Ami az e bizonyítékokkal szembeni érvelés alátámasztása érdekében felhozott, de a felperes által e vélelem megdöntése érdekében meg nem ismételt ténybeli állításokat illeti, azokat a Törvényszéknek releváns körülményként kell figyelembe vennie annak értékelése során, hogy az AF önállóan határozta‑e meg magatartását a piacon (lásd ebben az értelemben: 2016. június 16‑iEvonik Degussa és AlzChem kontra Bizottság ítélet,
C‑155/14 P
,
EU:C:2016:446
,
33.
pont). Ez a helyzet többek között azon állítás esetében, amely szerint nem került sor a felperes stratégiai irányító bizottsága által kibocsátott „kötelező ajánlásokra”.
A jelen kifogást e megfontolások fényében kell megvizsgálni.
Először is meg kell állapítani mindenekelőtt azt, hogy a felperes azon hivatkozása, hogy ő pénzügyi holding, önmagában nem kérdőjelezheti meg azt a megállapítást, hogy a felperes ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt az AF‑re és a KLM‑re (lásd ebben az értelemben: 2011. március 24‑iLegris Industries kontra Bizottság ítélet,
T‑376/06
, nem tették közzé,
EU:T:2011:107
,
50.
és
51.
pont; 2011. július 14‑iArkema France kontra Bizottság ítélet,
T‑189/06
,
EU:T:2011:377
,
74.
pont). Egy cégcsoport kontextusában ugyanis a holdingnak, amely egyebek mellett a csoporton belüli pénzügyi befektetéseket koordinálja, az a feladata, hogy a különböző társaságokban meglévő részesedéseket egyesítse, és e társaságok egységes irányítását biztosítsa többek között a költségvetés ellenőrzése révén (2015. július 15‑iHIT Groep kontra Bizottság ítélet,
T‑436/10
,
EU:T:2015:514
,
125.
pont).
Ami az AF és a KLM átfogó stratégiájának felperes általi meghatározását, valamint e stratégia tág terjedelmét illeti – amennyiben az kiterjedt azon csoport fejlesztési intézkedéseinek lényegi elemeire, amelynek a felperes a végső anyavállalata –, az egyáltalán nem bizonyítja a meghatározó befolyás hiányát, hanem éppen ellenkezőleg, a Bizottság által a megtámadott határozatban tett megállapításokat támasztja alá.
Feltételezve, hogy – amint azt a felperes állítja – ez a szerep nem terjedt odáig, hogy az AF és a KLM operatív és kereskedelmi tevékenységébe való beavatkozáshoz vezetett volna, fontos emlékeztetni arra, hogy a leányvállalata által elkövetett jogsértésért való felelősség anyavállalatnak való betudását igazoló meghatározó befolyás nem csak e leányvállalat szigorúan vett üzletpolitikájára vonatkozhat (2014. január 23‑iGigaset kontra Bizottság ítélet,
T‑395/09
, nem tették közzé,
EU:T:2014:23
,
45.
pont), és nem kell szükségszerűen e leányvállalat napi irányításához kapcsolódnia (2013. szeptember 26‑iThe Dow Chemical Company kontra Bizottság ítélet,
C‑179/12 P
, nem tették közzé,
EU:C:2013:605
,
64.
pont).
Végül meg kell állapítani, hogy a felperes azon állítását, amely szerint nem vett részt leányvállalatai operatív és kereskedelmi tevékenységeiben, nem csak hogy semmilyen bizonyíték nem támasztja alá, hanem annak részben ellentmondanak a Bizottság által a vizsgálat során megküldött 2007. június 12‑i kérdőívre adott 2007. június 29‑i válaszában – amelyet a keresetlevél mellékleteként benyújtott – tett korábbi nyilatkozatai is. E nyilatkozatok szerint ugyanis „[a felperes] igazgatótanácsa […] beavatkozott […] az Air France‑KLM csoport fő üzletágainak főbb kereskedelmi irányvonalaiba”.
Másodszor, ami azt az érvet illeti, amely szerint az AF és a KLM önállóan határozták meg kereskedelmi politikájukat, stratégiájukat, költségvetésüket és magatartásukat az árufuvarozás ágazatában, mindenekelőtt meg kell jegyezni, hogy a felperes megismétli puszta állításait. Továbbá, a felperes érvelése alapvetően az AF Cargo és a KLM Cargo részlegeinek autonómiáján alapul azokkal a jogalanyokkal szemben, amelyekhez tartoznak, vagyis az AF‑fel, illetve a KLM‑mel szemben, így nem lehet megállapítani az AF és a KLM önállóságát a felperessel szemben. Végül azon területek felperes által hivatkozott példái, amelyeken az AF Cargo és a KLM Cargo állítólag önállóságot gyakorol, mint például operatív szinten az árufuvarozási tevékenységhez kapcsolódó logisztikai műveletek végrehajtása, vagy stratégiai szinten a pótdíj kialakítása és megállapítása, nem állnak ellentmondásban a felperes által saját állítása szerint biztosított általánosabb stratégiai irányítással. Egy cégcsoportban ugyanis a feladatok megosztása általános jelenség (lásd ebben az értelemben: 2011. július 14‑iArkema France kontra Bizottság ítélet,
T‑189/06
,
EU:T:2011:377
,
76.
pont).
Harmadszor, ami azt illeti, hogy a felperes stratégiai irányító bizottsága nem adott „kötelező ajánlásokat” az AF‑nek és a KLM‑nek, ez a felperes és leányvállalatai közötti jogviszonyokat érinti. E körülmények között, noha az ettől való tartózkodásra a megtámadott határozat bizalmas mellékletében felsorolt bizonyítékok vitatása érdekében hivatkoztak, már most meg kell vizsgálni, hogy az alkalmas‑e a leányvállalatai önállóságának hiányára vonatkozó bizottsági megállapítások megkérdőjelezésére.
Egyrészt meg kell állapítani, hogy a felperes semmilyen bizonyítékot nem terjesztett elő ezen állítás alátámasztására, mint például a stratégiai irányító bizottság üléseinek jegyzőkönyveit vagy az azokról készült beszámolókat.
Másrészt rá kell mutatni arra, hogy a felperes nem vitatja, hogy a stratégiai irányító bizottság összeült a 2004‑ben történt létrehozása és a jogsértés időszakának vége között. A Bizottság 2007. június 12‑i kérdőívére adott 2007. június 29‑i válaszából egyébként kitűnik, hogy az említett bizottság ezen időszak alatt ténylegesen összeült, és „elsősorban [stratégiai] kérdésekben lépett fel”.
Márpedig figyelembe véve a stratégiai irányító bizottság szerepét és hatásköreit – amint az kitűnik a felperes 2004/2005‑ös és 2005/2006‑os évre vonatkozó éves jelentéseinek a 2007. június 29‑i válaszához csatolt kivonataiból –, kevéssé tűnik hihetőnek, hogy e bizottság tanácskozásainak nem éppen az AF és a KLM leányvállalatok stratégiájának összehangolása volt a célja. E kivonatok szerint ugyanis „[az említett bizottság] határozatai az AF és a KLM közös álláspontját fejezik ki az üzleti, pénzügyi, műszaki és működési kérdéseket érintő minden jelentős stratégiai döntés tekintetében […]”.
Ami konkrétan a „kötelező ajánlásokat” illeti, e kivonatokban az szerepel, hogy „a [stratégiai irányító bizottság] kötelező ajánlásokat fogalmaz meg a fent említett ügyekben az [AF] igazgatótanácsa, a KLM igazgatósága és felügyelőbizottsága részére”, és hogy „[a] KLM igazgatóságának elnöke, az [AF] igazgatótanácsának elnöke, valamint az adott esettől függően a kapcsolódó jogalanyok vagy leányvállalataik elnöke, igazgatója vagy kulcspozícióban lévő személyzete nem hozhat vagy hajthat végre a [stratégiai irányító bizottság] hatáskörébe tartozó döntéseket az utóbbi előzetes kötelező erejű ajánlása nélkül”. Ebből kitűnik, hogy az AF és a KLM részéről a tevékenységükkel járó bizonyos területeken történő fellépés attól a feltételtől függött, hogy a felperes stratégiai irányító bizottsága szintjén kötelező (vagy kötelező erejű) ajánlásokat fogadnak‑e el. Márpedig a jelen ügyben a felperes semmilyen bizonyítékot vagy olyan háttérelemet nem terjeszt elő, amely egyértelművé tenné a Törvényszék számára, hogy az említett bizottság esetlegesen lemondott a jogköreiről.
A fentiekre tekintettel meg kell állapítani, hogy a felperesnek nem sikerült megcáfolnia azt – az AF teljes tőkéjének és az AF részvényeihez kapcsolódó szavazati jogoknak a birtoklásából eredő irányításból levezetett – vélelmet, hogy a 2004. szeptember 15. és 2006. február 14. közötti időszakban ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt az AF‑re.
Ami a Bizottság azon megállapítását illeti, amely szerint a felperes ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt a KLM‑re, a Bizottság értékelését érintő semmilyen hiba nem tűnik ki a felperes által a jelen kifogás alátámasztására előadott első érvcsoport fenti 258–267. pontban elvégzett vizsgálatából.
A továbbiakban meg kell tehát vizsgálni a felperes által a megtámadott határozat bizalmas mellékletében felsorolt, a KLM‑mel fenntartott kapcsolataira vonatkozó bizonyítékokkal kapcsolatban előadott érveket, míg az AF‑fel kapcsolatos érveit mint hatástalanokat el kell utasítani, mivel a felperes nem tudta bizonyítani, hogy a Bizottság hibát követett el a szóban forgó vélelemre támaszkodva.
Először is a felperes azon állítását illetően, amely szerint a stratégiai irányító bizottság nem fogadott el semmilyen „kötelező ajánlást”, utalni kell a fenti 263–267. pontban kifejtettekre. Végeredményben a Bizottság a megtámadott határozatban az említett bizottságnak az ilyen ajánlások elfogadására vonatkozó jogkörére támaszkodott (lásd a fenti 233. pontot), amelynek fennállását a felperes nem vitatta. Márpedig a felperes azon lehetősége, hogy ily módon meghatározza leányvállalatának stratégiáját, önmagában azt tanúsítja, hogy olyan irányítási jogkör áll fenn, amely alkalmas ez utóbbi magatartása önállóságának megkérdőjelezésére.
Másodszor, a fenti 262. pontban kifejtettekkel azonos okok miatt el kell utasítani a felperes arra alapított érvét, hogy nem áll fenn „hierarchikus függőségi viszony” igazgatótanácsa és stratégiai irányító bizottsága révén közte, valamint a KLM között.
Harmadszor a felperes nem hivatkozhat megalapozottan arra, hogy a megtámadott határozat bizalmas mellékletében említett vezető szerveinek egyetlen olyan tagja sem avatkozott be az árufuvarozási tevékenységekbe, akik az érintett időszakban részt vettek a KLM vezető szerveiben. E tekintetben ugyanis arra a körülményre támaszkodik, hogy a KLM‑en belül valamennyi árufuvarozási tevékenységre vonatkozó döntést a KLM Cargóra vagy a JCMC‑re bízták.
Márpedig ezt az érvet a fenti 262. pontban kifejtettekkel azonos okok miatt el kell utasítani.
Végül meg kell jegyezni, hogy a felperes bizonyítékokkal való alátámasztás nélkül pusztán kijelenti, hogy a társasági szerveinél és a KLM‑nél betöltött vezető tisztségeket vagy megbízásokat halmozó tagok nem avatkoztak bele az árufuvarozási tevékenységekbe. Márpedig ez az állítás azon túl, hogy nincs alátámasztva, önmagában nem cáfolja ezen átfedések fennállását, noha az állandó ítélkezési gyakorlat szerint az anyavállalatnak a leányvállalata irányításában való jelentős részvételét tanúsíthatja a leányvállalat élén nagyszámú olyan személy jelenléte, aki az anyavállalatban tisztséget visel (lásd: 2015. szeptember 9‑iToshiba kontra Bizottság ítélet,
T‑104/13
,
EU:T:2015:610
,
100.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Negyedszer, a felperes hiába hivatkozik arra, hogy a JCMC pusztán az AF és a KLM árufuvarozási tevékenységét koordináló fórum volt, ezek szintjén, így azt nem tudta felhasználni a kereskedelmi politikájukba való beavatkozás céljára.
E tekintetben a megtámadott határozat bizalmas mellékletében a Bizottság megállapította, hogy
[bizalmas]
(lásd a fenti 233. pontot). Márpedig, amint arra a felperes helyesen rámutat, az ügy iratai és különösen a Bizottság 2007. június 12‑i kérdőívére adott 2007. június 29‑i válasza az AF és a KLM leányvállalatok árufuvarozási osztályai szintjén megszervezett egységes struktúrára utal. Ebből nem következik, hogy e struktúrát a felperes szervezetén belül hozták létre, vagy hogy az bármilyen más módon bizonyítja a felperes által a leányvállalataira gyakorolt meghatározó befolyást.
Mindazonáltal a Bizottság által a KLM 2004. május 5. utáni magatartásai felperesnek való betudásának alátámasztására felhozott egyéb, érvényesen nem kifogásolt okok, nevezetesen először is a KLM tőkéje 97,5%‑ának és a szavazati jogok 49%‑ának birtoklása, másodszor a felperesnek az igazgatótanácsa és stratégiai irányító bizottsága révén a KLM tevékenységeire vonatkozó irányítási, iránymutatási és ellenőrzési jogköre, harmadszor pedig a KLM élén a felperesnél vezetői tisztségeket vagy társasági tisztségeket betöltő több személy jelenléte elegendő annak megállapításához, hogy a felperes ténylegesen meghatározó befolyást gyakorolt a KLM‑re.
A fentiekre tekintettel a jelen kifogást el kell utasítani.
4)

A személyes felelősség elvének, valamint a büntetések és szankciók egyéniesítése elvének megsértésére alapított, negyedik kifogásról
A felperes azt állítja, hogy az AF 2004. szeptember 15‑től és a KLM 2004. május 5‑től tanúsított magatartásainak betudása sérti a személyes felelősség, valamint a büntetések és szankciók egyéniesítésének elvét.
A Bizottság vitatja a felperes érvelését.
Emlékeztetni kell arra, hogy a személyes felelősség, valamint a büntetések és szankciók egyéniesítésének elve értelmében – amelyek minden, az uniós versenyszabályok szerinti szankciók megállapítására alkalmas közigazgatási eljárásban alkalmazandók – a vállalkozás csak az egyénileg terhére rótt tények miatt szankcionálható (lásd ebben az értelemben: 2001. december 13‑iKrupp Thyssen Stainless és Acciai speciali Terni kontra Bizottság ítélet,
T‑45/98 és T‑47/98
,
EU:T:2001:288
,
63.
pont; 2011. március 3‑iSiemens és VA Tech Transmission & Distribution kontra Bizottság ítélet,
T‑122/07–T‑124/07
,
EU:T:2011:70
,
122.
pont; 2014. július 11‑iRWE és RWE Dea kontra Bizottság ítélet,
T‑543/08
,
EU:T:2014:627
,
68.
pont).
Ezen elvet azonban össze kell egyeztetni a vállalkozás fogalmával, és azzal az ítélkezési gyakorlattal, miszerint azon tény, hogy az anyavállalat és leányvállalata az EUMSZ 101. cikk értelmében egyetlen vállalkozást alkot, feljogosítja a Bizottságot arra, hogy a bírságokat kiszabó határozatot a cégcsoport anyavállalatának címezze (lásd ebben az értelemben: 2011. március 3‑iSiemens és VA Tech Transmission & Distribution kontra Bizottság ítélet,
T‑122/07–T‑124/07
,
EU:T:2011:70
,
122.
pont; 2014. július 11‑iRWE és RWE Dea kontra Bizottság ítélet,
T‑543/08
,
EU:T:2014:627
,
69.
pont). Ugyanis még abban az esetben is, ha az anyavállalat nem vesz közvetlenül részt a jogsértésben, hasonló esetben meghatározó befolyást gyakorol az abban részt vevő leányvállalatokra. Következésképpen ebben az összefüggésben az anyavállalat felelőssége nem tekinthető objektív felelősségnek (lásd ebben az értelemben: 2009. szeptember 10‑iAkzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
,
77.
pont).
Ilyen körülmények között az anyavállalatot olyan jogsértésért marasztalják el, amelyet úgy kell tekinteni, mintha ő maga követte volna el (lásd ebben az értelemben: 2009. szeptember 10‑iAkzo Nobel és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
,
77.
pont; 2011. május 17‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítélet,
T‑299/08
,
EU:T:2011:217
,
180.
pont; 2012. június 27‑iBolloré kontra Bizottság ítélet,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
,
52.
pont).
A jelen ügyben, mivel a felperes a jelen kifogást az AF‑re és a KLM‑re gyakorolt meghatározó befolyás hiányára alapítja, anélkül hogy a korábbi kifogások keretében már felhozott bizonyítékoktól eltérő bizonyítékokat terjesztene elő, elegendő azt megállapítani, hogy az első jogalap első és harmadik kifogásának vizsgálatából kitűnik, hogy a Bizottság a jogilag megkövetelt módon bizonyította, hogy a felperes a szóban forgó időszakokban ilyen befolyást gyakorolt leányvállalataira. Ebből következik, hogy a jelen kifogás téves előfeltevésen alapul.
Ezenkívül, mivel mentes a hibáktól, és figyelembe véve a fenti 282. és 283. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatot, az AF 2004. szeptember 15‑től és a KLM 2004. május 5‑től tanúsított magatartásainak a felperesnek való betudása nem sérti a személyes felelősség elvét, valamint a büntetések és szankciók egyéniesítésének elvét.
Ennélfogva a jelen kifogást el kell utasítani.
Következésképpen az első jogalap első részét teljes egészében el kell utasítani.
b)

Az arra vonatkozó második részről, hogy a korábbi Air France társaság 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. között tanúsított magatartásait a felperesnek tudták be
A jelen rész, amellyel a felperes azt állítja, hogy a Bizottság több jogsértést követett el azáltal, hogy neki tudta be a korábbi Air France társaság 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. között tanúsított magatartásait – amit a Bizottság vitat –, három kifogásra tagolódik. Ezek közül az első az indokolási kötelezettség megsértésén, a második az említett magatartásoknak a szóban forgó időszak tekintetében a felperesnek való betudásával kapcsolatos hibákon, a harmadik pedig a személyes felelősség, valamint a büntetések és szankciók egyéniesítése elvének megsértésén alapul.
Előzetesen meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozatban a Bizottság három lépésben járt el. Először is e határozat (1080) preambulumbekezdésében a korábbi Air France társaság 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. közötti időszakban tanúsított magatartásait „jogutód” minőségében tudta be a felperesnek. E tekintetben arra a megállapításra támaszkodott, hogy 2004. szeptember 15‑én a korábbi Air France társaság a felperessé „vált”, mivel holdinggá alakult, cégnévváltoztatás és a társasági cél módosításának eredményeként, amint azt a megtámadott határozat (22) preambulumbekezdése kifejti.
Másodszor a 2004. szeptember 15. és 2006. február 14. közötti időszak vonatkozásában a Bizottság a megtámadott határozat (1083) és (1084) preambulumbekezdésében megállapította, hogy a felperes meghatározó befolyást gyakorolt az AF‑re.
Harmadszor, a megtámadott határozat (1085) preambulumbekezdésében a Bizottság a fenti 290. és 291. pontban ismertetett elemekből azt a következtetést vonta le, hogy a felperes és az AF egyetemlegesen felelős a bírság megfizetéséért a jogsértésben 1999. december 7. és 2006. február 14. között történt részvételük miatt.
Amint azt a Bizottság a tárgyaláson lényegében megerősítette, a felperes egységes és folyamatos jogsértésben való részvételének e megemlítése azon a megállapításon alapul, hogy az egységes és folyamatos jogsértés elkövetésében 2004. szeptember 15‑ig közvetlenül részt vevő jogi személy és a felperes egy és ugyanazon jogi személy, amelyeket kizárólag az időközben megváltozott cégnevük és társasági céljuk különböztet meg (lásd a fenti 244. és 290. pontot).
1)

Az indokolási kötelezettség megsértésére alapított, első kifogásról
A felperes azt állítja, hogy a megtámadott határozat nem indokolja kellőképpen a korábbi Air France társaság 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. között tanúsított magatartásai neki való betudását. Kifogásolja a megtámadott határozat (1080) preambulumbekezdését, amely nem teszi lehetővé az említett időszak tekintetében a korábbi Air France társasággal szemben fennálló jogállása megértését, és különösen annak megállapítását, hogy a felperest e társaság gazdasági utódjának vagy jogutódjának, vagy akár mindkettőnek tekintették‑e.
A megtámadott határozat francia nyelvű változatának (1080) preambulumbekezdését a 2010. november 9‑i határozathoz képest módosították. A felperes hangsúlyozza, hogy míg e határozat (1056) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy ő és az AF ebben a sorrendben a 2004. szeptember 15. előtt fennálló korábbi Air France társaság gazdasági utódja, illetve jogutódja, az említett határozat (1080) preambulumbekezdése már nem utal az „ebben a sorrendben” határozói szerkezetre. E módosítás a Bizottság által a Törvényszék előtt a 2015. december 16‑iAir France‑KLM kontra Bizottság ítélet (
T‑62/11
, nem tették közzé,
EU:T:2015:996
) alapjául szolgáló ügyben elismert hibából ered. A felperes azt is megjegyzi, hogy ilyen módosításra ugyanakkor nem került sor ugyanezen határozat holland és angol változatában, amelyek szerint ez utóbbi preambulumbekezdésben nem ő, hanem az AF került megjelölésre a korábbi Air France társaság gazdasági utódjaként.
A Bizottság vitatja a felperes érvelését.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az indokolást a szóban forgó jogi aktus jellegéhez kell igazítani, és abból világosan és egyértelműen ki kell tűnnie a jogi aktust meghozó intézmény érvelésének oly módon, hogy az érdekeltek megismerhessék a meghozott intézkedés indokait, a hatáskörrel rendelkező bíróság pedig gyakorolhassa felülvizsgálati jogkörét (lásd ebben az értelemben: 2011. szeptember 29‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítélet,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
,
147.
pont).
Az indokolási kötelezettség tiszteletben tartását az ügy körülményeire, így többek között a jogi aktus tartalmára, a hivatkozott indokok jellegére, valamint a címzettek, illetve a jogi aktus által az EUMSZ 263. cikk negyedik bekezdése értelmében érintett más személyek magyarázathoz jutás iránti érdekére figyelemmel kell értékelni. Nem követelmény, hogy az indokolás az összes releváns ténybeli és jogi elemre kitérjen, mivel azt a kérdést, hogy egy jogi aktus indokolása megfelel‑e az EUMSZ 296. cikkben és a Charta 41. cikke (2) bekezdésének c) pontjában foglalt követelményeknek, nemcsak szövegére, hanem összefüggéseire, valamint az adott tárgyra vonatkozó jogszabályok összességére is figyelemmel kell megvizsgálni (2011. szeptember 29‑iElf Aquitaine kontra Bizottság ítélet,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
,
150.
pont; 2016. december 13‑iPrinteos és társai kontra Bizottság ítélet,
T‑95/15
,
EU:T:2016:722
,
45.
pont).
Amint azt a Törvényszék a fenti 245–247. pontban megállapította, a megtámadott határozat (1080) preambulumbekezdéséből kitűnik, hogy a Bizottság arra a körülményre támaszkodott, hogy a felperes a korábbi Air France társaság holdingtársasággá alakulásából jött létre, annak érdekében, hogy neki tudja be az érintett időszakban ez utóbbi magatartásait.
Ennek során a Bizottság világosan és egyértelműen megjelölte azokat az okokat, amelyek miatt a felperesnek tudta be ezeket a magatartásokat, oly módon, hogy lehetővé tegye számára a meghozott intézkedés indokainak megismerését, a Törvényszék számára pedig a felülvizsgálati jogkörének gyakorlását.
E következtetést a felperes által előterjesztett egyik érv sem vonja kétségbe.
Bár kétségtelen, hogy a megtámadott határozat (1080) preambulumbekezdése megállapítja – amint arra a felperes rámutat –, hogy ez utóbbi „és az [AF] […] a 2004. szeptember 15. előtt fennálló korábbi Air France társaság gazdasági utódja és jogutódja”, e hivatkozást azonban nem lehet elszigetelten értelmezni.
Meg kell ugyanis állapítani, hogy a megtámadott határozat (1080) preambulumbekezdésében a szóban forgó hivatkozást közvetlenül megelőző és annak alátámasztására megfogalmazott megállapítások a korábbi Air France társaság és a felperes közötti jogi folytonosságra, illetve a korábbi Air France társaság és az AF közötti gazdasági folytonosságra vonatkoznak. Hasonlóképpen, az említett határozat angol és holland nyelvű változatában az említett hivatkozás a következőképpen szól: „[a felperes] és az [AF] tehát ebben a sorrendben a korábbi Air France társaság jogutódja, illetve gazdasági utódja”. Ebből következik, hogy ezt a hivatkozást egyrészt elírásnak kell tekinteni, másrészt pedig úgy kell értelmezni, hogy az kizárólag a korábbi Air France társasággal megállapított jogfolytonosság címén állapítja meg a felperes felelősségét, amit végeredményben a Bizottság is elfogadott a tárgyaláson.
2)

A korábbi Air France társaság által az 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. közötti időszakban tanúsított magatartások felperesnek való betudásával kapcsolatos hibákra alapított, második kifogásról
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság tévesen tudja be neki a korábbi Air France társaság magatartásait a létrehozását megelőző, azaz az 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. közötti időszakra, függetlenül attól, hogy a megtámadott határozat (1080) preambulumbekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a felperes e társaság „gazdasági utódja”, vagy annak jogutódja, vagy mindkettő, ugyanúgy, mint az AF.
A Bizottság vitatja a felperes érvelését.
Meg kell jegyezni, hogy a felperes a keresetlevélben három olyan forgatókönyvet vesz figyelembe, amelyekben megállapítják felelősségét a korábbi Air France társaság 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. közötti időszakban tanúsított magatartásaiért. Először is arról a forgatókönyvről van szó, amelyben a felperes e társaság gazdasági utódja, másodszor arról, amelyben a jogutódja, harmadszor pedig arról, amelyben annak gazdasági utódja és jogutódja. A jogutódlás szempontjából a felperes pusztán a jelen jogalap első részében ismertetett ítélkezési gyakorlat összefoglalására hivatkozik. Ez az összefoglalás általános jelleggel taglalja a leányvállalat által annak megszerzését megelőzően tanúsított versenyellenes magatartások anyavállalatnak való betudásának feltételeit.
Márpedig a felperes nem fejti ki, hogy a hivatkozott ítélkezési gyakorlat mennyiben vezet a korábbi Air France társaság magatartásai neki való betudásának kizárásához. Ráadásul az ezen ítélkezési gyakorlat által lefedett helyzetek eltérnek a jelen ügytől. A felperes ugyanis nem megszerezte a korábbi Air France társaságot, hanem az ez utóbbi cégnevében és társasági céljaiban bekövetkezett változás eredménye, ezáltal biztosítva a korábbi Air France társaság 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. közötti tevékenységeit illetően e társaság jogainak és kötelezettségeinek jogfolytonosságát.
A tárgyaláson a felperes hozzátette, hogy ha az AF‑nek a korábbi Air France társaság versenyellenes cselekményeiért való felelősségét a közöttük fennálló gazdasági folytonosságra alapítanák, az meggátolná a „felelősségmegosztást” a felperessel. A Bizottság ily módon nem dönthet úgy, hogy a korábbi Air France társaság cselekményeiért való felelősséget az AF‑re telepíti át, és ugyanakkor e cselekményeket betudja a felperesnek.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy főszabály szerint a jogsértés elkövetésének időpontjában az érintett vállalkozást irányító természetes vagy jogi személynek kell a jogsértésért felelnie, még akkor is, ha a jogsértést megállapító határozat meghozatalakor a vállalkozás működtetéséért más személy felelős (2000. november 16‑iCascades kontra Bizottság ítélet,
C‑279/98 P
,
EU:C:2000:626
,
78.
pont).
Az a körülmény, hogy az érintett vállalkozást a jogsértés időpontjában irányító személy bizonyos jellemzői – mint például a megnevezése – megváltoztak, nem kérdőjelezi meg jogi létezésének folyamatosságát (lásd ebben az értelemben: 2000. november 16‑iSCA Holding kontra Bizottság ítélet,
C‑297/98 P
,
EU:C:2000:633
,
28.
és
29.
pont).
Márpedig a jelen ügyben a megtámadott határozat (22) és (1080) preambulumbekezdéséből kitűnik, és nem vitatott, hogy az egységes és folyamatos jogsértésben 2004. szeptember 15. előtt részt vevő jogi személy ezen időpontot követően is létezett, cégnevének és társasági céljának megváltozása mellett. A korábbi Air France társaság, mint működő jogalany, ily módon a felperessé, az Air France‑KLM csoport végső anyavállalatává „vált”.
Ebből következik, hogy a fenti 309. és 310. pontban hivatkozott ítélkezési gyakorlatra tekintettel nem róható fel a Bizottságnak, hogy a jogi folytonosság kritériumát alkalmazta annak érdekében, hogy megállapítsa a felperes felelősségét a korábbi Air France társaság 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. között tanúsított cselekményeiért.
Ami azt a körülményt illeti, hogy az AF‑nek mint gazdasági jogutódnak is betudják e cselekményeket, emlékeztetni kell arra, hogy a több vállalkozás tekintetében elfogadott versenyjogi határozatot, bár azt egyetlen határozat formájában fogalmazták meg és tették közzé, olyan egyedi határozatok csoportjának kell tekinteni, amelyek az egyes címzett vállalkozásokkal szemben megállapítják a terhükre rótt jogsértés(eke)t, és adott esetben bírságot szabnak ki velük szemben (2002. október 15‑iLimburgse Vinyl Maatschappij és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P–C‑252/99 P és C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
,
100.
pont). Ily módon, ha valamely határozat egyik címzettje úgy dönt, hogy megsemmisítés iránti keresetet nyújt be, az uniós bíróság a határozatnak csupán olyan elemeiről ítélkezik, amelyek e címzettel kapcsolatosak, míg a többi címzettel kapcsolatos elemek főszabály szerint nem képezik az uniós bíróság által eldöntendő jogvita tárgyát (2013. július 11‑iTeam Relocations és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑444/11 P
, nem tették közzé,
EU:C:2013:464
,
66.
pont), kivéve azt az esetet, amikor az anyavállalat felelőssége teljes egészében a leányvállalata felelősségéből származik (lásd ebben az értelemben: 2013. január 22‑iBizottság kontra Tomkins ítélet,
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
,
43.
és
49.
pont).
Márpedig, mivel a felperesnek a korábbi Air France társaság cselekményeiért fennálló felelőssége nem leányvállalatának, az AF‑nek a felelősségéből származik, a jelen kereset keretében nem fogadható el a felperes azon kifogása, hogy a Bizottság az említett leányvállalatnak tudta be a korábbi Air France társaság 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. közötti cselekményeit.
A fentiekre tekintettel a második kifogást el kell utasítani.
3)

A személyes felelősség elvének, valamint a büntetések és szankciók egyéniesítése elvének megsértésére alapított, harmadik kifogásról
A felperes azt állítja, hogy a korábbi Air France társaság 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. között tanúsított magatartásai neki való betudása sérti a személyes felelősség elvét, valamint a büntetések és szankciók egyéniesítésének elvét. Azt állítja, hogy ő ebben az időszakban nem létezett, és hogy nem a korábbi Air France társaság gazdasági utódja.
A Bizottság vitatja a felperes érvelését.
E tekintetben meg kell állapítani, hogy a felperes érvelése azon a téves előfeltevésen alapul, hogy a felperes „nem létezett” a korábbi Air France társaság cselekményeinek időpontjában. Amint ugyanis azt a Törvényszék a fenti 293. és 311. pontban kiemelte, a korábbi Air France társaság és a felperes egy és ugyanazon jogi személy, amelynek létrehozása megelőzte a korábbi Air France társaság 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. közötti cselekményeinek elkövetését.
A fentiekre tekintettel a harmadik kifogást, következésképpen pedig a második részt teljes egészében el kell utasítani.
El kell utasítani a jelen jogalap keretében előzetesen felhozott kifogást is, amennyiben az azon alapul, hogy a felperes nem vett részt az egységes és folyamatos jogsértésben. A jelen rész vizsgálatából ugyanis kitűnik, hogy a felperes felelőssége a korábbi Air France társaság 1999. december 7. és 2004. szeptember 15. közötti cselekményeiért nem származékos felelősség. A jelen jogalapot tehát el kell utasítani.
4.

A 2002. évi engedékenységi közlemény, valamint az egyenlő bánásmód és a hátrányos megkülönböztetés tilalma elvének, illetve a bizalomvédelem elvének megsértésére alapított második jogalapról
A felperes azt állítja, hogy a Lufthansa által a mentesség iránti kérelmében előterjesztett bizonyítékok elfogadhatatlanok, és azokat törölni kell az ügy irataiból. A Lufthansa ugyanis nem volt jogosult a bírság alóli mentességre, mivel a mentesség iránti kérelmének benyújtását követően nem szüntette meg az egységes és folyamatos jogsértésben való részvételét, és ebből következően megsértette a 2002. évi engedékenységi közlemény 11. pontjának b) alpontjában foglalt feltételeket.
Márpedig a szóban forgó bizonyítékok nélkül a Bizottság számára lehetetlen lett volna a vizsgálat megindítása, amit ezen intézmény a megtámadott határozat (1302) preambulumbekezdésében elismert. Ezenkívül e bizonyítékok képezik e határozat alapját, amint azt ugyanezen határozat (1250) preambulumbekezdése hangsúlyozza. E bizonyítékok iratokból való törlésének tehát az említett határozat teljes egészében történő megsemmisítését kell eredményeznie.
A Bizottság vitatja a felperes érvelését. Egyrészt előadja, hogy a jelen jogalap hatástalan, mivel a Lufthansa mentességének visszavonása nem vonná maga után a Lufthansa által a mentesség iránti kérelem keretében benyújtott iratok elfogadhatatlanságát. Másrészt azt állítja, hogy a Lufthansa figyelmét felhívták arra, hogy az említett kérelem esetleges hozzáférhetővé tétele negatív hatással lehet a vizsgálat megfelelő lefolytatására, és a Bizottság azon képességére, hogy kivizsgálja és szankcionálja a vitatott kartellt. Egyébiránt a Lufthansa és a többi eljárás alá vont fuvarozók közötti kapcsolatok fenntartásának oka emellett egy harmadik ország versenyhatóságának kérése is volt.
A felperes úgy válaszol, hogy a jelen jogalap hatásos, és hogy azok az érvek, amelyeket a Bizottság a Törvényszék előtt azon sajátos körülményekkel kapcsolatban fejtett ki, amelyek állítólag igazolták a jogsértés folytatását a Lufthansa részéről a mentesség iránti kérelem benyújtását követően, elfogadhatatlanok, mivel nem szerepelnek a megtámadott határozatban. Úgy véli, hogy ezek az érvek, mivel elhallgatták őket előle, „a védelemhez való jog megsértésének minősülnek a fegyveregyenlőség megszakadása miatt”.
A felperes ezért azt kéri, hogy a Törvényszék kötelezze a Bizottságot az ellenkérelemben előadott új elemekre vonatkozó „részletes bizonyítékok” közlésére, annak érdekében, hogy teljes körű tájékoztatást kaphasson azokról a körülményekről, amelyek alapján a Bizottság és egy harmadik ország versenyhatósága a Lufthansát a jogsértés 2005. december 7. utáni folytatására ösztönözte.
Meg kell jegyezni, hogy a felperes érvelése teljes egészében azon az előfeltevésen alapul, amely szerint a 2002. évi engedékenységi közlemény 11. pontjának b) alpontjában foglalt feltételek be nem tartása olyan jellegű, hogy maga után vonja a mentesség iránti kérelem keretében előterjesztett bizonyítékok elfogadhatatlanságát.
Ez az érvelés a 2012. december 12‑iAlmamet kontra Bizottság ítéleten (
T‑410/09
, nem tették közzé,
EU:T:2012:676
,
39.
és
40.
pont) és a 2015. június 16‑iFSL és társai kontra Bizottság ítéleten (
T‑655/11
,
EU:T:2015:383
,
44.
,
46.
és
80.
pont) alapul, amelyekből kitűnik, hogy az uniós jog nem fogadhat el a bizonyítékok beszerzésére előírt és az érintettek alapvető jogainak védelmére irányuló eljárás teljes megsértésével megszerzett bizonyítékokat.
Ugyanakkor meg kell jegyezni, hogy a bírság alóli mentességben való részesülés feltételei nem a bizonyítékok beszerzésére vonatkozó eljárási szabályok. Azok ugyanis azokhoz az indokokhoz kapcsolódnak, amelyek alapján valamely tanú a hatóságokkal való együttműködés mellett dönt, és önmagukban nem gyakorolnak hatást a bizonyításfelvétel jogszerűségére és a bizonyítékok felhasználhatóságára (lásd ebben az értelemben: Kokott főtanácsnok FSL és társai kontra Bizottság ügyre vonatkozó indítványa,
C‑469/15 P
,
EU:C:2016:884
,
76.
és
77.
pont).
Továbbá, amennyiben a felperes azzal érvel, hogy az ilyen bizonyítékok befogadása ellentétes lenne bizonyos alapvető garanciákkal vagy lényeges eljárási szabályokkal, amelyeket egyébként beadványaiban nem részletez, meg kell jegyezni, hogy az ítélkezési gyakorlat szerint az a vállalkozás, amely úgy dönt, hogy a bírság összege csökkentésének érdekében nyilatkozatot tesz, tudatában van annak, hogy bár csökkentésben csak akkor részesülhet, ha a Bizottság véleménye szerint a csökkentésnek a közleményben meghatározott feltételei teljesülnek, a nyilatkozat mindenesetre az akta részét fogja képezni, és arra bizonyítékként lehet hivatkozni (2012. december 12‑iNovácke chemické závody kontra Bizottság ítélet,
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
,
111.
pont).
E következtetés levonása érdekében a Törvényszék kétségkívül a 2002. évi engedékenységi közlemény helyébe lépő, a kartellügyek esetében a bírságok alóli mentességről és a bírságok csökkentéséről szóló bizottsági közlemény (
HL 2006. C 298., 17. o.
; a továbbiakban: 2006. évi engedékenységi közlemény) 31. pontjára támaszkodott, amely úgy rendelkezik, hogy „[a] Bizottsághoz e közleménnyel kapcsolatban intézett bármely írásos nyilatkozat a Bizottság aktájának részét képezi és bizonyítéknak kell tekinteni”.
Ugyanakkor a 2006. évi engedékenységi közlemény 37. pontjából kitűnik, hogy az említett közlemény 31. pontja alkalmazandó az e közlemény hatálybalépésekor folyamatban lévő engedékenység iránti kérelmekre (lásd ebben az értelemben: 2012. december 12‑iNovácke chemické závody kontra Bizottság ítélet,
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
,
27.
és
111.
pont). Márpedig ez a helyzet a Lufthansa által 2005. december 7‑én a Bizottsághoz benyújtott kérelem esetében. E kérelem ugyanis a szóban forgó közlemény 2006. december 8‑i hatálybalépésének időpontjában még mindig függőben volt.
Végül a 2002. évi engedékenységi közlemény 33. pontja szerint „[a] Bizottsághoz e közleménnyel kapcsolatban intézett bármely írásos nyilatkozat a Bizottság iratainak részét képezi”. Ennélfogva az ilyen nyilatkozatot a Bizottság bizonyítékként felhasználhatja. A 2006. évi engedékenységi közlemény 31. pontjának szövege tehát csak azokat a következményeket teszi egyértelművé, amelyek szükségképpen következnek az említett nyilatkozatnak az iratanyagban való tartásából.
Egyébiránt a felperes állításával ellentétben semmi nem zárja ki, hogy a Törvényszék által a 2012. december 12‑iNovácke chemické závody kontra Bizottság ítéletben (
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
) az engedékenységet kérelmező által tett nyilatkozatokat illetően levont következtetések kiterjedjenek a valamely vállalkozás által a bírságmentességben való részesülés érdekében szolgáltatott bizonyítékok összességére.
Ily módon a 2012. december 12‑iNovácke chemické závody kontra Bizottság ítéletben (
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
) a Törvényszék lényegében a bírság összegének csökkentését elérni kívánó vállalkozás által tanúsított együttműködés önkéntes jellegére, valamint a szóban forgó tényállásra alkalmazandó engedékenységi közlemény szövegére támaszkodott annak megállapításakor, hogy az engedékenységet kérelmező nyilatkozatára bizonyítékként lehet hivatkozni, függetlenül az engedékenység iránti kérelme kimenetelétől.
Márpedig egyrészt a Lufthansa által a jelen ügyben a mentesség iránti kérelme keretében szolgáltatott bizonyítékokat – az engedékenységet kérelmező által a 2012. december 12‑iNovácke chemické závody kontra Bizottság ítélet (
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
) alapjául szolgáló ügyben a kérelmező által tett nyilatkozathoz hasonlóan – önként terjesztették elő.
Másrészt sem a 2002. évi, sem a 2006. évi engedékenységi közlemény nem tartalmaz olyan rendelkezéseket, amelyek a Bizottsággal együttműködni kívánó vállalkozásokban elvárásokat keltenének az általuk szolgáltatott bizonyítékok sorsát illetően, amennyiben e vállalkozások – bár a bírságok alóli feltételes mentességben részesülnek (a 2002. évi közlemény 15. pontja vagy a 2006. évi közlemény 18. pontja szerint) – nem felelnek meg a végleges mentességben való részesülés feltételeinek (a 2002. évi közlemény 19. pontja vagy a 2006. évi közlemény 22. pontja szerint). Ez a helyzet ellentétben áll azokkal a pontosításokkal, amelyek az említett közleményekben az olyan kérelem alátámasztására szolgáltatott információk sorsát érintik, amely kapcsán a Bizottság kizárja, hogy az megfelelhet a feltételes mentesség nyújtására vonatkozó feltételeknek. Ilyen esetben ugyanis a vállalkozás visszavonhatja a közölt bizonyítékokat (lásd a 2002. évi közlemény 17. pontját és a 2006. évi közlemény 20. pontját).
Ráadásul az engedékenységi eljárás hatékony érvényesülését veszélyeztetné az olyan vállalkozás által szolgáltatott bizonyítékoknak az aktából való automatikus kizárása, amelyről bebizonyosodik, hogy bár a mentesség iránti kérelme benyújtásának időpontjában a bírság alóli mentességre jogosult, nem felel meg azoknak a feltételeknek, amelyek alapján a jogsértést megállapító határozat meghozatalának időpontjában véglegesen részesülhetne abban. A Bizottságot ugyanis feltehetően fontos, a szóban forgó jogsértés bizonyításához és a vállalkozások abban való részvételére vonatkozó lényeges bizonyítékoktól fosztanák meg egy olyan szakaszban, amikor a hiányzó bizonyítékok további vizsgálati intézkedésekkel történő pótlásának lehetősége jelentősen korlátozott, különösen a bizonyítékok megsemmisülésének kockázata miatt. Ezenkívül fennállna annak a veszélye, hogy az eljárások sikere a mentességet kérelmező jóindulatára lenne bízva, míg a Bizottság akadályozva lenne a bírságmentességben való részesülés feltételei tiszteletben tartásának hatékony ellenőrzésében, mivel a mentesség nyújtásának elmaradásával való fenyegetés az ehhez kapcsolódó következményekre tekintettel hiteltelenné válna.
A fentiek összességére figyelemmel meg kell állapítani, hogy az, hogy a Lufthansa nem tartotta tiszteletben a 2002. évi engedékenységi közlemény 11. pontjának b) alpontjában előírt feltételt, még ha bizonyítást is nyerne, nem fosztja meg a Bizottságot annak lehetőségétől, hogy az engedékenység iránti kérelme keretében közölt bizonyítékokat felhasználja.
[omissis]
9.

Az AF egységes és folyamatos jogsértésben való részvétele időtartamának kiszámítása során elkövetett hibákra és az arányosság elvének megsértésére alapított, nyolcadik jogalapról
A felperes azt állítja, hogy a Bizottság nyilvánvaló mérlegelési hibákat követett el, és megsértette az arányosság elvét, amikor megállapította, hogy az AF 1999. december 7. és 2006. február 14. között részt vett az egységes és folyamatos jogsértésben. A felperes szerint – az AF és a Japan Airlines közötti, a megtámadott határozat (136) preambulumbekezdésében említett 1999. december 7‑i kapcsolatfelvételtől eltekintve – az ő tekintetében a Bizottság csak a 2001. január 19. és 2005. október 19. közötti időszakra vonatkozóan rendelkezik elegendő bizonyítékkal.
Azok a kapcsolatok, amelyekre a Bizottság annak érdekében támaszkodott, hogy megállapítsa az 1999. december 7. és 2001. január 19. közötti, valamint a 2005. október 19. utáni időszakban az AF részvételét az üzemanyagpótdíjjal kapcsolatos koordinációban, valójában nem minősíthetők versenyellenesnek, mivel azok nyilvános információk cseréjére vonatkoztak (a megtámadott határozat (137), (140)–(142), (554), (563) és (574) preambulumbekezdése), az információcserére az EGT‑n kívül került sor (az említett határozat (146), (152) és (182) preambulumbekezdése), vagy a Bizottság nem bizonyította annak versenyellenes jellegét (a határozat (530) és (556) preambulumbekezdése).
A Bizottság egyébiránt nem szolgáltatott érvényes bizonyítékot arra vonatkozóan, hogy az AF részt vett volna a 2005. október 19., illetve 2005. október 14. utáni időszakokban az egységes és folyamatos jogsértésnek a biztonsági pótdíjjal és a jutalékfizetés megtagadásával kapcsolatos összetevőiben.
Válaszában a felperes hozzáteszi, hogy a Bizottság nem kötelezheti őt annak bizonyítására, hogy 2005. október 19. után nyilvánosan elhatárolódott a vitatott kartelltől. Álláspontja szerint a Bizottságnak kell bizonyítania az említett jogsértésben ezen időpontot követően való részvételét.
A Bizottság vitatja a felperes érvelését.
Először azokat a kapcsolatokat kell megvizsgálni, amelyek a felperes szerint nyilvános információk cseréjére vonatkoztak (a megtámadott határozat (137), (140)–(142), (554), (563) és (574) preambulumbekezdései), másodszor azokat, amelyeket a felperes szerint az EGT‑n kívül valósítottak meg (e határozat (146), (152) és (182) preambulumbekezdései), és harmadszor azokat, amelyekről azt állítja, hogy nem kellően bizonyított a versenyellenes jellegük (az említett határozat (530) és (556) preambulumbekezdései).
A keresetlevélben a felperes a megtámadott határozat (563) preambulumbekezdésében ismertetett kapcsolatokra azon kapcsolatok között is hivatkozott, amelyeket álláspontja szerint az EGT‑n kívül hajtottak végre. Mindazonáltal a Törvényszék írásbeli kérdéseire válaszolva pontosította, hogy nem kellően bizonyított versenyellenes jellegük miatt kéri azok mellőzését.
Először is meg kell állapítani, hogy azon kapcsolatfelvételek között, amelyekről a felperes azt állítja, hogy nyilvános információcserére vonatkoztak, valójában háromféle információcsere szerepel.
Először is a szóban forgó kapcsolatok magukban foglalják az eljárás alá vont más fuvarozók olyan belső e‑mailjeit, amelyekben kifejezetten említésre kerül az AF‑fel való kapcsolattartás. Így a megtámadott határozat (137) preambulumbekezdésében a Bizottság a Japan Airlines 1999. december 20‑i belső e‑mailjére hivatkozik. Ez az e‑mail a Japan Airlines egyik alkalmazottja és az AF egyik japán képviselője közötti információcseréről számol be. Márpedig ez az információcsere, amelyre a Japan Airlines és az AF 1999. december 7‑i kapcsolatfelvételét követően került sor, és amelynek versenyellenes jellegét a felperes nem vitatja (az említett határozat (136) preambulumbekezdése), nem kizárólag az üzemanyagpótdíj bevezetésére vonatkozott, amit az AF ugyanazon a napon jelentett be nyilvánosan. Az említett információcsere keretében az AF japán képviselője azt is közölte a Japan Airlinesszal, hogy „ezt december 22‑én és azt követően minden piacon bejelentik”, és hogy az AF központja felvette a kapcsolatot más fuvarozók, köztük a Lufthansa központjával, hogy „az AF‑hez hasonlóan ösztönözzék a végrehajtást”.
Másodszor, a megtámadott határozat (140)–(142) preambulumbekezdésében hivatkozott e‑mailek más fuvarozók olyan belső elektronikus leveleit tartalmazzák, amelyekben nem szerepel semmilyen konkrét kapcsolat az AF és egy vagy több más fuvarozó között. Ezek az 1999. december 21‑i és 2000. január 3‑i keltezésű e‑mailek csupán az AF és egy vagy több más fuvarozó üzemanyagpótdíj bevezetésére irányuló szándékáról szólnak. Márpedig, amint azt a Törvényszék a fenti 506. pontban megállapította, az AF már 1999. december 20‑án nyilvánosan bejelentette az üzemanyagpótdíj bevezetését. A Bizottság nem hivatkozott más olyan bizonyítékra, amely alkalmas lenne annak alátámasztására, hogy az említett preambulumbekezdésekben hivatkozott belső e‑mailek szerzői az AF szándékairól más módon szereztek tudomást, mint e bejelentés révén. Ami az említett határozat (141) preambulumbekezdésében hivatkozott belső e‑mailben szereplő, az üzemanyagpótdíjjal kapcsolatos „bejelentésekre és a piacoknak szóló értesítésekre” vonatkozó utalást illeti, amelyekre „a következő napokban” kerül sor, ez túl homályos ahhoz, hogy bizonyíthassa a fentieket.
E körülmények között a Bizottság a megtámadott határozat (724) preambulumbekezdésében megalapozatlanul értelmezte úgy az említett határozat (140)–(142) preambulumbekezdésében hivatkozott belső e‑maileket, hogy azok alátámasztják az AF és más fuvarozók közötti információcserét.
Harmadszor, a megtámadott határozat (554), (563) és (574) preambulumbekezdésében hivatkozott e‑mailek olyan elektronikus levelek, amelyeknek az AF a feladója vagy egyik címzettje.
Az igaz, hogy a felperes által ezen e‑mailek keretében megosztott információk már előzetes nyilvános bejelentés tárgyát képezték. Ebből azonban nem lehet arra következtetni, hogy az említett e‑mailekre ne lehetett volna a felperessel szemben hivatkozni.
Egyrészt ugyanis emlékeztetni kell arra, hogy a nyilvánosság számára hozzáférhető információk cseréje sérti az EUMSZ 101. cikk (1) bekezdését akkor, ha az valamely más versenyellenes mechanizmus támogatását képezi (lásd ebben az értelemben: 2004. január 7‑iAalborg Portland és társai kontra Bizottság ítélet,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P és C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
,
281.
pont). Márpedig a jelen ügyben a megtámadott határozat (554), (563) és (574) preambulumbekezdésében hivatkozott e‑mailek mind az üzemanyagpótdíj összegének jövőbeni módosításaira vonatkoztak, amely pótdíjjal kapcsolatban a felperes nem vitatja, hogy az abban az időszakban az eljárás alá vont fuvarozók közötti versenyellenes egyeztetés tárgyát képezte.
Másrészt meg kell jegyezni, hogy a megtámadott határozat (554), (563) és (574) preambulumbekezdésében hivatkozott e‑mailek keretében kicserélt információk nem korlátozódtak az AF által már nyilvánosan bejelentett információkra. E határozat (554) preambulumbekezdése említést tesz egy 2005. november 15‑i e‑mailről, amelyben az AF nem csupán megismételte az üzemanyagpótdíj összegének az előző napon bejelentett növelését, hanem megerősítette azt. Márpedig ezáltal az AF tovább csökkentette az üzemanyagpótdíj szintjének alakulásával kapcsolatos bizonytalanságot.
A megtámadott határozat (563) és (574) preambulumbekezdésében a Bizottság ismerteti az Air Cargo Council Switzerland (svájci légi árufuvarozási tanács, a továbbiakban: ACCS) tagjai közötti információcseréket. Az említett határozat (563) preambulumbekezdésében hivatkozott információcsere 2005. november 28‑án kezdődött, és december 1‑jén ért véget. Az e határozat (574) preambulumbekezdésében hivatkozott információcsere 2006. február 6‑án és 7‑én történt. Ez a két információcsere nemcsak az üzemanyagpótdíj szintjének azon módosítására vonatkozott, amelyet az AF tervezett bevezetni, hanem arra a módosításra is, amelyet más eljárás alá vont fuvarozók, köztük a Swiss és a SIA terveztek bevezetni. Márpedig az AF nem bizonyítja, és még csak nem is állítja, hogy ezen információk mindegyike már előzetes nyilvános bejelentés tárgyát képezte.
Másodszor azon kapcsolatfelvételeket illetően, amelyekről a felperes azt állítja, hogy azokat az EGT‑n kívül hajtották végre, meg kell jegyezni, hogy a felperes előadja, hogy ezek nem tartoznak a Bizottság joghatósága alá. Ily módon lényegében azt állítja, hogy az említett határozat (146) és (152) preambulumbekezdésében ismertetett három kapcsolatfelvétel a bejövő útvonalakra vonatkozott, és azokra a 411/2004 rendelet és az EGT Vegyesbizottság 40/2005 határozatának hatálybalépése előtt került sor. Ami az e határozat (182) preambulumbekezdésében ismertetett kapcsolatot illeti, az a Svájcból induló útvonalakra vonatkozott, és megelőzte az EK–Svájc légi közlekedési megállapodás hatálybalépését.
Feltételezve, hogy a megtámadott határozat (146), (152) és (182) preambulumbekezdésében hivatkozott kapcsolatok kizárólag azokra az útvonalakra vonatkoztak, amelyek a szóban forgó időszakokban nem tartoztak a Bizottság joghatósága alá, emlékeztetni kell arra, hogy a Bizottság támaszkodhat a jogsértés időszakát megelőző kapcsolatokra annak érdekében, hogy a helyzetről átfogó képet alakítson ki, és ily módon megerősítse egyes bizonyítékok értelmezését (lásd ebben az értelemben: 2008. július 8‑iLafarge kontra Bizottság ítélet,
T‑54/03
, nem tették közzé,
EU:T:2008:255
,
427.
és
428.
pont). Ez a helyzet akkor is, ha a Bizottság nem rendelkezett hatáskörrel arra, hogy megállapítsa és szankcionálja a versenyszabályok ezen időszakot megelőzően történt megsértését (lásd ebben az értelemben: 2006. május 30‑iBank Austria Creditanstalt kontra Bizottság ítélet,
T‑198/03
,
EU:T:2006:136
,
89.
pont; 2012. március 22‑iSlovak Telekom kontra Bizottság ítélet,
T‑458/09 és T‑171/10
,
EU:T:2012:145
,
–
52.
pont).
A megtámadott határozatnak „A kartell alapelvei és szerkezete” című 4.1 pontjában található (107) és (108) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy a vizsgálata kétoldalú és többoldalú kapcsolatok hálózatán alapuló világszintű kartellt tárt fel, amely kapcsolatokra „az érintett vállalkozásokon belül különböző szinteken került sor […], és amely bizonyos esetekben különböző földrajzi területekre terjedt ki”.
A megtámadott határozat (109), (110), (876), (889) és (1046) preambulumbekezdésében, valamint 1323. lábjegyzetében a Bizottság kifejtette e „többszintű” szervezet működésének módját. A Bizottság szerint a pótdíjak általánosan alkalmazandó intézkedések voltak, amelyek nem egyetlen útvonalra vonatkoztak, hanem az volt a céljuk, hogy azokat világszinten valamennyi útvonalon alkalmazzák. A pótdíjakkal kapcsolatos döntéseket általában az egyes fuvarozók székhelyének szintjén hozták meg. A fuvarozók székhelyei így „kölcsönös kapcsolatban” álltak, amikor a pótdíj mértékének változása várható volt. Helyi szinten a fuvarozók azzal a céllal egyeztettek egymással, hogy egyrészt jobban hajtsák végre székhelyük utasításait, és azokat a piaci feltételekhez és a helyi szabályozáshoz igazítsák, másrészt hogy összehangolják és végrehajtsák a helyi kezdeményezéseket. Az említett határozat (111) preambulumbekezdésében a Bizottság kiemelte, hogy a fuvarozók képviselőinek helyi szövetségeit e célból használták többek között Svájcban.
A megtámadott határozat (146), (152) és (182) preambulumbekezdésében hivatkozott kapcsolatok pontosan e keretbe illeszkedtek. Először is ugyanis e kapcsolatfelvételek mindegyike az üzemanyagpótdíj Szingapúrban (a (146) preambulumbekezdés), Indiában (a (152) preambulumbekezdés) és Svájcban (a (182) preambulumbekezdés) történő bevezetésére vagy végrehajtására vonatkozott. Másodszor, ezek a kapcsolatfelvételek vagy a székhelyek közötti megbeszélésekkel, illetve a pótdíjakkal kapcsolatban általuk hozott döntésekkel egyidejűek voltak (a (146) preambulumbekezdés), vagy a székhellyel folytatandó konzultációra vonatkozó utasításokat rögzítettek, vagy helyi szinten tükrözték az előzetesen központi szinten tett bejelentéseket vagy hozott döntéseket (a (152) és (182) preambulumbekezdés). Harmadszor, e kapcsolatok mindegyikére a fuvarozók képviselőinek helyi szövetségei keretében vagy azok mellett került sor.
Márpedig a megtámadott határozat (724) és (792) preambulumbekezdésében a Bizottság az említett kapcsolatokra az olyan más bizonyítékokra vonatkozó értelmezésének alátámasztása érdekében támaszkodott, amelyek tekintetében nem állítják, hogy azok kívül esnek a joghatóságán. Így az említett kapcsolatok azon számos vitatott kapcsolat közé tartoznak, amelyekre a Bizottság e határozat (724) preambulumbekezdésében annak alátámasztása érdekében hivatkozott, hogy az AF „helyi szinten kapcsolatokat tartott fenn a versenytársakkal”. E kapcsolatok a 2001. január 19. előtti több olyan kapcsolatfelvétel között is szerepelnek, amelyekre a Bizottság az AF‑fel szemben az említett határozat (722)–(724) preambulumbekezdésében hivatkozott.
Ebből következik, hogy a Bizottság nem lépte túl a hatáskörének korlátait, amikor a megtámadott határozat (146), (152) és (182) preambulumbekezdésében hivatkozott kapcsolatokra támaszkodott a vitatott kartellről alkotott átfogó kép kialakítása és ezáltal azon bizonyítékok értelmezésének alátámasztása érdekében, amelyeket az egységes és folyamatos jogsértés üzemanyagpótdíjjal kapcsolatos összetevője tekintetében a felperes felelősségének megállapítása érdekében fogadott el.
A felpereshez hasonlóan meg kell azonban jegyezni, hogy a Bizottság nem bizonyította, hogy az AF részt vett az egyik ilyen kapcsolatfelvételben, nevezetesen a BAR SCC‑nek a megtámadott határozat (152) preambulumbekezdésében ismertetett hivatalos ülésén Indiában. A felperes azonban nem vitatja, hogy az AF‑et meghívták erre az ülésre, ahogyan a BAR SCC valamennyi tagját is. Márpedig az a tény, hogy a szóban forgó fuvarozók meg kívánták vitatni az üzemanyagpótdíj témáját az AF‑fel, önmagában arra utaló valószínűsítő körülménynek minősül, hogy ez utóbbi részt vett az egységes és folyamatos jogsértés üzemanyagpótdíjjal kapcsolatos összetevőjében (lásd ebben az értelemben: 2012. június 29‑iGDF Suez kontra Bizottság ítélet,
T‑370/09
,
EU:T:2012:333
,
226.
pont). Az ügy irataiból egyébként kitűnik, hogy tudomása volt e találkozó tárgyáról. A szintén az említett preambulumbekezdésben ismertetett informális megbeszélés végén ugyanis, amely kapcsán a felperes nem vitatja, hogy azon az AF részt vett, a BAR SCC elnöke azt javasolta, hogy szervezzék meg a BAR SCC hivatalos ülését annak érdekében, hogy az érintett fuvarozók között megállapodás szülessen az üzemanyagpótdíjról. Ebből következik, hogy a Bizottság jogosult volt a valószínűsítő körülmények szélesebb csoportjának részeként figyelembe venni az AF meghívását erre az ülésre, amikor az említett határozat (724) preambulumbekezdésében arra a következtetésre jutott, hogy az AF részt vett az üzemanyagpótdíjjal kapcsolatos megbeszéléseken Indiában a BAR SCC keretében.
A fentiekből következik, hogy a Bizottság az AF‑fel szemben figyelembe vehette a megtámadott határozat (146), (152) és (182) preambulumbekezdésében ismertetett kapcsolatokat.
Harmadszor, azon kapcsolatfelvételeket illetően, amelyek versenyellenes jellegét a felperes vitatja, meg kell jegyezni, hogy azok egy találkozót és több telefonhívást foglalnak magukban. Ezen a 2005. október 19‑én tartott és a megtámadott határozat (530) preambulumbekezdésében említett találkozón az AF és a Lufthansa „kölcsönösen biztosították egymást a pótdíjak következetes alkalmazásáról, továbbá megállapodtak abban, hogy nem ismételnek meg semmilyen más egyoldalú intézkedést – mint az AF részéről az üzemanyagpótdíj felső határának meghatározása –, valamint abban, hogy a szállítmányozók nem kaphatnak jutalékot a pótdíjak után”. E találkozó versenyellenes jellege tehát nem vitatható. A Törvényszék írásbeli kérdéseire adott válaszában a felperes egyébként elismerte, hogy a szóban forgó találkozó azon bizonyítékok részét képezi, amelyeket vele szemben figyelembe lehet venni.
A felperes kifogása tehát a megtámadott határozat (530) és (556) preambulumbekezdésében említett telefonhívásokra összpontosít. A felperes szerint e hívásokra a Lufthansa kezdeményezésére került sor, kizárólag abból a célból, hogy az engedékenységi ügyét elősegítse. Úgy véli, hogy olyan „utólagos kapcsolatokról” van szó, amelyek nem új témákra vonatkoztak, hanem pusztán „mesterséges kapcsolat” fenntartására irányultak az AF‑fel. Egyébiránt azt állítja, hogy az említett határozat (556) preambulumbekezdésében említett 2005. november 21‑i telefonhívások igen rövid ideig tartottak, és nem lehet azt a következtetést levonni, hogy azok célja versenyellenes jellegű információcsere volt, mivel AF ugyanazon a napon bejelentette az üzemanyagpótdíj csökkentését.
Ezen érvek egyike sem helytálló.
Először is, semmilyen konkrét bizonyítékra nem támaszkodik a felperes azon érve, amely szerint a megtámadott határozat (530) és (556) preambulumbekezdésében hivatkozott telefonhívásoknak kizárólag az volt a céljuk, hogy az AF‑fel mesterséges kapcsolatot tartsanak fenn a Lufthansa mentességi ügyének elősegítése érdekében. Az ügy iratai egyébként ennek ellenkezőjét bizonyítják. Így egyrészt az említett határozat (530) preambulumbekezdésében említett telefonhívás helyettesítette a 2005. október 19‑i találkozót – amelynek versenyellenes jellege bizonyítást nyert (lásd a fenti 523. pontot) – követő utólagos találkozót. Ráadásul a Bizottság e határozatban több más olyan kapcsolatfelvételre is hivatkozott, amelyekre ebben az időszakban került sor, és amelyekben az AF is részt vett (lásd többek között az (525) és (563) preambulumbekezdést). Másrészt az ugyanezen határozat (556) preambulumbekezdésében hivatkozott két telefonhívásra 2005. november 21‑én került sor, vagyis ugyanazon a napon, amikor közzétették a Lufthansának az üzemanyagpótdíj csökkentését bejelentő sajtóközleményét, és két nappal a 2005. október 19‑i találkozót követően, amelynek versenyellenes jellege bizonyítást nyert (lásd a fenti 523. pontot).
Másodszor, a megtámadott határozat (556) preambulumbekezdésében hivatkozott telefonhívásokat nem lehet figyelmen kívül hagyni azzal az indokkal, hogy lehetetlen megállapítani, hogy azok célja versenyellenes jellegű információcsere volt. Azonkívül ugyanis, hogy e hívásokra ugyanazon a napon került sor, amikor közzétették a Lufthansának az üzemanyagpótdíj csökkentését bejelentő sajtóközleményét, és két nappal a 2005. október 19‑i találkozót követően, e hívások kezdeményezője a Lufthansa árpolitikai igazgatója volt, akiről maga a felperes is elismeri, hogy „nemzetközi szinten központi szerepet játszott a magatartásokban”. A Lufthansa e munkavállalója egyébként korábban már többször felhívta az AF‑et annak érdekében, hogy megvitassák a pótdíjakat (az említett határozat (357), (525) és (552) preambulumbekezdése).
Ami azt a tényt illeti, hogy a megtámadott határozat (530) és (556) preambulumbekezdésében hivatkozott hívások a Lufthansa azon munkavállalóit érintették, akik állítólag tudták, hogy mentesség iránti kérelem előkészítése van folyamatban, egyrészt meg kell jegyezni, hogy az semmit nem változtat azok versenyellenes jellegén. Másrészt az említett preambulumbekezdésekben említett hívások ezen okból történő figyelmen kívül hagyása veszélyeztethetné az engedékenységi eljárás hatékony érvényesülését, megakadályozva a Bizottságot abban, hogy figyelembe vegye azokat a bizonyítékokat, amelyeket az érintett munkavállaló munkáltatója mentesség igénylésére irányuló szándékáról való tudomásszerzésének időpontja és a jogsértés megszűnésének időpontja között gyűjtöttek.
Egyébiránt az a körülmény, hogy az AF 2005. november 21‑én bejelentette az üzemanyagpótdíj csökkentését, egyáltalán nem vonja kétségbe a megtámadott határozat (556) preambulumbekezdésében említett kapcsolatfelvételek versenyellenes jellegét, hanem megerősíti azt. Valójában, amint az ebből a preambulumbekezdésből is kitűnik, a sajtóközlemény, amelyet a Lufthansa ugyanazon a napon, közvetlenül a közzététele előtt küldött meg a Lan Airlinesnak, szintén az üzemanyagpótdíj csökkentését jelentette be.
Harmadszor a felperes állításával ellentétben ahhoz, hogy valamely kapcsolatfelvételre hivatkozni lehessen a vállalkozással szemben a versenyszabályok megsértése miatt indított eljárás keretében, egyáltalán nem szükséges, hogy a kapcsolatfelvétel tárgya új legyen, vagy az meghatározott ideig tartson.
Ebből következik, hogy a Bizottság megalapozottan támaszkodott a felperessel szemben a megtámadott határozat (530) és (556) preambulumbekezdésében hivatkozott telefonhívásokra.
A fentiek összességére tekintettel meg kell állapítani, hogy a Bizottság az AF‑fel szemben támaszkodhatott a megtámadott határozat (137), (146), (152), (182), (530), (554), (556), (563) és (574) preambulumbekezdésében hivatkozott kapcsolatokra, de nem róhatta fel neki az említett határozat (140)–(142) preambulumbekezdésében ismertetett kapcsolatokat.
E megfontolások fényében kell meghatározni, hogy a Bizottság megállapíthatta‑e az AF jogsértésért való felelősségét 1999. december 7. és 2001. január 19. között, valamint 2005. október 19. után.
Az 1999. december 7. és 2001. január 19. közötti időszakot illetően, amelynek során csak az üzemanyagpótdíj volt hatályban, meg kell állapítani, hogy a Bizottság több olyan bizonyítékkal rendelkezett, amelyeket jogszerűen figyelembe vehetett az AF‑fel szemben. Először is az AF és a Japan Airlines közötti 1999. decemberi információcseréről (a megtámadott határozat (137) preambulumbekezdése), másodszor a CPA Indiában „2000 januárja körül” tartott találkozó megtartásáról szóló nyilatkozatáról (az említett határozat (152) preambulumbekezdése), harmadszor a BAR SCC 2000. február 3‑i üléséről készült jegyzőkönyvről (e határozat (146) preambulumbekezdése), negyedszer pedig az ACCS 2001. január 17‑i találkozójáról szóló jegyzőkönyvről (ugyanezen határozat (182) preambulumbekezdése) van szó. Az az időszak tehát, amelynek során a Bizottság nem rótt fel semmilyen kapcsolatot az AF‑nek, 2000. február 4‑én kezdődött, és 2001. január 17‑én ért véget. Következésképpen ez az időszak nem „közel egy év és másfél hónap”, hanem legfeljebb tizenegy hónap és tizenhárom nap.
A jelen ügy körülményei között ez az időtartam elég hosszú ahhoz, hogy szükséges legyen annak vizsgálata, hogy az AF részvétele az egységes és folyamatos jogsértésben 2000. február 4. és 2001. január 17. között megszakadt‑e.
E tekintetben emlékeztetni kell arra, hogy az a tény, hogy egy meghatározott időszak tekintetében nem terjesztettek elő közvetlen bizonyítékot valamely társaság szóban forgó jogsértésben való részvételére, nem képezi akadályát annak, hogy e részvételt ezen időszak vonatkozásában is megállapítsák, amennyiben e megállapítás objektív és egybehangzó valószínűsítő körülményeken alapul (lásd: 2015. szeptember 17‑iTotal Marketing Services kontra Bizottság ítélet,
C‑634/13 P
,
EU:C:2015:614
,
27.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Az a tény, hogy összetett jogsértés esetén az érintett vállalkozás nem vesz részt egy vagy több összejátszásra irányuló kapcsolatban, vagy nem ért egyet ezek bármelyikének eredményével, nem jelenti azt, hogy megszüntette a szóban forgó jogsértésben való részvételét (2011. március 24‑iKaimer és társai kontra Bizottság ítélet,
T‑379/06
, nem tették közzé,
EU:T:2011:110
,
66.
pont).
Ezzel szemben a nyilvános elhatárolódás olyan fontos ténynek minősül, amely alkalmas a versenyellenes magatartás megszűnésének bizonyítására. Fordított esetben a nyilvános elhatárolódás hiánya olyan ténybeli helyzetnek minősül, amelyre a Bizottság valamely vállalkozás versenyellenes magatartása folytatásának bizonyítása érdekében hivatkozhat. Ugyanakkor csak egy olyan tényezőről van szó, amelyet figyelembe kell venni annak megállapítása érdekében, hogy valamely vállalkozás ténylegesen továbbra is részt vett‑e a jogsértésben, vagy épp ellenkezőleg, abbahagyta azt. Nem elegendő az érintett vállalkozás megszakítás nélküli részvételére vonatkozó megállapítás alátámasztásához, ha egy jelentős időszakban több összejátszásra irányuló kapcsolatfelvételre került sor képviselői távollétében. A Bizottságnak ilyenkor más bizonyítékokat kell szolgáltatnia (lásd ebben az értelemben: 2015. szeptember 17‑iTotal Marketing Services kontra Bizottság ítélet,
C‑634/13 P
,
EU:C:2015:614
,
23.
és
28.
pont).
E bizonyítékok összefügghetnek többek között a szóban forgó jogsértés jellegével (lásd ebben az értelemben: 2011. július 12‑iToshiba kontra Bizottság ítélet,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
,
237.
pont), az érintett kartell működésével (lásd ebben az értelemben: 2011. október 25‑iAragonesas Industrias y Energía kontra Bizottság ítélet,
T‑348/08
,
EU:T:2011:621
,
243.
és
244.
pont), az érintett vállalkozás szóban forgó piacon tanúsított magatartásával (lásd ebben az értelemben: 2006. december 5‑iWestfalen Gassen Nederland kontra Bizottság ítélet,
T‑303/02
,
EU:T:2006:374
,
139.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat; 2011. július 12‑iToshiba kontra Bizottság ítélet,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
,
241.
pont), valamint az érintett magatartás több más összetevőt magában foglaló egységes jogsértésbe való illeszkedésével, illetve az említett magatartás által kiváltott hatásokkal (lásd ebben az értelemben: 2011. július 12‑iToshiba kontra Bizottság ítélet,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
,
242.
és
245.
pont).
A megtámadott határozat (117) preambulumbekezdésében a Bizottság megállapította, hogy „[l]egalább 1999 végétől kezdődően az üzemanyagpótdíjak bevezetése, az üzemanyagpótdíj‑mechanizmusok alkalmazása és azok módosításainak bevezetése több [eljárás alá vont fuvarozók] között összehangoltan történt”. Ugyanezen határozat (133)–(153) preambulumbekezdésében a Bizottság ismertette azokat a bizonyítékokat, amelyek arra utalnak, hogy 1999. december eleje és 2000 februárja vagy márciusa között több fuvarozó, köztük az AF is, kapcsolatba lépett egymással annak érdekében, hogy 2000 elejére központilag bevezessék az üzemanyagpótdíjat, és helyi szinten megvalósítsák azt. Ezen összefüggésbe illeszkednek az e határozat (136), (137), (146) és (152) preambulumbekezdésében hivatkozott kapcsolatfelvételek, amelyeket a Bizottság az AF‑fel szemben megállapított.
A megtámadott határozat (884) preambulumbekezdésében a Bizottság mindazonáltal hangsúlyozta, hogy „a fuvarozók közötti kapcsolattartás gyakorisága időben változott”. Megállapította, hogy az üzemanyagpótdíjra vonatkozó kapcsolatfelvételek „különösen gyakoriak voltak, amikor az üzemanyagindexek olyan szinthez közelítettek, amely növelést vagy csökkenést eredményezhetett, de más időszakokban kevésbé gyakoriak lehettek”.
Márpedig az üzemanyagpótdíj 2000 elején történt bevezetését követően – amint az a megtámadott határozat (157)–(165) preambulumbekezdéséből kitűnik – csak 2000‑ben növekedett az üzemanyag ára kellő mértékben ahhoz, hogy arra ösztönözze a fuvarozókat, hogy ugyanezen év szeptemberében és októberében tárgyalásokat kezdjenek az üzemanyagpótdíj emeléséről vagy annak bevezetéséről azon fuvarozók esetében, amelyek ezt még nem tették meg. Az említett preambulumbekezdésekben ismertetett bizonyítékok azonban csak kevés számú kapcsolatfelvételre utalnak, amelyek jelentős része kétoldalú formát öltött.
Amint az a megtámadott határozat (166)–(183) preambulumbekezdéséből kitűnik, az eljárás alá vont fuvarozók között csak akkor kezdődtek gyakoribb és többoldalú kapcsolatok az üzemanyagpótdíjjal kapcsolatban, amikor a Lufthansa 2001 elején bejelentette az üzemanyagpótdíj csökkentését. Márpedig az AF e fuvarozók közé tartozott, és a felperes nem bizonyítja, és nem is állítja, hogy az AF időközben 2000. február 4. és 2001. január 17. között nyilvánosan elhatárolódott volna az egységes és folyamatos jogsértéstől. Azt sem állítja, hogy ezen időszakban az AF tisztességes és független versenymagatartást követett volna az érintett piacon, és azt sem vitatja, hogy az üzemanyagpótdíjra vonatkozó összehangolás hatásai ebben az időszakban is fennmaradtak. E körülmények között meg kell állapítani, hogy a Bizottság hiba elkövetése nélkül állapíthatta meg az AF felelősségét az említett időszak vonatkozásában az egységes és folyamatos jogsértésért.
A 2005. október 19. utáni időszakot illetően meg kell jegyezni, hogy a Bizottság több olyan bizonyítékkal rendelkezett, amelyeket jogszerűen figyelembe vehetett az AF‑fel szemben. Az üzemanyagpótdíj esetében a Lufthansával 2005. november végén folytatott telefonhívásról (a megtámadott határozat (530) preambulumbekezdése), a Japan Airlines 2005. november 15‑i e‑mailjéről (az említett határozat (554) preambulumbekezdése), a Lufthansával 2005. november 21‑én folytatott telefonhívásokról (e határozat (556) preambulumbekezdése), valamint azokról az e‑mailekről van szó, amelyeket az ACCS tagjai 2005. november 28. és december 1., illetve 2006. február 6. és 7. között váltottak (ugyanezen határozat (563) és (574) preambulumbekezdése).
Ezzel szemben meg kell állapítani – amint arra a felperes rámutat –, hogy a biztonsági pótdíjra és a jutalékfizetés megtagadására vonatkozóan a Bizottság rendelkezésére álló egyetlen bizonyíték sem későbbi, mint 2005. október 19., illetve 2005. október 14. A jutalékfizetés megtagadása kapcsán az utolsó bizonyítékok, amelyeket a Bizottság az AF‑fel szemben figyelembe vett, 2005. október 14‑re nyúlnak vissza. Ami a biztonsági pótdíjat illeti, a Bizottság nem jelölt meg olyan konkrét kapcsolatot, amelyben az AF 2005‑ben részt vett, noha az említett határozat (639) preambulumbekezdésében jelezte, hogy a 2005. január óta a Lufthansa belgiumi, franciaországi, luxemburgi, hollandiai és svájci értékesítési igazgatójának pozícióját betöltő személy beszámolt arról, hogy a felperes egyik munkavállalójával találkozott a biztonsági pótdíj felső korlátja kapcsán.
Meg kell azonban jegyezni, hogy a felperes beadványaiban ebből semmilyen konkrét következtetést nem von le. Amennyiben a felperes azt állítja, hogy 2005. október 14., illetve október 19. után felhagyott az egységes és folyamatos jogsértés biztonsági pótdíjra és a jutalékfizetés megtagadására vonatkozó összetevőiben való részvétellel, meg kell jegyezni, hogy téved. Ugyanis először is az AF továbbra is részt vett az említett jogsértés üzemanyagpótdíjra vonatkozó összetevőjében 2005. október 19. után (lásd a fenti 544. és 545. pontot), és nem állítja, hogy nem tudott arról, hogy a többi eljárás alá vont fuvarozó ezen időpontot követően továbbra is összehangolt magatartást tanúsított a biztonsági pótdíj és a jutalékfizetés megtagadása tárgyában. Továbbá a felperes a legcsekélyebb bizonyítékot sem szolgáltatta arra vonatkozóan, hogy az AF újra tisztességes és független versenyt folytatott volna az érintett piacon, vagy hogy kinyilvánította volna azon szándékát, hogy 2005. október 19. után elhatárolódik az egységes és folyamatos jogsértés biztonsági pótdíjhoz és a jutalékfizetés megtagadásához kapcsolódó összetevőitől. Azt sem vitatja, hogy ezen összetevők hatásai ezen időpontot követően is fennmaradtak. Végül a biztonsági pótdíjnak és a jutalékfizetés megtagadásának a végrehajtása jelentősen ritkább kapcsolatokat igényelt, mint az üzemanyagpótdíj végrehajtása. Az üzemanyagpótdíjjal ellentétben ugyanis a biztonsági pótdíj nem olyan indexen alapult, amelynek változása rendszeres kiigazításokat igényelt. Ez magyarázatot ad arra, hogy 2001 végén történt bevezetését követően csak a végrehajtására vonatkozó eseti kapcsolatfelvételek tárgyát képezte a fuvarozók között (lásd a megtámadott határozat (579) preambulumbekezdését). Ami a jutalékfizetés megtagadását illeti, az egyszerűen abból állt, hogy megtagadták az engedmények nyújtását a szállítmányozók részére, és így az nem igényelt olyan rendszeres kiigazításokat, mint az üzemanyagpótdíj. Ilyen körülmények között a Bizottság a rendelkezésére álló bizonyítékokból joggal következtethetett arra, hogy az AF részvétele e jogsértésnek a biztonsági pótdíjhoz és a jutalékfizetés megtagadásához kapcsolódó összetevőiben nem ért véget 2005 októberében.
[omissis]

A fenti indokok alapján,
A TÖRVÉNYSZÉK (kibővített negyedik tanács)
a következőképpen határozott:

1)
A Törvényszék a keresetet elutasítja.

2)
Az Európai Bizottság viseli saját költségeinek az egyharmadát.

3)
Az Air France‑KLM viseli saját költségeit, valamint a Bizottság költségeinek a kétharmadát.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Spielmann
Reine
Kihirdetve Luxembourgban, a 2022. március 30‑i nyilvános ülésen.
Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: francia.
(
)	A jelen ítéletnek csak azok a pontjai kerülnek ismertetésre, amelyek közzétételét a Törvényszék hasznosnak tartja.
(
)	Kitakart bizalmas adatok.