CELEX: 62014TJ0586
Dempings
Ķīnas izcelsmes solārā stikla imports
Galīgais antidempinga maksājums
Uzņēmuma, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statuss
Regulas (EK) Nr. 1225/2009 2. panta 7. punkta b) apakšpunkts un c) apakšpunkta trešais ievilkums
Nozīmīgi izkropļojumi, kas mantoti no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas
Nodokļu priekšrocības

Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētā regula
Prasītāja
Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd
ir saskaņā ar Ķīnas tiesībām reģistrēta sabiedrība, kas tajā ražo un eksportē uz Eiropas Savienību solāro stiklu, uz kuru attiecas Komisijas 2014. gada 13. maija Īstenošanas regula (ES) Nr. 470/2014, ar ko nosaka galīgu antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu, kurš noteikts Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes solārā stikla importam (
OV L 142, 1. lpp.
, un labojums –
OV 2014, L 253, 4. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētā regula”).
Vienīgais prasītājas akcionārs ir sabiedrība
Xinyi Solar (Hong Kong) Ltd
, kas ir reģistrēta Honkongā (Ķīna) (turpmāk tekstā – “
XSolarHK
”) un ir iekļauta Honkongas Fondu biržas sarakstā.
2013. gada 26. novembrī Eiropas Komisija pieņēma Regulu (ES) Nr. 1205/2013, ar ko nosaka pagaidu antidempinga maksājumu Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes solārā stikla importam (
OV L 316, 8. lpp.
; turpmāk tekstā – “pagaidu regula”).
No apstrīdētās regulas izriet, ka procedūra, kurā tika pieņemta pagaidu regula, tika uzsākta 2013. gada 28. februārī, pēc tam, kad tika saņemta sūdzība, kas tika iesniegta to ražotāju vārdā, kuri pārstāv vairāk nekā 25 % no Savienības izcelsmes solārā stikla kopējās produkcijas (apstrīdētās regulas preambulas 2. apsvērums).
Tāpat no apstrīdētās regulas izriet, ka, atklājoties būtiskiem faktiem un apsvērumiem, uz kuru pamata tika izlemts noteikt antidempinga pagaidu maksājumu (turpmāk tekstā – “pagaidu secinājumi”), vairākas ieinteresētās personas, tostarp prasītāja, iesniedza rakstiskus apsvērumus, kuros tās izteica savu viedokli par pagaidu secinājumiem (apstrīdētās regulas preambulas 4. apsvērums).
Komisija turpināja vākt un pārbaudīt visu informāciju, ko tā uzskatīja par nepieciešamu galīgo secinājumu izdarīšanai. Tika ņemti vērā ieinteresēto personu mutiski un rakstiski sniegtie apsvērumi, un vajadzības gadījumā pagaidu secinājumi tika grozīti (apstrīdētās regulas preambulas 5. apsvērums).
Pēc tam Komisija visus lietas dalībniekus, tostarp prasītāju, informēja par būtiskajiem faktiem un apsvērumiem, uz kuru pamata bija paredzēts noteikt galīgo antidempinga maksājumu Ķīnas izcelsmes solārā stikla importam un galīgi iekasēt ar pagaidu maksājumu nodrošinātās summas (turpmāk tekstā – “galīgie secinājumi”). Tiem arī tika noteikts termiņš apsvērumu par galīgajiem secinājumiem iesniegšanai (apstrīdētās regulas preambulas 6. apsvērums).
2013. gada 21. maijā prasītāja iesniedza lūgumu piešķirt uzņēmuma, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, statusu (turpmāk tekstā – “TES”) un 2013. gada 6. jūnijā iesniedza atbildes uz Komisijas antidempinga anketas jautājumiem.
Prasītāja uz Komisijas vēstuli, ar kuru tai tika lūgts sniegt papildu informāciju, atbildēja 2013. gada 21. jūnijā.
Informācija, kuru prasītāja bija sniegusi pieteikuma par TES piešķiršanu veidlapā un atbildēs uz Komisijas anketu, tika pārbaudīta prasītājas Ķīnas juridiskajā adresē laikā no 2013. gada 21.–26. jūnijam.
2013. gada jūnija beigās un jūlijā prasītāja, saskaņojot to ar Komisiju un atbilstoši tās lūgumam, iesniedza papildu informāciju.
2013. gada 22. augusta vēstulē (turpmāk tekstā – “Komisijas 2013. gada 22. augusta vēstule”) Komisija informēja prasītāju par to, ka tā uzskata, ka tāpēc vien, ka tā neatbilst šī statusa piešķiršanas trešajam kritērijam, nevar tikt apmierināts tās pieteikums par TES piešķiršanu. Komisija aicināja prasītāju iesniegt savus apsvērumus. Savukārt tika uzskatīts, ka prasītāja ir izpildījusi pārējos četrus TES piešķiršanas kritērijus.
Savā 2013. gada 22. augusta vēstulē Komisija norādīja:
2013. gada 1. septembrī prasītāja iesniedza savus apsvērumus, uz kuriem Komisija sniedza atbildi tās 2013. gada 13. septembra galīgajā lēmumā, ar kuru tika lemts par pieteikumu piešķirt TES (turpmāk tekstā – “Komisijas 2013. gada 13. septembra vēstule”), kurā tā apstiprināja, ka prasītājas iesniegtais pieteikums par TES piešķiršanu tiek noraidīts.
Komisijas 2013. gada 13. septembra vēstulē Komisija tostarp norādīja:
Pēc tam, kad bija paziņoti pagaidu secinājumi, kā arī vēlāk – pēc galīgo secinājumu paziņošanas – prasītāja norādīja, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu, noraidot tās pieteikumu par TES. Šis arguments tika formulēts jau pagaidu posmā, un Komisija to noraidīja pagaidu regulas preambulas 43. un 47. apsvērumā (apstrīdētās regulas preambulas 32. apsvērums).
Tādējādi pagaidu regulas preambulas 34.–47. apsvērumā izklāstītie secinājumi, saskaņā ar kuriem visi pieteikumi par TES bija jānoraida, tika apstiprināti apstrīdētajā regulā (apstrīdētās regulas preambulas 34. apsvērums).
Pagaidu regulas preambulas 34.–47. apsvērums ir šādi:
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 7. augustā, prasītāja cēla šo prasību.
Tiesvedības rakstveida daļā Komisija atbildes rakstā uz repliku lūdza Vispārējo tiesu, piemērojot 1991. gada 2. maija Vispārējās tiesas Reglamenta 64. pantu, noteikt procesa organizatorisko pasākumu, lai prasītājai tiktu pieprasīts pierādīt, ka tā ir saņēmusi sabiedrības, kurai bija adresēts replikas raksta pielikumā esošais dokuments, atļauju to iesniegt, jo šādas atļaujas neesamības gadījumā šis dokuments, kas attiecas uz prasības ceturto pamatu – tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, no lietas materiāliem būtu jāizņem.
Pēc tiesneša referenta ziņojuma uzklausīšanas Vispārējā tiesa nolēma sākt mutvārdu procesu.
Piemērojot 1991. gada 2. maija Reglamenta 64. panta 2. punkta a) apakšpunktu, Vispārējā tiesa uzdeva lietas dalībniekiem jautājumus, uz kuriem līdz tiesas sēdei bija jāsniedz rakstveida atbildes.
Lietas dalībnieki uz šiem jautājumiem atbildēja noteiktajā termiņā.
Ar vēstuli, kas Vispārējās tiesas kancelejai nosūtīta 2015. gada 8. septembrī, prasītāja saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 85. panta 3. punktu iesniedza kopiju Komisijas 1997. gada 12. decembra paziņojumam Padomei un Eiropas Parlamentam par nostāju pret bijušajām valstīm, kurās nav tirgus ekonomikas, antidempinga procedūrās un par priekšlikumu Padomes regulai par grozījumiem Padomes Regulā (EK) Nr. 384/96 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis [COM(97) 677, galīgā redakcija].
Tajā pašā dienā Vispārējā tiesa saskaņā ar Reglamenta 85. panta 4. punktu paziņoja Komisijai, ka prasītāja ir iesniegusi pierādījumus, tai norādot, ka tā varēs paust nostāju par attiecīgo dokumentu tiesas sēdes laikā.
Vispārējā tiesa 2015. gada 9. septembra tiesas sēdē uzklausīja lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumus un to atbildes uz tās uzdotajiem mutiskajiem jautājumiem.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
atcelt apstrīdēto regulu, ciktāl tā uz to attiecas;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prasību noraidīt;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par novēlotu pierādījumu iesniegšanu
Kā tika atgādināts 24. punktā, prasītāja dokumentu kā jaunu pierādījumu iesniedza Vispārējās tiesas kancelejā dienu pirms tiesas sēdes.
Tiesas sēdē Komisija lūdza Vispārējai tiesai, piemērojot Reglamenta 85. panta 3. punktu, šo dokumentu nepievienot lietas materiāliem.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 85. panta 3. punktu “puses izņēmuma kārtā var sniegt papildu pierādījumus vai izteikt pierādījumu piedāvājumus pirms tiesvedības mutvārdu daļas pabeigšanas vai pirms Vispārējās tiesas lēmuma izlemt lietu bez tiesvedības mutvārdu daļas ar nosacījumu, ka kavēšanās šo ziņu iesniegšanā ir attaisnota”.
Šajā gadījumā prasītāja nav norādījusi nevienu iemeslu, kas ļautu pamatot kavēšanos attiecīgā dokumenta iesniegšanā.
Tomēr, lai arī strīdā, kura ietvarus ir noteikuši lietas dalībnieki, Savienības tiesai ir jāspriež tikai par lietas dalībnieku prasījumiem, tai nebūtu jābūt ierobežotai vienīgi ar šo lietas dalībnieku savu prasījumu atbalstam norādītajiem argumentiem, pretējā gadījumā atbilstošā situācijā tā pamatotu savu nolēmumu ar kļūdainiem juridiskiem apsvērumiem (skat. spriedumu, 2009. gada 5. oktobris, Komisija/Roodhuijzen,
T‑58/08 P
, Krājums,
EU:T:2009:385
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
It īpaši tādā strīdā starp lietas dalībniekiem, kas ir saistīts ar Savienības tiesību normas interpretāciju un piemērošanu, kā tas ir šajā gadījumā, strīda atrisināšanai atbilstošās tiesību normas Savienības tiesai ir jāpiemēro faktiem, kurus tai zināmus ir darījuši lietas dalībnieki. Saskaņā ar
iura novit curia
principu likuma jēgas noteikšana neietilpst tā principa piemērošanas jomā, atbilstoši kuram lietas dalībnieki var brīvi noteikt strīda robežas (skat. spriedumu Komisija/Roodhuijzen, minēts
33.
punktā,
EU:T:2009:385
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Aplūkotais dokuments ir uzskatāms par sagatavojošu dokumentu, lai veiktu grozījumus savulaik piemērojamajā tiesiskajā regulējumā, kas ir pamatā Padomes 2009. gada 30. novembra Regulai (EK) Nr. 1225/2009 par aizsardzību pret importu par dempinga cenām no valstīm, kas nav Eiropas Kopienas dalībvalstis (
OV L 343, 51. lpp.
, un labojums –
OV 2010, L 7, 22. lpp.
; turpmāk tekstā – “pamatregula”). Tādējādi tajā varētu būt norādīti apstākļi, kas būtu jāņem vērā, tiesai veicot pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta trešā ievilkuma piemērojamības interpretāciju, it īpaši vēsturisko interpretāciju.
Tādējādi Komisijas lūgums nepievienot dokumentu lietas materiāliem ir jānoraida.
Par lietas būtību
Prasības pamatojumam prasītāja norāda četrus pamatus; pirmais no tiem ir par pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta trešā ievilkuma pārkāpumu, un ar to tiek norādīts, ka Komisija apstrīdētajā regulā ir kļūdaini uzskatījusi, ka prasītājas ražošanas izmaksas un finanšu situācija ir pakļauta būtiskiem kropļojumiem, kuri ir mantoti no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, šīs tiesību normas izpratnē.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar pamatregulas 2. panta 7. punkta a) apakšpunktu gadījumā, ja preces tiek importētas no valstīm, kuras nav tirgus ekonomikas valstis, atkāpjoties no šī paša panta 1.–6. punktā izklāstītajiem noteikumiem, normālā vērtība principā tiek noteikta, pamatojoties uz cenu vai salikto vērtību kādā trešajā valstī ar tirgus ekonomiku. Šīs tiesību normas mērķis ir nepieļaut valstīs, kurās nav tirgus ekonomikas, esošo cenu un izmaksu ņemšanu vērā, ciktāl šie parametri nav parasts tirgū darbojošos spēku rezultāts (skat. spriedumu, 2012. gada 19. jūlijs, Padome/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group,
C‑337/09 P
, Krājums,
EU:C:2012:471
,
66.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr saskaņā ar pamatregulas 2. panta 7. punkta b) apakšpunktu, veicot antidempinga izmeklēšanu attiecībā uz importu no Ķīnas, normālā vērtība atsevišķiem ražotājiem tiek noteikta atbilstīgi pamatregulas 2. panta 1.–6. punktam, ja, pamatojoties uz pienācīgi argumentētiem pieteikumiem, ko iesniedz viens vai vairāki izmeklēšanai pakļauti ražotāji, un saskaņā ar šī paša 7. punkta c) apakšpunktā minētajiem kritērijiem un procedūrām, ir iespējams pierādīt, ka konkrētie ražotāji attiecībā uz līdzīgu produktu ražošanu un pārdošanu darbojas gandrīz pilnīgas tirgus ekonomikas apstākļos (šajā ziņā skat. spriedumu Padome/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group, minēts
38.
punktā,
EU:C:2012:471
,
67.
punkts).
2. panta 7. punkta b) un c) apakšpunkta ieviešana pamatregulā bija pamatota ar to, ka it īpaši Ķīnā veiktās reformas ir radikāli mainījušas šo valstu ekonomiku un radījušas uzņēmumus, kas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, tādējādi valsts ir atvirzījusies no tādas ekonomikas sistēmas, kas pamato sistemātisku analogās valsts metodes izmantošanu (spriedums Padome/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group, minēts
38.
punktā,
EU:C:2012:471
,
68.
punkts).
Tomēr, ciktāl neatkarīgi no šīm reformām Ķīna joprojām nav valsts, kurā ir tirgus ekonomika, kuras eksportam automātiski tiktu piemērotas pamatregulas 2. panta 1.–6. punktā noteiktās normas, saskaņā ar šī paša panta 7. punkta c) apakšpunktu katram ražotājam, kas vēlas, lai tam tiktu piemērotas šīs normas, ir jāsniedz pietiekami pierādījumi, kuri ir specifiski norādīti pēdējā minētajā tiesību normā, par to, ka tas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos (spriedums Padome/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group, minēts
38.
punktā,
EU:C:2012:471
,
69.
punkts).
Šajā ziņā pierādīšanas pienākums ir ražotājam, kas vēlas iegūt TES saskaņā ar pamatregulas 2. panta 7. punkta b) apakšpunktu. Šī paša 7. punkta c) apakšpunkta pirmajā daļā ir paredzēts, ka šāda ražotāja iesniegtajā pieteikumā ir jābūt pietiekamiem pierādījumiem, tādiem kā tie, kas minēti šajā pēdējā tiesību normā, par to, ka ražotājs darbojas tirgus ekonomikas apstākļos. Tādējādi Savienības iestādēm nav jāpierāda, ka ražotājs neatbilst nosacījumiem, kas paredzēti minētā statusa iegūšanai (spriedums, 2012. gada 2. februāris, Brosmann Footwear (HK) u.c./Padome,
C‑249/10 P
, Krājums,
EU:C:2012:53
,
32.
punkts).
Savukārt Eiropas Savienības Padomei un Komisijai ir jāizvērtē, vai attiecīgā ražotāja iesniegtie pierādījumi ir pietiekami, lai pierādītu, ka ir izpildīti pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunktā paredzētie kritēriji, lai tam varētu tikt atzīts TES, un Savienības tiesai ir jāpārbauda, vai šajā vērtējumā nav pieļauta acīmredzama kļūda (spriedumi, Brosmann Footwear (HK) u.c./Padome, minēts
42.
punktā,
EU:C:2012:53
,
32.
punkts, un Padome/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group, minēts
38.
punktā,
EU:C:2012:471
,
70.
punkts).
Šajā gadījumā no Komisijas 2013. gada 22. augusta vēstules noteikumiem, kas izklāstīti 13. punktā, Komisijas 2013. gada 13. septembra vēstules noteikumiem, kas izklāstīti 15. punktā, kā arī no pagaidu regulas preambulas 34.–47. apsvēruma, kas izklāstīti 18. punktā n uz kuriem ir atsauce apstrīdētās regulas preambulas 34. punktā, kura saturs ir izklāstīts 17. punktā, izriet, ka Komisija ir liegusi piešķirt prasītājai TES tikai tādēļ, ka tā nebija pierādījusi, ka tā atbilst pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta trešajā ievilkumā norādītajam kritērijam.
Saskaņā ar šo tiesību normu ražotājam ir jāsniedz pietiekami pierādījumi, lai pierādītu, ka tas darbojas tirgus ekonomikas apstākļos, proti, ka “[tā] ražošanas izmaksas un finansiālo stāvokli neietekmē nozīmīgi izkropļojumi, kas mantoti no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, jo īpaši attiecībā uz aktīvu nolietojumu, citiem norakstījumiem, bartera darījumiem un samaksu, kompensējot parādus”.
Neatkarīgi no aktīvu nolietojuma, citiem norakstījumiem, bartera darījumiem un samaksu, kompensējot parādus, uz ko pamatregulā, kā tas izriet no partikulas “īpaši” izmantošanas, ir norādīts tikai indikatīvi un kam katrā ziņā nav nozīmes šajā lietā, ar aplūkoto tiesību normu tiek radīts dubults, kumulatīvs nosacījums, kas attiecas uz nozīmīgiem attiecīgā uzņēmuma ražošanas izmaksu un finansiālā stāvokļa izkropļojumiem, no vienas puses, un faktu, ka minētais izkropļojums ir mantots no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, no otras puses.
Šajā lietā prasītāja pārmet Komisijai, ka tā apstrīdētajā regulā ir pieļāvusi pretlikumību, uzskatot, ka tās izmantotās nodokļu priekšrocības ir izkropļojumi, kas mantoti no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta trešā ievilkuma izpratnē.
Šajā ziņā tā būtībā norāda, ka termins “mantots” atspoguļo agrāk esoša apstākļa pastāvīgumu, kā tas izrietot no Savienības tiesiskā regulējuma attīstības, un ka minētās priekšrocības nevar tikt uzskatītas par tādām, kas ietilpst sistēmā, kurā tirdzniecība ir pilnīga vai gandrīz pilnīga monopola priekšmets un kur cenas iekšzemes tirgū nosaka valsts, proti, valstī ar valsts regulētu ekonomiku.
Gluži pretēji, aplūkotajām nodokļu priekšrocībām neesot nekādas saistības ar centralizētas un plānotas ekonomikas sistēmu, jo lielā skaitā tirgus ekonomikas [valstu] tās bieži tiekot izmantotas ārvalstu investīciju piesaistei un konkrētu darbību veicināšanai. Tāpat tas esot Savienībā, tostarp, raugoties Komisijas prakses valsts atbalsta jomā, kas izpaužas kā nodokļu atvieglojumi, gaismā, tādējādi Komisija, 2013. gada 13. septembra vēstulē uzskatot, ka ienākumu nodokļa režīms, kas ir labvēlīgs atsevišķām sabiedrībām vai atsevišķām saimniecības nozarēm, kuras valdība uzskata par stratēģiskām, nozīmē, ka aplūkotais nodokļu režīms nav tirgus ekonomikas režīms, bet to joprojām cieši ietekmē valsts īstenota plānošana, esot pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Attiecībā uz preferenciālo nodokļu režīmu ārvalstu investīciju uzņēmumiem prasītāja norāda, ka Ķīna esot vēlējusies piesaistīt ārvalsts kapitālu un investīcijas, kas ir pilnībā tiesisks mērķis, kuru īsteno visas pasaules valstis, ieskaitot lielāko daļu Savienības dalībvalstu, tostarp, it īpaši, Īrija, Nīderlande un Beļģija.
Komisija uzskata, ka prasītājas argumentu pamatā ir tikai gramatiska pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta trešā ievilkuma interpretācija, tā, it kā runa būtu par noteikumu, ar kuru tiek izslēgti jebkādi elementi, kas tikuši mantoti no agrākām sistēmām, lai gan šīs tiesību normas mērķis ir ņemt vērā, piemērojot niansētāku pieeju, Ķīnas pāreju uz tirgus ekonomiku.
Vispirms samazināto uzņēmumu peļņas nodokļa likmi 15 % apmērā 25 % vietā augsto tehnoloģiju uzņēmumiem Ķīnas pārvaldes iestādes piešķirot, izmantojot savu rīcības brīvību, un tām esot jāņem vērā Ķīnā spēkā esošais 12. piecgades plāns, kurā saules enerģija esot noteikta kā jauna stratēģiskā nozare, un šī samazinātā likme esot noteikta, izpildot valsts vidējā termiņa un ilgtermiņa (2006–2020) plānu zinātnes un tehnoloģiju attīstībai, tādējādi Komisijai bija pamats uzskatīt, ka šīs nodokļu priekšrocības ir mantotas no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas.
Tas pats attiecoties uz samazināto nodokli, kas ir piemērojams sabiedrībām ar ārvalsts kapitālu.
Turklāt Komisija šajā dubultajā kontekstā norāda, ka tā savu analīzi neesot balstījusi tikai uz faktu, ka prasītāja esot guvusi labumu no visām nodokļu priekšrocībām, bet gan drīzāk uz neapstrīdēto apstākli, ka šāda labvēlīgā attieksme esot piemērota tādēļ, ka prasītāja esot norādīta kā augsto un jauno tehnoloģiju nozarei piederošs uzņēmums, kā arī kā ārvalstu investīciju uzņēmums.
Atbalsts, kuru piešķīrušas Ķīnas valsts iestādes, neesot bijusi horizontālās politikas izpausme ar mērķi tostarp uzlabot vidi, atbalstot reģionālo attīstību vai veicinot kādu citu kopīgo interešu mērķi tirgus ekonomikas kontekstā, bet gan “sistēmas, kurā nav tirgus ekonomikas, iemiesojums”.
Turklāt tas, ka prasītāja atsaucas uz dalībvalstu nodokļu politiku, katrā ziņā esot kļūdaini, jo, lai gan, neapšaubāmi, atsevišķas dalībvalstis piešķir nodokļu priekšrocības konkrētām darbībām, šīs priekšrocības nekad neattiecoties uz visiem attiecīgā uzņēmuma ienākumiem un netiekot piešķirtas tikai tādēļ, ka tās ir ārvalsts investīcijas.
Visbeidzot, Komisija attiecībā uz uzņēmumu nodokļa samazināšanu, kas ir piemērojams augsto tehnoloģiju un jauno tehnoloģiju nozares uzņēmumiem, norāda, ka tā nav pamatojusies uz faktu, ka šis pasākums bija saistīts ar Ķīnā izstrādātajiem piecgades plāniem, lai secinātu, ka prasītāja nav ievērojusi pierādīšanas pienākumu, kas tai noteikts saistībā ar TES piešķiršanas trešo kritēriju. Tomēr fakts, ka pasākuma pamatā ir piecgades plāni, esot bijusi būtiska norāde, kas, to apvienojot ar citiem apstākļiem, piemēram, Ķīnas kā valsts, kurā nav tirgus ekonomikas režīma, statusu, nozares, kurā ietilpst prasītāja, privileģēto statusu, aplūkoto nodokļu režīmu iedabu un piemērojamību, kā arī to, ka nav ticis pierādīts pretējais, tai esot likusi secināt, ka šie režīmi varēja radīt izkropļojumus.
Prasītāja neesot ņēmusi vērā būtiskās atšķirības, kādas pastāv starp atbalstu atsevišķai darbībai un atbalstu visām kāda uzņēmuma, kurš ietilpst nozarē, kurai valsts ir nolēmusi piešķirt privileģētu statusu, salīdzinot ar visām citām nozarēm, darbībām. Labvēlīgais nodokļu režīms, kāds tika piemērots prasītājai, ietilpstot šajā pēdējā kategorijā, un tas neesot atrodams tādu pasākumu vidū, kas tiek veikti tirgus ekonomikā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka kopējās tirdzniecības politikas jomā, it īpaši tirdzniecības aizsardzības pasākumu jautājumā, Savienības iestādēm ir plaša rīcības brīvība to pārbaudāmo ekonomisko un politisko situāciju sarežģītības dēļ. Šāda vērtējuma tiesas kontrole tādējādi ir jāattiecina tikai uz procedūras noteikumu ievērošanas, faktu, kas izvēlēti apstrīdētās izvēles veikšanai, faktiskas pareizības, acīmredzamas kļūdas šo faktu vērtēšanā vai pilnvaru nepareizas izmantošanas neesamības pārbaudi. Tas pats attiecas uz attiecīgās valsts faktisko situāciju un tiesību un politisko sistēmu, kas Savienības iestādēm ir jānovērtē, lai noteiktu, vai eksportētājs darbojas tirgus apstākļos bez valsts būtiskas iejaukšanās un vai tādējādi tas var iegūt TES. Tomēr, lai arī tirdzniecības aizsardzības pasākumu, it īpaši antidempinga pasākumu, jomā Savienības tiesa, izņemot gadījumus, kad ir pieļauta acīmredzama kļūda vērtējumā vai pilnvaru nepareiza izmantošana, nevar iejaukties vērtējumā, kurš ir atstāts Savienības iestāžu ziņā, tai tomēr ir jānodrošina, lai iestādes ņemtu vērā visus būtiskos apstākļus un lai tās lietas materiālos esošo informāciju izvērtētu ar prasīto rūpību (skat. spriedumu, 2012. gada 18. septembris, Since Hardware (Guangzhou)/Padome,
T‑156/11
, Krājums,
EU:T:2012:431
,
182.
–
184.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā ziņā attiecībā uz pamatregulas 2. panta 7. punkta b) un c) apakšpunkta izņēmuma raksturu ir ticis nospriests, ka prasība pēc šauras interpretācijas nevar ļaut iestādēm interpretēt un piemērot šo tiesību normu neatbilstoši tās tekstam un mērķim (spriedums Padome/Zhejiang Xinan Chemical Industrial Group, minēts
38.
punktā,
EU:C:2012:471
,
93.
punkts).
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, izvērtējot prasības pirmo pamatu, Vispārējai tiesai ir jāizskata jautājums, vai, kā to norāda prasītāja, Komisija, noraidot argumentus, kurus prasītāja bija izvirzījusi, lai pierādītu, ka tās ražošanas izmaksas un finanšu situācija nav pakļauta nekādai izkropļošanai, kas būtu mantota no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, lai tai tiktu piešķirts TES, neraugoties uz aplūkotajiem nodokļu režīmiem, kas tai tikuši piemēroti, nav pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Šajā ziņā ir jāuzskata, ka Komisijas vērtējums ir acīmredzami kļūdains.
Jāuzsver, ka priekšrocības, kas mantotas no plānotās ekonomikas pamategulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta trešā ievilkuma izpratnē, nevar attiekties uz jebkurām Ķīnas kompetento iestāžu sniegtām priekšrocībām, pretējā gadījumā tiktu apdraudēta šajā tiesību normā minēto piemēru lietderība un ilustratīvā piemērojamība.
No pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta trešā ievilkuma izriet, ka uzņēmumu finansiālās situācijas izkropļojumiem ir jābūt mantotiem no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas. Dažādas pamatregulas lingvistiskās redakcijas apstiprina, ka jēdziens “mantots” – proti, “carried over” angļu valodā, “infolge” vācu valodā, “voortvloeien” holandiešu valodā un “derivanti” itāļu valodā – nozīmē, ka agrākā sistēma, kurā nebija tirgus ekonomikas, ir radījusi vai izraisījusi aplūkotos izkropļojumus. Tādējādi priekšrocības, kas ir apgalvoto izkropļojumu pamatā, nevar attiekties uz jebkurām Ķīnas kompetento iestāžu sniegtajām priekšrocībām, bet tikai uz tām, kas izriet no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas.
Nevar tikt uzskatīts, ka aplūkotās nodokļu priekšrocības ir mantotas no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, tādā ziņā, ka tās izrietētu no šādas sistēmas vai būtu tās sekas.
Ir vispārzināms, ka arī valstis ar tirgus ekonomiku piešķir uzņēmumiem nodokļu priekšrocības, kas izpaužas kā atbrīvojumi no nodokļiem uz noteiktu laiku vai samazināta nodokļu likme, kā tas turklāt izriet no Tiesas judikatūras valsts atbalsta jomā, tostarp no 1998. gada 29. janvāra sprieduma Komisija/Itālija (
C‑280/95
, Krājums,
EU:C:1998:28
,
2.
punkts), 2002. gada 21. marta sprieduma Spānija/Komisija (
C‑36/00
, Krājums,
EU:C:2002:196
,
4.
punkts) vai 2011. gada 28. jūlija sprieduma Diputación Foral de Vizcaya u.c./Komisija (no
C‑471/09 P līdz C‑473/09 P
,
EU:C:2011:521
,
6.
punkts).
Ar Komisijas izvirzītajiem argumentiem saistībā ar šo režīmu ārkārtas raksturu un šaubīgo tiesiskumu, ņemot vērā Savienības tiesības, ievērojot, ka salīdzināmie nodokļu režīmi ir īstenoti tirgus ekonomikas kontekstā, nevar tikt apšaubīta tādu nodokļu režīmu esamība, kas līdzinās aplūkotajiem režīmiem. Lai arī nodokļu priekšrocības, kāda ir samazinātā nodokļu likme, kas nozīmē valsts iejaukšanos, var orientēt uzņēmumu uzvedību virzienā, kas ir atšķirīgs no virziena, kuru rada tirgus ekonomikas spēki, ir jākonstatē, ka šādi pasākumi pastāv arī valstīs ar tirgus ekonomiku. Tādējādi šādu pasākumu esamība pati par sevi nav pietiekama, lai tā tiktu kvalificēta kā tāda, kas ir mantota no plānotas ekonomikas.
Šis vērtējums nevar tikt apstrīdēts ar argumentiem, kurus Komisija norādījusi rakstveida dokumentos un tiesas sēdē.
Vispirms arguments saistībā ar netiešu aplūkoto nodokļu priekšrocību saistību ar dažādiem Ķīnā īstenotajiem plāniem atspoguļo pārlieku formālismu, jo minēto plānu saglabāšana ne vienmēr nozīmē, ka minētie režīmi ir mantoti no agrākās plānotās ekonomikas Ķīnā, ja vien netiek uzskatīts, ka visi Ķīnā veiktie pasākumi, kas ir saistīti ar plānu, ir mantoti no tās agrākās plānotās ekonomikas, bet tas pamatregulas 2. panta 7. punkta b) un c) apakšpunktam atņemtu jebkādu lietderīgo iedarbību.
Turklāt, lai noraidītu Komisijas argumentu saistībā ar aplūkoto nodokļu priekšrocību, iespējams, nehorizontālo raksturu un to piešķiršanas, iespējams, diskrecionāro raksturu, pietiek atgādināt, ka tiesas sēdē prasītāja skaidri norādīja, ka kompetentās iestādes minētās priekšrocības piešķīra, nevis balstoties uz diskrecionāru pamatu, bet gan tad, ja bija izpildīti to objektīvie piešķiršanas nosacījumi, proti, attiecīgā uzņēmuma piederība augsto tehnoloģija nozarei vai tā kapitāla ārvalsts izcelsme.
Katrā ziņā no
Corporate income tax law of the Peoples’s Republic of China
(Ķīnas Tautas Republikas Uzņēmumu ienākuma nodokļa likums) 28. panta un tā piemērošanas noteikumu 93. panta izriet, ka uzņēmumiem, kuri ir piederīgi augsto tehnoloģiju nozarei, par kādu ir uzskatāma prasītāja, un Komisija to neapstrīd, nodokļu priekšrocības tiek piešķirtas tikai tad, ja ir izpildīti konkrēti objektīvi nosacījumi, proti, attiecīgie uzņēmumi darbojas jauno, progresīvo tehnoloģiju nozarē, tie ir intelektuālā īpašuma tiesību turētāji, to preces vai pakalpojumi ietilpst tādās augsto tehnoloģiju nozarēs, kuras valsts īpaši atbalsta, to pētniecības un attīstības izmaksas sasniedz noteiktu procentuālo daļu no kopējām izmaksām, minēto preču vai pakalpojumu radītie ienākumi sasniedz noteiktu procentuālo daļu no to kopējiem ienākumiem un to tehnisko darbinieku skaits atspoguļo noteiktu visu darbinieku procentuālo daļu.
Tāpat no
Corporate income tax law of the Peoples’s Republic of China
27. panta un to piemērošanas noteikumu 88. panta izriet, ka uzņēmumiem, kuru kapitāls pieder ārvalsts investoriem, kā tas ir prasītājas gadījumā un ko neapstrīd Komisija, nodokļu priekšrocības tiek piešķirtas tikai tad, ja ir izpildīti konkrēti objektīvi nosacījumi, proti, attiecīgie uzņēmumi aktīvi darbojas enerģētikas jomas vai ūdens resursu saglabāšanas vides aizsardzības projektos, piemēram, saistībā ar tehnoloģisko jaunradi, lai taupītu enerģiju un samazinātu dažas emisijas.
Tādējādi aplūkotās nodokļu priekšrocības prasītājai tika piešķirtas tādēļ, ka tā ietilpa kādā uzņēmumu kategorijā, nevis personiski, uz diskrecionāra pamata, un tam turklāt tiesas sēdē piekrita arī Komisija.
Šajā ziņā Komisija nepārliecina, apgalvojot, ka aplūkotajiem nodokļu režīmiem nav leģitīmu mērķu, par kādiem ir uzskatāma vides aizsardzība, sabiedrības veselība vai reģionālā attīstība.
Faktiski nevar tikt apstrīdēts, ka atbalsts atsevišķām darbību nozarēm, piemēram, augstajām tehnoloģijām, kuras attiecīgā valsts uzskata par stratēģiskām, ir leģitīms mērķis tirgus ekonomikā neatkarīgi no tā, vai aplūkotie pasākumi ir likumīgi, tostarp ņemot vērā Savienības tiesības valsts atbalsta jomā.
Turklāt nevar tikt uzskatīts, ka mērķis piesaistīt ārvalsts investorus būtu mantots no agrākās sistēmas, kurā nebija tirgus ekonomikas, jo, pirmkārt, šādu mērķi īsteno liels skaits valstu ar tirgus ekonomiku un, otrkārt, šāds mērķis vismaz teorētiski ir pretrunā ekonomiskās pārvaldes veidam, kura pamatā ir uzņēmumu, kuri ir atkarīgi no centralizētajā plānā definētajiem ražošanas mērķiem, kolektīvā vai valstiskā piederība, kas ir raksturīgi sistēmai, kurā nav tirgus ekonomikas.
Visbeidzot, nevar arī tikt atbalstīts Komisijas arguments, saskaņā ar kuru aplūkotās nodokļu priekšrocības ietekmēja ne tikai izmaksas, kas ir tieši saistītas ar īstenojamo mērķi, bet visus prasītājas finanšu rezultātus un tādējādi – tās globālo ekonomisko stāvokli.
Šāds arguments, pat ja tas būtu uzskatāms par pamatotu, varētu tikt lietderīgi izvirzīts tikai saistībā ar prasītājas ražošanas izmaksu un finansiālās situācijas būtiskajiem izkropļojumiem pamatregulas 2. panta 7. punkta c) apakšpunkta trešā ievilkuma izpratnē, nevis lai uzskatītu, ka minētais izkropļojums ir mantots no agrākās plānotās ekonomikas, šajā gadījumā – Ķīnas ekonomikas, šīs pašas tiesību normas izpratnē.
Tādējādi ir jānospriež, ka Komisija, neraugoties uz apstākļiem, uz kuriem prasītāja šajā ziņā ir norādījusi, uzskatot, ka pēdējās minētās ražošanas izmaksas un finansiālā situācija ir tikušas pakļautas izkropļošanai, kas mantota no agrākās plānotās ekonomikas sistēmas, lai tai atteiktu piešķirt TES, ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā.
Tādējādi apstrīdētā regula, ciktāl tā attiecas uz prasītāju, ir jāatceļ un nav nedz jāizvērtē pārējie trīs prasības pamatošanai izvirzītie pamati, nedz līdz ar to jālemj par Komisijas lūgumu īstenot procesa organizatoriskos pasākumus, jo šis lūgums ir saistīts tikai ar ceturtā prasības pamata izskatīšanu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums nav labvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus atbilstoši tās prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (ceturtā palāta)
nospriež:

1)
atcelt Komisijas 2014. gada 13. maija Īstenošanas regulu (ES) Nr. 470/2014, ar ko nosaka galīgu antidempinga maksājumu un galīgi iekasē pagaidu maksājumu, kurš noteikts Ķīnas Tautas Republikas izcelsmes solārā stikla importam, ciktāl tā attiecas uz
Xinyi PV Products (Anhui) Holdings Ltd;

2)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Prek
Labucka
Kreuschitz
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2016. gada 16. martā.
[Paraksti]
(
*1
)   Tiesvedības valoda – angļu.