CELEX: 62016CJ0522
Преюдициално запитване
Митнически съюз и Обща митническа тарифа
Регламент (ЕИО) № 2913/92
Член 201, параграф 3, втора алинея и член 221, параграфи 3 и 4
Регламент (ЕИО) № 2777/75
Регламент (ЕО) № 1484/95
Допълнителни мита при внос
Изкуствена структура, целяща избягване на дължимите допълнителни мита
Невярна информация въз основа на митническа декларация
Лица, които могат да носят отговорност за митническото задължение
Давностен срок

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 62, член 201, параграф 3, втора алинея и член 221, параграфи 3 и 4 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (
ОВ L 302, 1992 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58), изменен с Регламент (ЕО) № 2700/2000 на Европейския парламент и на Съвета от 16 ноември 2000 г. (
ОВ L 311, 2000 г., стр. 17
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 13, стр. 12) (наричан по-нататък „Митническият кодекс“), във връзка, от една страна, с Регламент (ЕИО) № 2777/75 на Съвета от 29 октомври 1975 година относно общата организация на пазара на птиче месо (
ОВ L 282, 1975 г., стр. 77
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 2, стр. 103), изменен с Регламент (ЕО) № 806/2003 на Съвета от 14 април 2003 г. (
ОВ L 122, 2003 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 1, том 4, стр. 126) (наричан по-нататък „Регламент № 2777/75“), и от друга страна, с Регламент (EО) № 1484/95 на Комисията от 28 юни 1995 година относно определяне на подробни правила за прилагане на системата на допълнителни вносни мита и относно фиксиране на допълнителни вносни мита в секторите птиче месо и яйца и за яйчен албумин, и за отмяна на Регламент № 163/67/EИО (
ОВ L 145, 1995 г., стр. 47
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 17, стр. 92), изменен с Регламент (ЕО) № 684/1999 на Комисията от 29 март 1999 г. (
ОВ L 86, 1999 г., стр. 6
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 3, том 27, стр. 152) (наричан по-нататък „Регламент № 1484/95“).
Запитването е отправено в рамките на спор между A и Staatssecretaris van Financiën (държавен секретар по финансите, Нидерландия) по повод няколко актове за събиране на допълнителни вносни мита и на данък върху оборота.
Правна уредба
Правото на Съюза
Митническият кодекс
Член 4 от Митническия кодекс предвижда:
„За целите на настоящия кодекс се прилагат следните определения:
[…]
9.
„Митническо задължение“ е задължението на лице да заплати вносните (вносно митническо задължение) или износните (износно митническо задължение) сборове, с които се облагат определени стоки съгласно действащите разпоредби в Общността.
10.
„Вносни сборове“ са:
–
митата и таксите с равностоен ефект, дължими при вноса на стоки,
–
налози при внос, въведени съгласно общата селскостопанска политика или съгласно специфични режими, приложими за определени стоки, получени от преработката на селскостопански продукти,
[…]
16.
„Митнически режим“ е:
a)
допускане за свободно обращение;
[…]“.
Съгласно член 62 от Митническия кодекс:
„1.   Писмените декларации се изготвят върху формуляр, съответстващ на официалния образец, предвиден за целта. Те трябва да бъдат подписани и да съдържат всички данни, необходими за прилагане на разпоредбите, отнасящи се до митническия режим, за който стоките са декларирани.
2.   Към митническата декларация трябва да бъдат приложени всички документи, изисквани за прилагане на разпоредбите, отнасящи се до митническия режим, за който стоките са декларирани“.
Член 79 от Митническия кодекс гласи следното:
„Допускането за свободно обращение придава на необщностните стоки митнически статут на общностни стоки.
Допускането за свободно обръщение води до прилагането на мерките на търговската политика, извършването на други формалности, предвидени при вноса на стоки и облагането със законно дължимите сборове“.
Член 201 от Митническия кодекс предвижда:
„1.   Вносно митническо задължение възниква при:
a)
допускане за свободно обращение на стока, подлежаща на облагане с вносни сборове;
или
б)
поставяне на такава стока под режим временен внос с частично освобождаване от вносни сборове.
2.   Митническото задължение възниква от момента на приемане на митническата декларация.
3.   Длъжник е деклараторът. При косвено представителство лицето, за сметка на което се извършва митническото деклариране, също се счита за длъжник.
Когато митническа декларация за един от режимите, посочени в параграф 1, е съставена на базата на информация, която води до частично или изцяло несъбиране на законово дължимите сборове, лицата, предоставили информацията, необходима за попълване на декларацията, които са знаели или според обстоятелствата е трябвало да знаят, че тази информация е невярна, могат също да се считат за длъжници съгласно действащите национални разпоредби“.
Член 221 от Митническия кодекс гласи:
„1.   Длъжникът трябва да бъде уведомен за размера на сборовете по подходящ начин, веднага, след като този размер бъде взет под отчет.
[…]
3.   Уведомяването на длъжника вече не може да се извършва след изтичане на тригодишния срок от датата на възникване на митническото задължение. Този срок се прекъсва от момента на подаване на жалба по смисъла на член 243 и по време на процедурата по обжалването.
4.   Когато митническото задължение е в резултат на действие, което в момента на извършването си е подлежало на наказателно съдебно преследване, уведомяването на длъжника може да се осъществи след изтичането на тригодишния срок, предвиден в параграф 3, при условията, предвидени от действащите разпоредби“.
Регламент № 2777/75
Член 1, параграф 1 от Регламент № 2777/75 изброява продуктите, обхванати от общата организация на пазара на птиче месо.
Член 5 от този регламент гласи:
„1.   За да [се] предотвратят или за да се противодейства на неблагоприятните ефекти върху на пазара на Общността, които могат да произтекат от вноса на определени стоки, посочени в член 1, за внос на една или повече от тези стоки с митническа ставка […], установена в член 10, се заплаща допълнително вносно мито, в случай че са изпълнени условията, очертани в член 5 от Споразумението за селско стопанство, сключено съгласно член 228 от Договора в рамките на Уругвайския кръг на многостранните търговски преговори, освен ако вносът вероятно няма да предизвика сътресения на пазара на Общността, или последиците ще бъдат непропорционални на поставената цел.
2.   Началните цени, под които може да се начислява допълнително мито, са тези, за които Общността е уведомила Световната търговска организация.
Началните количества, които трябва да се превишат, за да се наложи допълнително вносно мито, се определят конкретно, на база вноса в Общността през трите години, предшестващи годината, в която посочените в параграф 1 неблагоприятни ефекти възникват или е вероятно да възникнат.
3.   Вносните цени, които следва да се имат предвид за начисляване на допълнително вносно мито, се определят на база вносните цени CIF за съответната партида.
За тази цел вносните цени CIF се проверяват срещу представителни цени за стоката на световния пазар или на пазара на Общността за тази стока.
4.   Комисията приема подробни правила за прилагане на този член, при съблюдаване на реда, установен в член 17. Тези подробни правила определят по-конкретно:
a)
стоките, на които може да се налага допълнително вносно мито съгласно условията на член 5 от Споразумението за селско стопанство;
б)
други критерии, необходими за гарантиране прилагането на параграф 1 в съответствие с член 5 от Споразумението“.
Регламент № 1484/95
Регламент № 1484/95, в първоначалната си редакция, е приет по-специално на основание член 5, параграф 4 от Регламент № 2777/75.
Член 1 от Регламент № 1484/95 предвижда:
„Допълнителните вносни мита, посочени в член 5, параграф 1 от [Регламент] […]№ 2777/75 […], наричани по-долу „допълнителни мита“, се прилагат към продуктите, изброени в приложение I и произхождащи от страните, посочени в същото приложение.
Съответните цени при пускане на пазара, посочени в член 5, параграф 2 от [Регламент] […] № 2771/75 […] са посочени в приложение II“.
Член 3 от този регламент предвижда:
„1.   Допълнителното мито се установява въз основа на вносната цена CIF на въпросната пратка в съответствие с разпоредбите на член 4.
2.   Когато вносната цена CIF за 100 кг от пратката е по-висока от приложимата представителна цена, посочена в член 2, параграф 1, вносителят представя пред компетентните органи на държавата-членка-вносител поне следните доказателства:
–
договора за покупко-продажба или какъвто и да било друг еквивалентен документ,
–
договора за застраховка,
–
фактурата,
–
сертификата за произход (когато е приложимо),
–
договора за превоз,
–
и в случай на превоз по море, товарителницата.
3.   В случая, посочен в параграф 2, вносителят трябва да депозира обезпечението, посочено в член 248, параграф 1 от Регламент (EИО) № 2454/93 на Комисията [от 2 юли 1993 г. (
ОВ L 253, 1993 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3)], равно на размера на допълнителното мито, което той би платил, ако изчислението на допълнително мито е било направено на база представителната цена, приложима за въпросния продукт […].
4.   Вносителят разполага с един месец от датата на продажбата на въпросните продукти, в рамките на срок от шест месеца от датата на приемане на декларацията за освобождаване за свободно обращение, за да докаже, че пратката е пласирана според условия, потвърждаващи съответствието с цените, посочени в параграф 2. Неспазването на някой от тези срокове води до загуба на депозираното обезпечение. Въпреки това, периодът от шест месеца може да бъде удължен от компетентните органи най-много с три месеца по искане на вносителя, което трябва да бъде надлежно обосновано.
Депозираното обезпечение се освобождава, доколкото е осигурено доказателство за условията по пласирането по удовлетворителен за митническите органи начин.
В противен случай обезпечението се задържа чрез плащането на допълнителните мита.
5.   Ако при проверка компетентните органи установят, че изискванията на настоящия член не са били спазени, те възстановяват митото, дължимо в съответствие с член 220 от [Митническия кодекс]. Размерът на митото, което подлежи на възстановяване или остава за възстановяване, включва лихва от датата, на която стоките са били освободени за свободно обращение до датата на възстановяване. Прилаганият размер на лихвата е този, който е в сила за действия по възстановяване съгласно националното законодателство“.
Член 4 от Регламент № 1484/95 гласи:
„1.   Ако разликата между въпросната цена при пускане на пазара, посочена в член 1, параграф 2 и вносната CIF цена на въпросната пратка:
a)
е по-малка или равна на 10 % от цената при пускане на пазара, не се налага допълнително мито;
б)
е по-голяма от 10 %, но по-малка или равна на 40 % от цената при пускане на пазара, допълнителното мито е 30 % от сумата, с която разликата надхвърля 10 %;
в)
е по-голяма от 40 %, но по-малка или равна на 60 % от цената при пускане на пазара, допълнителното мито се равнява на 50 % от сумата, с която разликата надхвърля 40 %, плюс допълнителното мито, допуснато съгласно буква б);
г)
е по-голяма от 60 %, но по-малка или равна на 75 %, допълнителното мито е равно на 70 % от сумата, с която разликата надхвърля 60 % от цената при пускане на пазара, плюс допълнителното мито, допуснато съгласно букви б) и в);
д)
е по-голяма от 75 % от цената при пускане на пазара, допълнителното мито се равнява на 90 % от сумата, с която разликата надхвърля 75 %, плюс допълнителните мита, допуснати съгласно букви б), в) и г)“.
Цената при пускане на пазара и представителната цена за всеки продукт, посочен в Регламент № 1484/95, са посочени съответно в приложение II и в приложение I към този регламент.
Нидерландското право
AWR
Член 22e от Algemene wet inzake rijksbelastingen (Общ закон за държавните данъци) от 2 юли 1959 г. (Stb. 1959 г., № 301), в приложимата към 1 февруари 2008 г. редакция (наричан по-нататък „AWR“), гласи:
„1.   Когато поради деяние, подлежащо на наказателно преследване, не може да се определи точният размер на дължимите по закон вносни мита, актът за събиране на митнически задължения може да се издаде в срок от пет години, считано от датата на възникване на митническото задължение.
2.   Параграф 1 не се прилага по отношение на лица, чиито действия или бездействия не са били с цел да се избегне заплащането на вносни мита“.
Закон за митниците
Член 48, параграф 1 от Douanewet (Закон за митниците) от 2 ноември 1995 г. (Stb. 1995 г., № 553), в приложимата му към 1 август 2008 г. редакция, гласи:
„1.   Всяко лице, което:
a.
подаде невярна или непълна изисквана по закон декларация;
b.
е правно задължено да:
1°.
предостави информация, данни или показания и не ги представи, или ги представи невярно или непълно;
[…]
се наказва с лишаване от свобода до шест месеца или с глоба от трета категория“.
Наредба за митниците
Член 54 от Douanebesluit (Наредба за митниците) от 4 март 1996 г. (Stb. 1996 г., № 166) гласи:
„Когато митническа декларация за един от режимите, посочени в член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс […] е съставена въз основа на информация, която води до частично събиране на дължимите по закон сборове, лицето, предоставило информацията, необходима за попълване на декларацията, което е знаело или според обстоятелствата е трябвало да знае, че тази информация е невярна, може също да се счита за длъжник на дължимите вносни мита“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
През 2005 г. и 2006 г. дружество F със седалище в Германия подава няколко декларации за допускане за свободно обращение в Нидерландия на пратки сурово, замразено пилешко месо с произход по-конкретно от Бразилия и Аржентина.
През този период всички дялове от капитала на дружество F се притежават от дружество D, също установено в Германия. A, синът му B и трето лице X са всички акционери в дружество D и участват в управителния му съвет. До февруари 2005 г. A е управител на дружество F, след което тази длъжност се заема от X.
Дружество F купува стоките, за които са подадени посочените в точка 18 от настоящото решение декларации за допускане за свободно обращение, от дружество K, установено в Уругвай. Към посочените декларации са приложени фактури, издадени от дружество K, и в декларациите е посочена цената, която дружество K фактурира на дружество F. Платената от последното дружество цена, преобразувана във вносна цена CIF съгласно член 5, параграф 3 от Регламент № 2777/75 винаги е по-висока от цената при пускане на пазара, поради което не се дължи допълнително вносно мито, предвидено в регламенти № 2777/75 и № 1484/95.
След това дружество F продава всички тези стоки на дружество G, установено в Швейцария, и в изпълнение на задължението си, произтичащо от член 3, параграф 4 от Регламент № 1484/95, представя пред нидерландските митнически органи съответните фактури от продажбите. Фактурираната от дружество F на дружество G цена редовно е по-висока от цената, фактурирана от дружество K на дружество F. Синът на A — B, който е и управител на дружество G, притежава 99 % от дяловете от капитала на дружество G.
Нидерландските митнически органи искат информация относно последващите препродажби на внесените от дружество F стоки. Поради липса на задоволителен отговор те приемат, че представените от дружество F документи не позволяват да се определи дали вносната цена CIF, фактурирана на това дружество, е по-висока от цената при пускане на пазара. При тези условия на 10 септември 2008 г. Minister van Landbouw, Natuur en Voedselkwaliteit (министър на земеделието, природните ресурси и качеството на храните, наричан по-нататък „министърът“), в качеството си на митнически орган, издава редица актове за събиране на дължими сборове (наричани по-нататък „актове за дължими сборове I“), адресирани по-специално до A, като съгласно член 3, параграф 5 и член 4 от Регламент № 1484/95 изисква плащане на допълнителни мита във връзка с вноса, посочен в съответните декларации за допускане за свободно обращение, както и плащане на данък върху добавената стойност за част от въпросните стоки.
След допълнителна проверка нидерландските митнически органи установяват, че покупките и продажбите на внесените от дружество F стоки винаги се извършват по определена схема. Дружество G купува въпросните стоки от южноамерикански доставчици на цени, по-ниски от цената при пускане на пазара и ги препродава на дружество K на цени, много над цената при пускане на пазара. Последното дружество продава стоките на много по-висока цена, от тази, на която самото то ги е купило, на дружество F, което внася стоките за допускането им за свободно обращение в Европейския съюз. Дружество F след това ги препродава на дружество G на още по-висока цена. Впоследствие дружество G ги продава на дружество D на цена, която е по-ниска както от цената, на която ги е купило, така и от цената при пускане на пазара. И накрая, дружество D продава стоките на клиент на цена, която е по-висока от цената, на която ги е купило от дружество G, но по-ниска както от цената, която дружество G е платило на дружество F, от цената, платена от дружество F на дружество K при вноса на стоките, така и от цената при пускане на пазара.
С оглед на тези констатации и тесните връзки между дружества D, F и G нидерландските митнически органи приемат, че A, заедно с други оператори, създава верига от сделки, чрез която първоначалната цена на посочените в Регламент № 2777/75 стоки, купени от независими южноамерикански доставчици, изкуствено се повишава при следващите сделки, така че вносната цена CIF на съответните стоки да бъде по-висока от цената при пускане на пазара, за да се избегне плащането на предвидените в регламенти № 2777/75 и 1484/95 допълнителни мита. Поради това според министъра договорите за покупко-продажба, сключени между дружествата G и K, между дружествата K и F, както и сключените договори между свързаните дружества D, F и G се отнасят до фиктивни сделки. Ето защо той счита, че цената, фактурирана на G от първоначалните южноамерикански доставчици, трябва да служи за основа при изчисляване на вносната цена CIF и на евентуално дължимите допълнителни мита.
Тъй като така изчислени вносните цени CIF са по-ниски от представителната цена, взетата в предвид при издаване на актовете за дължими сборове I, за всяка от представените от дружество F декларации се дължи по-висок размер допълнителни мита от посочения в тези актове. Приемайки, че разглежданите митнически задължения възникват вследствие на подаването на невярна декларация по смисъла на член 48, параграф 1 от Закона за митниците, министърът счита, че съгласно член 221, параграф 4 от Митническия кодекс във връзка с член 22e, параграф 1 от AWR дължимите допълнителни мита могат да бъдат изискани от длъжника след изтичане на тригодишния срок, предвиден в член 221, параграф 3 от Митническия кодекс.
Поради това на 7 и 10 май 2010 г. министърът изпраща по-конкретно на A актове за събиране на допълнително дължими сборове (наричани по-нататък „актовете за дължими сборове II“). Тези актове, както и актовете за дължими сборове I, са приети на основание член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс във връзка с член 54 от Наредбата за митниците, тъй като цените, посочени в декларациите за допускане за свободно обращение, подадени от дружество F, произтичат от фактури, издадени по настояване на A, като последният е знаел или е бил длъжен според обстоятелствата да знае, че посочените фактури се основават на фиктивни сделки.
На 22 септември 2008 г. и на 19 май 2010 г. A подава пред компетентния нидерландски митнически орган жалба, съответно срещу актове за дължими сборове I и актовете за дължими сборове II. Жалбите са отхвърлени с решения от 16 януари 2012 г., които A обжалва пред Rechtbank Noord-Holland (Районен съд на провинция Северна Холандия, Нидерландия). Тъй като подадената пред този съд жалба на A е отхвърлена като неоснователна, той обжалва решението му пред Gerechtshof Amsterdam (Апелативен съд Амстердам, Нидерландия), който отхвърля въззивната жалба като неоснователна и потвърждава решението на първата инстанция. A подава касационна жалба срещу решението на Gerechtshof Amsterdam (Апелативен съд Амстердам) пред запитващата юрисдикция.
Запитващата юрисдикция споделя преценката на Gerechtshof Amsterdam (Апелативен съд Амстердам), че сделките в разглежданата в главното производство верига представляват злоупотреба по смисъла на решение от 21 февруари 2006 г., Halifax и др. (
C‑255/02
,
EU:C:2006:121
, т.
и цитираната съдебна практика), тоест сделки, които са извършени не в рамките на обичайните търговски сделки, а единствено с цел злоупотреба с предимствата, предвидени в правото на Съюза, по-конкретно в регламенти № 2777/75 и № 1484/95.
С оглед на тази преценка според запитващата юрисдикция, за да изпълни произтичащото от член 3, параграф 2, второ тире от Регламент № 1484/95 задължение, дружество F трябва да представи на нидерландските митнически органи фактурите, издадени от южноамериканските доставчици на дружество G. Запитващата юрисдикция обаче има съмнения по въпроса дали непредставянето на тези фактури от дружество F е равнозначно на предоставяне на невярна информация, „необходима за попълване на декларацията“, по смисъла на член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс.
Запитващата юрисдикция има и съмнения относно точния обхват на понятието „лицата, предоставили [невярната] информация[…]“, по смисъла на член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс. По-специално тя иска да се установи дали това понятие включва и физически лица като A, който не е предоставил лично информацията, необходима за попълване на декларацията и не може да носи отговорност за това предоставяне в качеството си на орган или служител на юридическо лице, но активно и съзнателно е участвал в планирането и изкуственото изграждане на структура от дружества и търговски сделки, в рамките на която други лица предоставят тази информация.
Освен това, тъй като пред нидерландските съдилища A твърди, че е действал по този начин едва след като утвърдени специалисти в областта на митническото право са потвърдили, че тази структура е допустима от правна и по-специално от данъчна гледна точка, запитващата юрисдикция поставя въпроса относно значението на това обстоятелство при преценката на предвиденото в член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс условие, че лицата, предоставили информацията, е трябвало според обстоятелствата да знаят, че тази информация е невярна.
Запитващата юрисдикция поставя и въпроса относно тълкуването на разпоредбата на член 221, параграф 4 от Митническия кодекс по отношение по-специално на въпроса дали министърът има право да издаде актове за дължими сборове II три години след вноса на съответните стоки. В това отношение тя посочва, че член 221, параграф 4 от Митническия кодекс изглежда се прилага само в хипотези, при които стоките са били незаконно внесени на територията на Съюза, например при контрабанда, а не в хипотези като разглежданата в главното производство. Според нея от последната разпоредба следва, че в хипотеза като разглежданата в главното производство митническото задължение възниква при подаване на митническата декларация, което не е деяние, подлежащо на наказателно преследване.
На последно място, запитващата юрисдикция посочва, че в хипотезата, при която Съдът е тълкувал член 221, параграф 4 от Митническия кодекс в смисъл, че продължаването на давностния срок съгласно тази разпоредба не може да се прилага, когато митническите задължения са възникнали на основание член 201 от Митническия кодекс, се поставя въпросът дали издаването на актове за дължими сборове II е законно, тъй като тригодишният срок, считано от датата на възникване на митническото задължение, се спира съгласно параграф 3 от този член след подаването от А на жалба срещу актовете за дължими сборове I. Според нея обаче следва да се определи дали съгласно тази разпоредба подаването на жалба позволява на митническите органи, докато трае производството по обжалване, да искат плащане на допълнителни суми над предявените с акта за събиране на дължими сборове, който се обжалва.
При тези обстоятелства Hoge Raad der Nederlanden (Върховен съд, Нидерландия) решава да спре производството по делото и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 62 от Митническия кодекс във връзка с […] разпоредбите от регламенти № 2777/75 и № 1484/95 да се тълкува в смисъл, че посочената в член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс информация, въз основа на която се подава митническата декларация, включва и документите, посочени в член 3, параграф 2 от Регламент № 1484/95, които следва да се представят на митническите органи?
2)
Трябва ли член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс да се тълкува в смисъл, че отговорните лица включват и физическо лице, което нито на практика само е извършило описаното в тази алинея деяние („предоставяне на информацията, необходима за попълване на декларацията“), нито може да носи отговорност за това деяние като управител, но активно и съзнателно е участвало в планирането и последвалото изграждане на структура от дружества и сделки, в рамките на която „предоставянето на информацията, необходима за попълване на декларацията“, е извършено по-късно (от други лица)?
3)
Трябва ли посоченото в член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс условие „които са знаели или според обстоятелствата е трябвало да знаят, че [информацията, необходима за попълване на декларацията,] е невярна“, да се тълкува в смисъл, че юридически и физически лица, които са опитни участници на пазара, не могат да носят отговорност за заплащането на допълнителни мита, дължими поради злоупотреба с право, когато са изградили структура от сделки с цел избягване на допълнителните мита едва след като утвърдени специалисти в областта на митническото право са потвърдили, че подобна структура е допустима от правна и данъчна гледна точка?
4)
Трябва ли член 221, параграф 4 от Митническия кодекс да се тълкува в смисъл, че тригодишният срок не може да бъде удължен, когато след изтичането на срока, предвиден в член 221, параграф 3, първо изречение от Митническия кодекс, се установи, че вносните мита, възникнали в съответствие с член 201 от този кодекс вследствие на подаването на митническа декларация за допускане на стоки за свободно обращение, не са били събрани по-рано поради наличието на невярна или непълна информация в митническата декларация?
5)
Трябва ли член 221, параграфи 3 и 4 от Митническия кодекс да се тълкува в смисъл, че когато даден длъжник е уведомен за размера на дължимите сборове във връзка с декларация за внос и е обжалвал по смисъла на член 243 от Митническия кодекс това уведомяване, то в допълнение към оспореното по съдебен ред уведомяване и независимо от член 221, параграф 4 от Митническия кодекс митническите органи могат да изискват допълнителни законово дължими вносни сборове във връзка със същата митническа декларация?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
С първия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали при обстоятелства като разглежданите в главното производство член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че документите, чието представяне се изисква по член 3, параграф 2 от Регламент № 1484/95, представляват информация, необходима за попълване на митническата декларация по смисъла на тази разпоредба.
В това отношение следва да се отбележи, че член 201, параграф 1 от Митническия кодекс предвижда, че при допускане за свободно обращение на стока, подлежаща на облагане с вносни сборове, възниква вносно митническо задължение.
Следва също така да се припомни, че съгласно член 62, параграф 2 от Митническия кодекс към митническата декларация трябва да бъдат приложени всички документи, изисквани за прилагане на разпоредбите, отнасящи се до митническия режим, за който стоките са декларирани.
От акта за преюдициално запитване е видно, че митническият режим, за който са декларирани разглежданите в главното производство стоки, е допускане за свободно обращение, който съгласно член 79, втора алинея от Митническия кодекс включва облагането със дължими по закон сборове. От член 4, точка 10 от Митническия кодекс следва, че тези мита включват по-специално налозите при внос, въведени съгласно общата селскостопанска политика или съгласно специфични режими, приложими за определени стоки, получени от преработката на селскостопански продукти.
От акта за преюдициално запитване е видно също така, че разглежданите в главното производство стоки са продукти, посочени в член 1, параграф 1 от Регламент № 2777/75. Този регламент обаче е издаден на основание членове 42 и 43 от Договора за ЕИО, понастоящем член 42 ДФЕС и член 43 ДФЕС, които се отнасят до общата селскостопанска политика. Следователно допълнителните вносни мита, въведени съгласно член 5 от този регламент, следва да се разглеждат като част от „налозите при внос, въведени съгласно общата селскостопанска политика“, по смисъла на член 4, точка 10 от Митническия кодекс.
Освен това запитващата юрисдикция уточнява, че в настоящия случай вносната цена CIF за 100 кг от пратката, посочена в единния административен документ, е по-висока от представителната цена. При тези обстоятелства обаче член 3, параграф 2 от Регламент № 1484/95 предвижда, че вносителят следва да представи като доказателства пред компетентните органи на държавата членка вносител поне изброените в тази разпоредба различни документи.
Оттук следва, че при обстоятелства като разглежданите в главното производство,представянето на посочените в член 3, параграф 2 от Регламент № 1484/95 документи следва да се разглежда като необходимо за попълване на митническата декларация по смисъла на член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс.
Поради това на първия въпрос следва да се отговори, че при обстоятелства като разглежданите в главното производство член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че документите, чието представяне се изисква по член 3, параграф 2 от Регламент № 1484/95, представляват информация, необходима за попълване на митническата декларация по смисъла на тази разпоредба.
По втория и третия въпрос
С втория и третия си въпрос запитващата юрисдикция иска по същество да установи дали член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „длъжник“ по митническо задължение по смисъла на тази разпоредба включва физическо лице, което активно и съзнателно е участвало в планирането и изкуственото изграждане на структура от търговски сделки, която води до намаляване на размера на дължимите по закон вносни мита, като, от една страна, самото то не е представило информацията, въз основа на която е попълнена митническата декларация, а от друга страна, е планирало и изпълнило тези сделки, след като специалисти в областта на митническото право са потвърдили законността им.
В това отношение най-напред следва да се припомни, че съгласно член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс, когато митническа декларация за един от съответните митнически режими е съставена на базата на информация, която води до частично или изцяло несъбиране на законово дължимите сборове, лицата, предоставили информацията, необходима за попълване на декларацията, които са знаели или според обстоятелствата е трябвало да знаят, че тази информация е невярна, могат също да се считат за длъжници съгласно действащите национални разпоредби.
От тази разпоредба следва, че информацията, въз основа на която е попълнена митническата декларация, следва да се разглежда като невярна по смисъла на тази разпоредба, когато е довела до несъбиране или частично събиране на дължимите по закон вносни мита.
Следователно, когато митническата декларация е съставена въз основа на информация относно осъществените търговски сделки с цел изкуствено да се намали размерът на вносните мита, които следва да се платят, тази информация трябва да се счита за „невярна“ по смисъла на член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс, тъй като е довела до несъбиране или частично събиране на допълнителните вносни мита, предвидени в Регламент № 2777/75 за съответните стоки.
Що се отнася до въпроса дали лице, което активно и съзнателно е участвало в планирането и изкуственото изграждане на структура от дружества и търговски сделки, на които се основава такава информация, може да се счита за лице, предоставило тази информация с оглед на прилагането на член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс, следва най-напред да се отбележи, че съгласно параграф 3 от тази разпоредба длъжници по митническо задължение могат да бъдат не само деклараторът, а при косвено представителство лицето, за сметка на което се извършва митническото деклариране, но и лицата, които са предоставили информацията, необходима за попълване на декларацията.
Оттук следва, че член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс цели да улесни събирането на митническото задължение като разширява кръга на лицата, които могат да бъдат длъжници по това задължение.
Поради това целта на тази разпоредба е да включи в понятието „длъжник“ по смисъла на този член лица, различни от декларатора, заради чието действие митническите органи установяват погрешно размера на дължимите по закон мита въз основа на невярна информация.
Ето защо при обстоятелства, при които се установява, че лица разработват изкуствена структура от дружества и търговски сделки с цел да прикрият от митническите органи съответните действителни сделки, тълкуването на член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс в смисъл, че съгласно тази разпоредба могат да се считат за длъжници по митническо задължение само лицата, които са предоставили информацията, необходима за попълването на декларацията, би било в противоречие с преследваната от тази разпоредба цел.
Следователно лице, което активно и съзнателно е участвало в планирането и изкуственото изграждане на структура от дружества и търговски сделки, които позволяват съставяне на митническа декларация въз основа на информация, която води до несъбиране на дължими по закон мита за стоките, които са декларирани, следва да се счита за лице, което участва в дейност, свързана с предоставянето на посочената информация. Поради това за целите на прилагането на член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс то е лице, което предоставя такава информация.
Освен това, когато дадено лице съзнателно участва в планирането и изкуственото изграждане на такава структура от дружества и търговски сделки, то следва да се счита за лице, което според обстоятелствата е трябвало да знае за неверния характер на създадената чрез тази структура информация, на която се основава митническата декларация. В това отношение е без значение обстоятелството, че това лице планира и изкуствено изгражда структурата от дружества и търговски сделки, след като специалисти в областта на митническото право са потвърдили нейната законност.
При тези обстоятелства на втория и третия въпрос следва да се отговори, че член 201, параграф 3, втора алинея от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „длъжник“ по митническо задължение по смисъла на тази разпоредба включва физическо лице, което активно и съзнателно е участвало в планирането и изкуственото изграждане на структура от търговски сделки като разглежданата в главното производство, която води до намаляване на размера на дължимите по закон вносни мита, макар то самото да не е представило невярната информация, въз основа на която е попълнена митническата декларация, когато от обстоятелствата е видно, че това лице е знаело или според обстоятелствата е трябвало да знае, че сделките, до които се отнася тази структура, са извършени не в рамките на обичайните търговски сделки, а единствено с цел злоупотреба с предимствата, предвидени в правото на Съюза. Обстоятелството, че посоченото лице планира и изкуствено изгражда тази структура, след като специалисти в областта на митническото право са потвърдили нейната законност, е без значение в това отношение.
По четвъртия въпрос
С четвъртия си въпрос запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 221, параграф 4 от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че при обстоятелства като разглежданите в главното производство фактът, че вносното митническо задължение възниква съгласно член 201, параграф 1 от него при допускане за свободно обращение на стоките, подлежащи на облагане с вносни сборове, може да изключи възможността длъжникът да бъде уведомен за размера на дължимите за тези стоки вносни мита след изтичането на предвидения в член 221, параграф 3 от този кодекс срок.
Следва най-напред да се припомни, че съгласно член 201, параграф 1 от Митническия кодекс вносното митническо задължение възниква при допускане за свободно обращение на стока, подлежаща на облагане с вносни сборове.
Съгласно член 221, параграф 3 от Митническия кодекс уведомяването на длъжника не може да се извършва след изтичане на тригодишен срок от датата на възникване на митническото задължение. Параграф 4 от същия член обаче предвижда възможност митническите органи да уведомят длъжника за размера на дължимите по закон мита след изтичането на тригодишния срок, когато митническото задължение е в резултат на действие, подлежащо на наказателно съдебно преследване.
Видно от точка 40 от настоящото решение при обстоятелства като разглежданите в главното производство въведените съгласно член 5 от Регламент № 2777/75 допълнителни мита се включват в митническото задължение. Следователно, доколкото несъбирането на тези допълнителни мита или частичното им събиране се дължи на предоставянето на невярна информация, следва да се приеме, че такова митническо задължение е „в резултат“ по смисъла на член 221, параграф 4 от Митническия кодекс на предоставянето на тази информация.
В това отношение, ако от член 201, параграф 1 от Митническия кодекс следва, че допускането за свободно обращение е един от правопораждащите юридически факти на вносното митническо задължение, посочени в тази разпоредба, този извод би означавал само, че такова задължение не е „в резултат“ по смисъла на член 221, параграф 4 от Митническия кодекс на действие като разглежданото в главното производство.
Всъщност няма данни законодателят на Съюза да е възнамерявал да изключи от приложното поле на член 221, параграф 4 от Митническия кодекс действията, подлежащи на наказателно съдебно преследване, които са възпрепятствали събирането или са довели до частично събиране на мита при допускане за свободно обращение.
Тълкуване в обратен смисъл би попречило на изпълнението на целта на тази разпоредба, а именно да се разширят възможностите за събиране на митническото задължение.
Поради това следва да се отбележи, че в хипотеза, при която се прилага член 201 от Митническия кодекс, тригодишният срок за уведомяване, предвиден в член 221, параграф 3 от Митническия кодекс, може да бъде изключен, ако съответните стоки са допуснати незаконно за свободно обращение след подаване на митническа декларация, основана на невярна информация, и това подлежи на наказателно съдебно преследване.
С оглед на гореизложените съображения на четвъртия въпрос следва да се отговори, че член 221, параграф 4 от Митническия кодекс трябва да се тълкува в смисъл, че при обстоятелства като разглежданите в главното производство фактът, че вносното митническо задължение възниква съгласно член 201, параграф 1 от него при допускане за свободно обращение на стоките, подлежащи на облагане с вносни сборове, не може сам по себе си да изключи възможността длъжникът да бъде уведомен за размера на дължимите за тези стоки вносни мита след изтичането на предвидения в член 221, параграф 3 от този кодекс срок.
По петия въпрос
От посоченото от запитващата юрисдикция, обобщено в точка 33 от настоящото решение, е видно, че ако Съдът приеме, че член 221, параграф 4 от Митническия кодекс може да се приложи към възникнало на основание член 201 от този кодекс митническо задължение, не е необходимо да се отговаря на петия въпрос. Поради това с оглед на отговора на четвъртия въпрос не следва да се отговаря на петия въпрос.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

1)
При обстоятелства като разглежданите в главното производство член 201, параграф 3, втора алинея от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността, изменен с Регламент (ЕО) № 2700/2000 на Европейския парламент и на Съвета от 16 ноември 2000 г., трябва да се тълкува в смисъл, че документите, чието представяне се изисква по член 3, параграф 2 от Регламент (EО) № 1484/95 на Комисията от 28 юни 1995 година относно определяне на подробни правила за прилагане на системата на допълнителни вносни мита и относно фиксиране на допълнителни вносни мита в секторите птиче месо и яйца и за яйчен албумин, и за отмяна на Регламент № 163/67/EИО, изменен с Регламент (ЕО) № 684/1999 на Комисията от 29 март 1999 г., представляват информация, необходима за попълване на митническата декларация по смисъла на тази разпоредба.

2)
Член 201, параграф 3, втора алинея от Регламент № 2913/92, изменен с Регламент № 2700/2000, трябва да се тълкува в смисъл, че понятието „длъжник“ по митническо задължение по смисъла на тази разпоредба включва физическо лице, което активно и съзнателно е участвало в планирането и изкуственото изграждане на структура от търговски сделки като разглежданата в главното производство, която води до намаляване на размера на дължимите по закон вносни мита, макар то самото да не е представило невярната информация, въз основа на която е попълнена митническата декларация, когато от обстоятелствата е видно, че това лице е знаело или според обстоятелствата е трябвало да знае, че сделките, до които се отнася тази структура, са извършени не в рамките на обичайните търговски сделки, а единствено с цел злоупотреба с предимствата, предвидени в правото на Съюза. Обстоятелството, че посоченото лице планира и изкуствено изгражда тази структура, след като специалисти в областта на митническото право са потвърдили нейната законност, е без значение в това отношение.

3)
Член 221, параграф 4 от Регламент № 2913/92, изменен с Регламент № 2700/2000, трябва да се тълкува в смисъл, че при обстоятелства като разглежданите в главното производство фактът, че вносното митническо задължение възниква съгласно член 201, параграф 1 от него при допускане за свободно обращение на стоките, подлежащи на облагане с вносни сборове, не може сам по себе си да изключи възможността длъжникът да бъде уведомен за размера на дължимите за тези стоки вносни мита след изтичането на срока, предвиден в член 221, параграф 3 от този регламент, изменен.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: нидерландски.