CELEX: 62019CJ0665
Žalba
Državne potpore
Potpore u korist kompleksa Nürburgring (Njemačka)
Odluka kojom se potpore proglašavaju djelomično nespojivima s unutarnjim tržištem
Otuđenje imovine korisnika državnih potpora koje su proglašene nespojivima
Otvoren, transparentan, nediskriminirajući i bezuvjetan natječajni postupak
Odluka kojom se proglašava da se povrat nespojivih potpora ne odnosi na novog vlasnika kompleksa Nürburgring i da on nije primio novu potporu za stjecanje tog kompleksa
Dopuštenost
Svojstvo zainteresirane strane
Osoba na koju se akt osobno odnosi
Povreda postupovnih prava zainteresiranih strana
Poteškoće koje zahtijevaju pokretanje službenog istražnog postupka
Obrazloženje

Društvo NeXovation Inc. svojom žalbom zahtijeva da se ukine presuda Općeg suda Europske unije od 19. lipnja 2019., NeXovation/Komisija (
T‑353/15
,
EU:T:2019:434
, u daljnjem tekstu: pobijana presuda), kojom je Opći sud odbio tužbu za djelomično poništenje Odluke Komisije (EU) 2016/151 od 1. listopada 2014. o državnoj potpori Njemačke SA.31550 (2012/C) (ex 2012/NN) u korist Nürburgringa (
SL 2016., L 34, str. 1
.: u daljnjem tekstu: konačna odluka).
Pravni okvir
Uredba Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. [UFEU‑a] (
SL 1999., L 83, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.), kako je izmijenjena Uredbom Vijeća (EU) br. 734/2013 od 22. srpnja 2013. (
SL 2013., L 204, str. 7
.) (u daljnjem tekstu: Uredba br. 659/1999), koja je stavljena izvan snage Uredbom Vijeća (EU) 2015/1589 od 13. srpnja 2015. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka 108. [UFEU‑a] (
SL 2015., L 248, str. 9
.), primjenjuje se na ovaj predmet.
Članak 1. točka (h) Uredbe br. 659/1999 određuje, u svrhu te uredbe, da „zainteresirana strana” znači „svaka država članica i svaka osoba, poduzetnik ili udruženje poduzetnika na čije bi interese mogla utjecati dodjela neke potpore, a posebno korisnik potpore, konkurentski poduzetnici i trgovinske udruge”.
Članak 4. te uredbe, naslovljen „Prethodno ispitivanje prijave i odluka Komisije”, u svojim stavcima 2. do 4. određuje:
„2.   U slučaju kada, slijedom prethodnog ispitivanja, Komisija ustanovi da prijavljena mjera ne predstavlja potporu, takav nalaz bilježi u obliku odluke.
3.   U slučaju kada Komisija, nakon prethodnog ispitivanja, ustanovi da ne postoje nikakve sumnje u pogledu sukladnosti prijavljene mjere s načelima zajedničkog tržišta u onoj mjeri u kojoj je to obuhvaćeno člankom [107.] stavkom 1. [UFEU‑a], ona donosi odluku kojom se utvrđuje da je predmetna mjera u skladu s načelima zajedničkog tržišta (dalje u tekstu: ‚odluka o neospornosti’). U takvoj se odluci točno navodi koja je iznimka primijenjena u skladu s Ugovorom.
4.   U slučaju kada Komisija, nakon prethodnog ispitivanja, ustanovi da postoje sumnje u pogledu sukladnosti prijavljene mjere s načelima zajedničkog u tržišta, Komisija donosi odluku o pokretanju postupka u skladu s člankom [108.] stavkom 2. [UFEU‑a] (dalje u tekstu: ’odluka o pokretanju formalnog istražnog postupka’).”
U skladu s člankom 6. stavkom 1. navedene uredbe:
„Odluka o pokretanju formalnog [službenog] istražnog postupka sadrži sažeti prikaz svih bitnih činjeničnih i pravnih pitanja, obuhvaća prethodnu ocjenu predložene mjere koju je Komisija obavila kako bi utvrdila predstavlja li ona potporu te navodi moguće sumnje u pogledu njezine sukladnosti s načelima zajedničkog tržišta. Odlukom se od dotične države članice i od drugih zainteresiranih strana zahtijeva da u propisanom roku, koji u pravilu ne smije biti dulji od mjesec dana, iznesu primjedbe. U valjano utemeljenim slučajevima, Komisija može produljiti ovaj rok.”
Članak 13. stavak 1. prva rečenica Uredbe br. 659/1999 predviđa da ispitivanje eventualne nezakonite potpore dovodi do donošenja odluke u skladu s člankom 4. stavcima 2., 3. ili 4. te uredbe.
Okolnosti spora i sporne odluke
Okolnosti spora iznesene su u točkama 1. do 15. pobijane presude te ih je za potrebe ovog postupka moguće sažeti na sljedeći način.
Kompleks Nürburgring (u daljnjem tekstu: Nürburgring), koji se nalazi u saveznoj zemlji Porajnje‑Falačka (Njemačka), obuhvaća automobilsku trkaću stazu, zabavni park, hotele i restorane.
Između 2002. i 2012. godine javna poduzeća, vlasnici Nürburgringa (u daljnjem tekstu: prenositelji), bila su korisnici potpora, i to uglavnom potpora savezne zemlje Porajnja‑Falačke. Te su potpore bile predmet službenog istražnog postupka na temelju članka 108. stavka 2. UFEU‑a, koji je Komisija pokrenula tijekom 2012. Te iste godine Amtsgericht Bad Neuenahr‑Ahrweiler (Općinski sud u Bad Neuenahr‑Ahrweileru, Njemačka) utvrdio je da su prenositelji nesposobni za plaćanje i odlučio je pristupiti otuđenju njihove imovine. Pokrenut je natječajni postupak (u daljnjem tekstu: natječajni postupak), koji je okončan otuđenjem te imovine Capricorn Nürburgring Besitzgesellschaftu GmbH (u daljnjem tekstu: grupa Capricorn).
Žalitelj je Komisiji 10. travnja 2014. podnio pritužbu zbog toga što natječajni postupak nije bio otvoren, transparentan, nediskriminatoran i bezuvjetan te nije završio otuđenjem imovine Nürburgringa po tržišnoj cijeni s obzirom na to da je ta imovina bila ustupljena lokalnom ponuditelju čija je ponuda bila niža od njegove i kojemu je dana prednost u okviru natječajnog postupka. Žalitelj smatra da je grupa Capricorn tako dobila potporu koja odgovara razlici između cijene koju je trebala platiti za preuzimanje imovine Nürburgringa i tržišne cijene za tu istu imovinu, te da je ona osigurala kontinuitet gospodarskih djelatnosti prenositelja pa da u rješenje o povratu potpora koje su prenositelji primili treba uključiti i nju.
U članku 2. konačne odluke Komisija je utvrdila da su neke od mjera potpore u korist prenositelja (u daljnjem tekstu: potpore prenositeljima) nezakonite i nespojive s unutarnjim tržištem. Komisija je u članku 3. stavku 2. te odluke odlučila da se na Capricorn i njegova društva kćeri ne odnosi mogući povrat potpora od prenositelja (u daljnjem tekstu: prva sporna odluka).
U članku 1. zadnjoj alineji navedene odluke Komisija je utvrdila da otuđenje imovine Nürburgringa grupi Capricorn nije državna potpora (u daljnjem tekstu: druga sporna odluka). Naime, Komisija je zaključila da je natječajni postupak bio vođen otvoreno, transparentno i nediskriminatorno, da je taj postupak doveo do prodajne cijene usklađene s tržištem i da nema gospodarskog kontinuiteta između prenositelja i stjecatelja.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 26. lipnja 2015. žalitelj je pokrenuo postupak za poništenje prve i druge sporne odluke.
Opći sud odbacio je kao nedopuštenu tužbu u dijelu u kojem se odnosila na poništenje prve sporne odluke jer žalitelj nije dokazao da se ta odluka osobno odnosi na njega. U tom je pogledu u točki 53. pobijane presude ocijenio da se iz samog sudjelovanja žalitelja u upravnom postupku ne može zaključiti da on ima aktivnu procesnu legitimaciju za pobijanje prve sporne odluke. Osim toga, Opći sud je u točki 55. te presude utvrdio da žalitelj nije imao nikakav položaj na mjerodavnim tržištima na koji bi potpore prenositeljima mogle utjecati. Naposljetku, u točki 56. navedene presude Opći je sud smatrao da žaliteljevi argumenti – u smislu da je on mogao steći imovinu Nürburgringa i, prema tome, ući na mjerodavna tržišta da nije bio diskriminiran u okviru natječajnog postupka i da mu je, zbog gubitka ugleda i negativnog publiciteta koji proizlaze iz neuspjeha pretrpljenog u tom postupku, otežano stjecanje ili iskorištavanje drugih trkaćih staza – nisu dovoljni da ga se pojedinačno izdvoji u odnosu na potpore prenositeljima i na prvu spornu odluku.
Što se tiče zahtjeva za poništenje druge sporne odluke, Opći sud je u točki 76. pobijane presude presudio, s jedne strane, da zahtjev za obustavu postupka koji je podnijela Komisija treba odbiti i, s druge strane, da je taj zahtjev za poništenje dopušten jer se njime nastoje sačuvati postupovna prava koja je žalitelj imao na temelju članka 108. stavka 2. UFEU‑a. Stoga je ispitao tužbene razloge koje je žalitelj istaknuo u prilog osnovanosti navedenog zahtjeva i, nakon što ih je sve odbio, u točki 214. pobijane presude presudio da zahtjev za poništenje druge sporne odluke treba odbiti.
Zahtjevi stranaka pred Sudom
Žalitelj od Suda zahtijeva da:
–
ukine točke 3. i 4. izreke pobijane presude;
–
poništi prvu i drugu spornu odluku;
–
podredno, vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje, i
–
Komisiji naloži snošenje troškova.
Komisija zahtijeva od Suda da odbije žalbu i žalitelju naloži snošenje troškova.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi žalitelj ističe šest žalbenih razloga, od kojih se prvi temelji na pogrešci Općeg suda počinjenoj zato što je smatrao da se prva sporna odluka ne odnosi osobno na žalitelja, drugi na pogrešci koja se tiče prava u primjeni pojma državne potpore, treći na pogrešci koja se tiče prava u primjeni pojma „ozbiljne poteškoće”, četvrti na pogrešci koja se tiče prava u primjeni članka 20. stavka 2. Uredbe br. 659/1999, peti na pogrešci koja se tiče prava u ocjeni nepristranosti ispitivanja žaliteljeve pritužbe, a šesti u pogrešci koja se tiče prava u ocjeni dostatnosti obrazloženja druge sporne odluke.
Prvi žalbeni razlog usmjeren je na ukidanje pobijane presude u dijelu u kojem je Opći sud utvrdio da je zahtjev za poništenje prve sporne odluke nedopušten. Ostali žalbeni razlozi odnose se na činjenicu da je Opći sud odbio zahtjev za poništenje druge sporne odluke.
Prvi žalbeni razlog
Argumentacija stranaka
Svojim prvim žalbenim razlogom žalitelj ističe da je utvrđenje da se prva sporna odluka nije osobno odnosila na njega jer nije imao položaj na mjerodavnim tržištima na koji bi potpore dodijeljene prenositeljima mogle utjecati, pogrešno, u činjeničnom i u pravnom smislu.
Prema žaliteljevu mišljenju, iz presude od 28. siječnja 1986., Cofaz i dr./Komisija (
169/84
,
EU:C:1986:42
, t.
28.
), proizlazi da u stadiju analize dopuštenosti tužbe protiv odluke kao što je prva sporna odluka Opći sud nije dužan donijeti konačan zaključak o tužiteljevu konkurentskom položaju na mjerodavnim tržištima, nego analizirati može li ta odluka štetiti njegovim legitimnim interesima tako što narušava njegov položaj na tržištu.
Žalitelj dodaje da sama činjenica da nije bio aktivan na mjerodavnim tržištima ne isključuje mogućnost bitnog ugrožavanja njegova položaja na tržištu, kao što to potvrđuju presude od 22. studenoga 2007., Španjolska/Lenzing (
C‑525/04 P
,
EU:C:2007:698
, t.
35.
) i od 22. prosinca 2008., British Aggregates/Komisija (
C‑487/06 P
,
EU:C:2008:757
, t.
53.
). Na Općem je sudu da ispita svaki pojedinačni slučaj kako bi utvrdio odnosi li se odluka, poput prve sporne odluke, osobno na pojedinca o kojem je riječ.
Činjenica pak da je žalitelj bio u tržišnom natjecanju s grupom Capricorn radi stjecanja imovine Nürburgringa i da je nije uspio preuzeti zbog potpore koja je toj grupi dodijeljena, činjenica da je podnio pritužbu Komisiji, da je u svojim je postupcima imao podršku misije Sjedinjenih Američkih Država pri Europskoj uniji, da se pouzdao u Komisijine izjave u kojima je ona, među ostalim, navela da će nadzirati natječajni postupak, kao i činjenica da je žalitelj bio predmet negativnog medijskog praćenja koje je naštetilo njegovu ugledu, elementi su koji upućuju na to da potpore na koje se odnosi prva sporna odluka utječu na njega. Činjenica da je izričito naveden u konačnoj odluci i da su njegovi argumenti u toj odluci bili detaljno razmotreni potvrđuje da navedena odluka na njega izravno utječe.
Žalitelj osim toga ističe da se nije povukao iz natječajnog postupka i da bi, ako bi se pokazalo da grupa Capricorn nije trebala biti odabrana u okviru tog postupka, tada on bio taj kojeg treba odabrati. To potvrđuje njegovu aktivnu procesnu legitimaciju za pobijanje prve sporne odluke. To je razmatranje također u skladu sa sudskom praksom koja se odnosi na aktivnu procesnu legitimaciju u području javne nabave.
Komisija smatra da Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava prilikom ispitivanja pitanja odnosi li se prva sporna odluka osobno na žalitelja i da stoga prvi žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
Valja istaknuti da se, prema ustaljenoj praksi Suda, na koju je Opći sud podsjetio u točki 49. pobijane presude, na području državnih potpora odluka Komisije o zatvaranju službenog istražnog postupka, uz poduzetnika koji je korisnik potpore, osobno odnosi, među ostalim, i na poduzetnike koji su mu konkurenti i koji su odigrali aktivnu ulogu u okviru tog postupka, ako dotična mjera potpore bitno utječe na njihov položaj na tržištu (presuda od 17. rujna 2015., Mory i dr./Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, t.
98.
i od 15. srpnja 2021., Deutsche Lufthansa/Komisija,
C‑453/19 P
,
EU:C:2021:608
, t.
38.
).
U točki 55. pobijane presude Opći je sud naveo da je sam žalitelj u odgovoru na pitanje Općeg suda priznao da nije prisutan na mjerodavnim tržištima, navedenima u točki 54. te presude, na kojima potpore prenositeljima mogu narušiti tržišno natjecanje. Stoga je u točki 57. navedene presude presudio da se prva sporna odluka ne odnosi osobno na žalitelja i da mu nije dopušteno zahtijevati njezino poništenje.
Valja utvrditi da žalitelj ne osporava to da nije bio prisutan na mjerodavnim tržištima i da stoga nije obuhvaćen slučajevima na koje se odnosi sudska praksa navedena u točki 26. ove presude. U tim se okolnostima Općem sudu ne može prigovoriti da je počinio pogrešku koja se tiče prava time što je presudio da se prva sporna odluka ne odnosi osobno na žalitelja i da potonji stoga nije bio ovlašten podnijeti tužbu za poništenje te odluke na temelju četvrtog stavka članka 263. UFEU‑a.
Argumenti koje je iznio žalitelj ne mogu opravdati drukčiji zaključak.
Što se tiče presuda od 22. studenoga 2007., Španjolska/Lenzing (
C‑525/04 P
,
EU:C:2007:698
, t.
35.
) i od 22. prosinca 2008., British Aggregates/Komisija (
C‑487/06 P
,
EU:C:2008:757
, t.
53.
), iz njih proizlazi jedino to da negativan utjecaj na takav položaj ne treba nužno izvesti samo iz značajnog pada prometa, nezanemarivih financijskih gubitaka ili pak znatnog smanjenja tržišnih udjela, nego da taj negativni utjecaj može biti i rezultat gubitka zarade ili slabijeg razvoja od onog koji bi bio zabilježen da potpore nije bilo. Suprotno onomu što tvrdi žalitelj, iz te se sudske prakse stoga ne može zaključiti da je moguće utjecati na položaj poduzetnika na tržištu ako taj poduzetnik nije prisutan na mjerodavnim tržištima.
Što se tiče argumenta da je žalitelj bio u tržišnom natjecanju s grupom Capricorn za preuzimanje imovine Nürburgringa te da je trebao pobijediti u natječajnom postupka umjesto nje, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava time što tu okolnost nije uzeo u obzir. Naime, prva sporna odluka odnosi se na potpore prenositeljima i, konkretno, na pitanje mogu li se one oduzeti grupi Capricorn. Međutim, žalitelj ne objašnjava vezu između činjenice da je bio u tržišnom natjecanju s grupom Capricorn za preuzimanje imovine Nürburgringa i toga da je prvom spornom odlukom njegov položaj na tržištu navodno povrijeđen.
Što se tiče drugih okolnosti na koje se poziva žalitelj, odnosno činjenice da je podnio pritužbu Komisiji, da je imao podršku misije Sjedinjenih Američkih Država u Uniji ili pak da se pouzdao u Komisijine izjave, dovoljno je istaknuti to da ni njima nije moguće dokazati negativan utjecaj prve sporne odluke na žaliteljev položaj na tržištu, u smislu sudske prakse navedene u točki 26. ove presude.
Iz prethodno navedenog proizlazi da prvi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan. Stoga žalbu treba odbiti u dijelu u kojem se odnosi na ukidanje pobijane presude u dijelu u kojem je Opći sud odbio zahtjev za poništenje prve sporne odluke.
Drugi žalbeni razlog
Drugi žalbeni razlog podijeljen je na četiri dijela. Najprije valja ispitati drugi, treći i četvrti dio tog žalbenog razloga.
Argumentacija stranaka
U okviru drugog dijela drugog žalbenog razloga žalitelj ističe, kao prvo, da Opći sud, time što je u točki 119. pobijane presude naveo da je rok za podnošenje ponuda u postupku javne nabave istekao 17. veljače 2014., nije uzeo u obzir činjenicu da su ga prenositelji doveli u zabludu u pogledu tih rokova kada su ga obavijestili da su navedeni rokovi produljeni do 31. ožujka 2014. i da se takva izmjena uvjeta morala primijeniti na sve ponuditelje.
Kao drugo, Opći je sud isto tako zanemario argumente kojima je žalitelj isticao da pristup u pogledu rokova, koji je primijenjen u natječajnom postupku, kako je opisan u konačnoj odluci, nije bio u skladu sa zahtjevima transparentnosti i da nijedan privatni ulagač nije slijedio taj pristup. Kao treće, Opći je sud zanemario činjenicu da je konačna odluka sadržavala proturječne tvrdnje u uvodnoj izjavi 272., odnosno uvodnoj izjavi 275. točki (c), u pogledu pitanja jesu li prenositelji produljili rok za podnošenje ponuda.
U trećem dijelu drugog žalbenog razloga žalitelj navodi da je Opći sud zanemario tri argumenta koja je on naveo u okviru svojeg prigovora o netransparentnosti natječajnog postupka. Ta su se tri argumenta odnosila na tri izmjene učinjene tijekom natječajnog postupka o kojima, prema žaliteljevu mišljenju, nisu bili obaviješteni svi potencijalni ponuditelji, čime je povrijeđen zahtjev transparentnosti.
Kao prvo, žalitelj je pred Općim sudom tvrdio da se, iako mu je prvotno predloženo preuzimanje imovine Nürburgringa na temelju „poravnane bilance”, kasnije pokazalo da bi u slučaju preuzimanja Nürburgringa morao preuzeti ugovor o zakupu kakav je sklopila treća osoba.
Kao drugo, žalitelj je tvrdio i da informacije u pogledu ugovora o poslovnom zakupu sklopljenom u korist društva Capricorn, koji je na početku bio zamišljen kao „druga najbolja mogućnost” ako natječajni postupak ne bude uspješan ili ako Komisijina odluka o njemu bude osporena, nisu bile dostavljene svim ponuditeljima, iako su te informacije bile bitne za utvrđivanje visine ponude u tom postupku.
Kao treće, žalitelj je također istaknuo da je ekološki kriterij odabira naknadno uveden u natječajni postupak, a da pritom nije bio priopćen svim ponuditeljima. Suprotno onomu što je navedeno u uvodnoj izjavi 275. točki (i) konačne odluke, taj je kriterij utjecao na ishod tog postupka.
Žalitelj u okviru četvrtog dijela drugog žalbenog razloga ističe da je Opći sud propustio uzeti u obzir dva niza argumenata, od kojih se prvi odnosi na prigovor o navodnoj netransparentnosti natječajnog postupka, a drugi na prigovor o navodnoj diskriminatornosti tog postupka.
Konkretno, što se tiče netransparentnosti natječajnog postupka, žalitelj je pred Općim sudom istaknuo, kao prvo, da natječajni postupak nije bio objavljen izvan Unije, kao drugo, da brojni dokumenti važni za otuđenje nisu bili dostavljeni odnosno da su dostavljeni prekasno ili su dostavljeni na prijevaran način, kao treće, da je Komisija pogriješila kada je smatrala da dostavljanje komentara uz ugovor o stjecanju imovine spada isključivo u okvir poslovnog pregovaranja i da stoga nije relevantno sa stajališta državnih potpora, kao četvrto, da je Komisija pogriješila kada je smatrala da nepravodobna dostava informacija tijekom natječajnog postupka ne utječe na podnošenje konačne ponude ponuditeljâ ili na zaključenje ekonomskih izračuna koji su potrebni u tu svrhu i, kao peto, da je Komisija pogriješila kada je zaključila da je društvo KPMG, pravni i financijski savjetnik prenositelja, svim ponuditeljima dostavio sve informacije koje su potrebne kako bi im se omogućilo da prikladno ocijene imovinu Nürburgringa.
Što se tiče diskriminatornosti natječajnog postupka, žalitelj je pred Općim sudom istaknuo da Komisija nije provela istragu u pogledu, kao prvo, činjenice da je žalitelj bio diskriminiran s obzirom na to da mu nije dostavljena preslika cijele dokumentacije natječajnog postupka na engleskom jeziku, kao drugo, okolnosti da je grupi Capricorn omogućen povlašteni pristup informacijama u odnosu na druge ponuditelje, kao treće, okolnosti da je isti partner u jednom važnom američkom odvjetničkom uredu savjetovao najprije prenositelje, a zatim grupu Capricorn i, kao četvrto, okolnosti da je grupa Capricorn dobila povlaštenu potporu nakon 17. veljače 2014., kao i u cilju dobivanja financiranja od društva Deutsche Bank.
U odgovoru na drugi dio drugog žalbenog razloga Komisija ističe da žalitelj, u mjeri u kojoj se taj dio odnosi na točku 119. pobijane presude, osporava ocjenu činjenica koju je proveo Opći sud a da se ne poziva ni na kakvo iskrivljavanje, pa je stoga taj dio očito nedopušten. Što se tiče žaliteljeve preostale argumentacije, nije moguće jasno utvrditi na koje se točke pobijane presude ona odnosi, tako da je taj dio argumentacije također nedopušten.
Što se tiče trećeg dijela drugog žalbenog razloga, Komisija tvrdi, kao prvo, da je cilj žaliteljevih argumenata o tome da je stjecanje Nürburgringa trebalo provesti na temelju „poravnane bilance” zapravo nova ocjena činjenica. Naime, iz točke 9. četvrte alineje pobijane presude proizlazi da je Opći sud priznao da potencijalni stjecatelji nisu bili obvezni preuzeti postojeće ugovore ili obveze pa se stoga bavio pitanjem „poravnane bilance”.
Kao drugo, u točkama 146. do 149. pobijane presude Opći je sud razmotrio pitanje poslovnog zakupa, odbivši navode o diskriminaciji i o nedostatku transparentnosti iz razloga iznesenih u točkama 119. do 133. te presude. Žalitelj stoga pogrešno tumači pobijanu presudu kada tvrdi da Opći sud nije uzeo u obzir njegov argument o poslovnom zakupu.
Kao treće, što se tiče navodnog propusta Općeg suda da ispita jesu li prenositelji primijenili ekološki kriterij odabira, Komisija ističe da se zabrinutost prenositelja odnosila na pitanje ostvarivosti žaliteljeva modela poslovanja, pa se stoga ticala vjerodostojnosti njegove ponude. Opći je sud iznio druge razloge koji pokazuju da žalitelj nije podnio vjerodostojnu i obvezujuću ponudu, popraćenu dokazima o financiranju, pa se stoga nije morao izjasniti o pitanju ekološkog kriterija odabira.
Što se tiče četvrtog dijela drugog žalbenog razloga, Komisija naglašava da je Opći sud ispitao argument da natječajni postupak nije bio objavljen izvan Unije te je u drugoj alineji točke 9. pobijane presude utvrdio da su prenositelji objavili poziv na iskaz interesa u
Financial Timesu
,
Handelsblattu
i na internetskoj stranici Nürburgringa. Opći sud je dakle razmotrio to pitanje.
Štoviše, Opći je sud utvrdio da je okončanjem otvorenog, transparentnog i nediskriminatornog natječajnog postupka imovina Nürburgringa dodijeljena ponuditelju koji je podnio vjerodostojnu, obvezujuću, ali i najvišu ponudu. Opći je sud stoga u svakom slučaju imao dovoljno razloga za odbijanje argumenta da je Komisija trebala ozbiljno sumnjati u postojanje potpore u korist grupe Capricorn. Komisija smatra da stoga nije bilo nužno da Opći sud ispita druge aspekte tog postupka, tako da drukčije žaliteljeve argumente treba odbaciti kao bespredmetne.
Ocjena Suda
Prigovarajući Općem sudu, u okviru drugog do četvrtog dijela drugog žalbenog razloga, da nije odgovorio na više argumenata koje mu je iznio, žalitelj se u biti poziva na povredu obveze obrazlaganja koja proizlazi iz članka 36. Statuta Suda Europske unije, primjenjivog na Opći sud na temelju članka 53. prvog stavka tog statuta i članka 117. Poslovnika Općeg suda (vidjeti u tom smislu presudu od 20. svibnja 2010., Gogos/Komisija,
C‑583/08 P
,
EU:C:2010:287
, t.
29.
i navedenu sudsku praksu).
U pogledu Komisijinih tvrdnji da žalitelj nije naveo na koje se točke pobijane presude odnosi, među ostalim, drugi dio drugog žalbenog razloga, najprije valja istaknuti da iz žalbe dovoljno jasno proizlazi da se drugi, treći i četvrti dio drugog žalbenog razloga odnose, s jedne strane, na točke 119. do 121. pobijane presude, u kojima je riječ o prigovoru netransparentnosti natječajnog postupka i, s druge strane, na točke 122. do 134. te presude, u kojima je riječ o prigovoru da je taj postupak bio diskriminatoran. Budući da žalitelj prigovara Općem sudu da nije odgovorio na određene argumente koje mu je iznio, žalitelj očito nije mogao dati precizniju naznaku točaka pobijane presude na koje se odnose drugi, treći i četvrti dio njegova drugog žalbenog razloga.
S obzirom na to pojašnjenje, valja podsjetiti na to da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, obveza Općeg suda da obrazloži svoje odluke njemu ne nalaže da pruži obrazloženje kojim bi se, iscrpno i pojedinačno, osvrnuo na sve tvrdnje koje su iznijele stranke u sporu. Obrazloženje, dakle, može biti implicitno, pod uvjetom da omogući zainteresiranim osobama da saznaju razloge zbog kojih Opći sud nije prihvatio njihove argumente, a Sudu da raspolaže dostatnim elementima za izvršavanje svojeg nadzora (presuda od 9. rujna 2008., FIAMM i dr./Vijeće i Komisija,
C‑120/06 P i C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, t.
96.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju, što se tiče, kao prvo, ispitivanja prigovora da je natječajni postupak bio netransparentan koje je proveo Opći sud, valja utvrditi da je taj sud na njega odgovorio vrlo sažeto u točkama 119. do 121. pobijane presude.
Međutim, kao što je to nezavisni odvjetnik istaknuo u točkama 52., 60., 61. i 65. svojeg mišljenja, te točke pobijane presude čak ni implicitno ne odgovaraju na nekoliko žaliteljevih argumenata navedenih u okviru drugog do četvrtog dijela drugog žalbenog razloga, koje je žalitelj doista iznio pred Općim sudom, što potvrđuje tumačenje njegove tužbe, podnesene Općem sudu, koja se nalazi u spisu prvostupanjskog postupka proslijeđenog Sudu u skladu s člankom 167. stavkom 2. Poslovnika Suda.
Točnije, riječ je o argumentu navedenom u točki 36. ove presude, koji se odnosi na neusklađenost natječajnog postupka sa zahtjevima transparentnosti kada je riječ o rokovima, kao i o argumentima navedenima u točkama 38. do 40. i 42. ove presude.
Kao drugo, valja utvrditi, kao što je to učinio nezavisni odvjetnik u točki 67. svojeg mišljenja, da točke 122. do 134. pobijane presude, koje se odnose na prigovor koji se temelji na diskriminatornom karakteru tog postupka, ne sadržavaju nikakav odgovor, pa čak ni implicitan, na žaliteljeve argumente navedene u točki 43. ove presude, koje je on iznio Općem sudu.
Prethodna razmatranja ne mogu se dovesti u pitanje Komisijinim argumentom da barem neki od žaliteljevih argumenata na koje Opći sud nije odgovorio proturječe navodima iz točke 9. pobijane presude. U tom je pogledu dovoljno istaknuti to da se ta točka pobijane presude nalazi u njezinom dijelu koji se odnosi na okolnosti spora i da je ona, u biti, sažetak navoda koji proizlaze iz uvodnih izjava 44. do 51. konačne odluke. Stoga se ne može smatrati da ona sadržava odgovor Općeg suda na žaliteljeve argumente.
U tim okolnostima valja prihvatiti drugi, treći i četvrti dio drugog žalbenog razloga i ukinuti pobijanu presudu u dijelu u kojem je Opći sud odbio zahtjev za poništenje druge sporne odluke, pri čemu nije potrebno ispitati prvi dio drugog žalbenog razloga, kao ni treći, četvrti, peti i šesti žalbeni razlog.
O tužbi pred Općim sudom
U skladu s drugom rečenicom prvog stavka članka 61. Statuta Suda Europske unije, Sud u slučaju ukidanja odluke Općeg suda može sam konačno odlučiti o sporu ako stanje postupka to dopušta.
U ovom slučaju, uzimajući osobito u obzir okolnost da se žaliteljeva tužba za poništenje u predmetu T‑353/15 temelji na razlozima koji su bili predmet kontradiktorne rasprave pred Općim sudom i čije razmatranje ne zahtijeva provođenje nikakve dodatne mjere upravljanja postupkom ili izvođenja dokaza u spisu, Sud ocjenjuje da stanje postupka povodom te tužbe omogućuje donošenje presude te da o njoj treba konačno odlučiti (vidjeti po analogiji presudu od 8. rujna 2020., Komisija i Vijeće/Carreras Sequeros i dr.,
C‑119/19 P i C‑126/19 P
,
EU:C:2020:676
, t.
130.
) u okviru preostalog dijela spora koji se pred njim vodi, odnosno o zahtjevu za poništenje druge sporne odluke (vidjeti, u tom smislu, presudu od 1. srpnja 2008., Chronopost i La Poste/UFEX i dr.,
C‑341/06 P i C‑342/06 P
,
EU:C:2008:375
, t.
134.
).
Valja podsjetiti na to da je druga sporna odluka odluka o neospornosti, donesena na temelju članka 4. stavka 3. Uredbe br. 659/1999, čija zakonitost ovisi o tome je li ocjena informacija i elemenata kojima je Komisija raspolagala tijekom faze prethodnog ispitivanja prijavljene mjere trebala objektivno pobuditi sumnje u spojivost te mjere s unutarnjim tržištem (presuda od 3. rujna 2020., Vereniging tot Behoud van Natuurmonument in Nederland i dr./Komisija,
C‑817/18 P
,
EU:C:2020:637
, t.
80.
i navedena sudska praksa).
Budući da takve sumnje moraju dovesti do pokretanja službenog istražnog postupka u kojem mogu sudjelovati zainteresirane strane iz članka 1. točke (h) Uredbe 659/1999, valja smatrati da se takva odluka izravno i osobno odnosi na svaku zainteresiranu stranu u smislu potonje odredbe. Naime, korisnici postupovnih jamstava predviđenih člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a i člankom 6. stavkom 1. Uredbe br. 659/1999 mogu ostvariti poštovanje tih jamstava samo ako imaju mogućnost osporavati odluku o neospornosti pred sudom Unije (presuda od 24. svibnja 2011., Komisija/Kronoply i Kronotex,
C‑83/09 P
,
EU:C:2011:341
, t.
47.
i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju valja zaključiti, poput Općeg suda u točki 70. pobijane presude, da je žalitelj, svojim aktivnim sudjelovanjem do završnog stadija u natječajnom postupku te svojom pritužbom koju je podnio Komisiji u tom kontekstu, dokazao ozbiljnu namjeru da uđe na mjerodavna tržišta, a time i svoje svojstvo mogućeg konkurenta grupe Capricorn, koja je prema toj pritužbi navodno primila državnu potporu čije je postojanje Komisija odbila priznati u drugoj spornoj odluci. Stoga žalitelju valja priznati svojstvo zainteresirane strane kad je riječ o toj odluci.
U prilog svojoj tužbi pred Općim sudom žalitelj je istaknuo pet tužbenih razloga, od kojih se prvi temelji na pogrešnom tumačenju pojma državne potpore, drugi, koji se odnosi samo na prvu spornu odluku, na pogrešnom tumačenju načela gospodarskog kontinuiteta, treći na neuzimanju u obzir nastavka postupka otuđenja, četvrti na povredi njegovih postupovnih prava, a peti na povredi obveze obrazlaganja.
Najprije valja ispitati četvrti tužbeni razlog.
Argumentacija stranaka
Svojim četvrtim tužbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Komisija donijela drugu spornu odluku a da nije pokrenula službeni istražni postupak, iako je već prvotno ispitivanje otkrilo ozbiljne poteškoće. Kao prvo, Komisija je u više navrata odgodila donošenje svoje odluke. Kao drugo, nije iscrpno ispitala činjenična pitanja te je propustila ispitati više odlučujućih aspekata predmeta. Kao treće, u svojem je odgovoru na žaliteljeve argumente pokazala nedosljednost. Kao četvrto, nije pravilno primijenila članak 107. stavak 1. UFEU‑a i druge primjenjive odredbe te nije pružila odgovarajuće obrazloženje.
Konkretno, žalitelj prigovara Komisiji da nije pravilno ocijenila prirodu obveze financiranja koju je podnijela grupa Capricorn i financijsko stanje vlasnika te grupe. Žalitelj smatra da je grupa Capricorn imala velike probleme u financiranju od samog početka natječajnog postupka, a financiranje ponude koju je podnijela bilo je daleko od osiguranog. Žalitelj je iznio svoje bojazni u pogledu financijske pouzdanosti grupe Capricorn u svojoj pritužbi od 10. travnja 2014. kao i u dvama dodatnim dopisima od 19. svibnja 2014. i 16. lipnja 2014. Kasnije se pokazalo da je u kolovozu 2014. trebalo odgoditi plaćanje drugog obroka kupovnine te da je vlasnik grupe Capricorn prenositeljima morao dati kolaterale.
Naime, dopis društva Deutsche Bank od 10. ožujka 2014., koji je podupirao ponudu grupe Capricorn bio je puko pismo namjere koje je, osim toga, prestalo vrijediti te ga je društvo Deutsche Bank nekoliko tjedana kasnije povuklo. U dopisu upućenom žaliteljevim odvjetnicima 15. travnja 2015. državni odvjetnik iz Koblenza (Njemačka) potvrdio je, nakon analize dopisa društva Deutsche Bank od 10. ožujka 2014., da je taj dopis doista pravno neobvezujući.
Komisija odgovara da se postojanje ozbiljnih poteškoća ne dokazuje promjenom datuma koji je Komisija odredila za donošenje odluke bez pokretanja službenog istražnog postupka. Osim toga, žalitelj ne tvrdi da su navodne odgode dana donošenja konačne odluke bile prouzročene Komisijinim zahtjevima za dodatne informacije.
Što se tiče dopisa društva Deutsche Bank od 10. ožujka 2014., Komisija naglašava da taj dopis sadržava obvezu financiranja, kao što su to potvrdila njemačka tijela. Komisija je provela vlastitu analizu navedenog dopisa te je utvrdila da iz njega nedvosmisleno proizlazi da je društvo Deutsche Bank bilo spremno odobriti zajam od 45 milijuna eura grupi Capricorn. Točno je da taj dopis na samom svojem kraju sadržava i klauzulu o neodgovornosti, ali ona se odnosi na „popis uvjeta”, s obzirom na to da su se konkretni uvjeti mogli mijenjati. Ti bi se uvjeti trebali revidirati u trenutku potpisivanja i stupanja na snagu sporazuma o financiranju.
Komisija dodaje da su stečajni upravitelj Nürburgringa i odbor vjerovnika smatrali da je grupa Capricorn podnijela najbolju ponudu, popraćenu najboljim jamstvom financiranja, na temelju, među ostalim, dopisa društva Deutsche Bank od 10. ožujka 2014. Što se tiče dopisa državnog odvjetnika iz Koblenza, na koji se poziva žalitelj, on je podnesen nakon donošenja konačne odluke i Komisiji se ne može prigovoriti to što ga nije uzela u obzir.
Naposljetku, Komisija naglašava da je njezino ispitivanje bilo više nego dovoljno pažljivo jer izjave koje su joj uputila tijela javne vlasti dotične države članice nisu sadržavale nikakvu unutarnju nedosljednost koja bi zahtijevala detaljnije ispitivanje, a pritužbe koje je podnio žalitelj svodile su se na nagađanja i nedokazane tvrdnje.
Ocjena Suda
Valja istaknuti da se Komisija, kako bi odbacila postojanje nezakonite potpore dodijeljene grupi Capricorn prilikom njezina preuzimanja imovine Nürburgringa, morala uvjeriti u to da je to stjecanje izvršeno po cijeni koja odgovara tržišnoj cijeni, što bi bio slučaj da se moglo potvrditi da je natječajni postupak bio otvoren, transparentan, nediskriminatoran i bezuvjetan.
Kao što proizlazi iz uvodne izjave 48. konačne odluke, jedan od čimbenika koji su uzeti u obzir u svrhu odabira stjecatelja imovine Nürburgringa bio je potvrda financiranja njegove ponude.
Naime, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 272. konačne odluke, žaliteljeva ponuda, u kojoj je on ponudio višu kupovnu cijenu od one koju je ponudila grupa Capricorn, odbijena je zbog nedostatka dokaza o financiranju.
U skladu s uvodnom izjavom 273. konačne odluke, za samo dvije ponude smatralo se da raspolažu osiguranim financiranjem, odnosno za ponudu grupe Capricorn i ponudu drugog ponuditelja. Budući da su osigurani iznos financiranja kojim je raspolagao taj drugi ponuditelj i kupovna cijena koju je ponudio bili manji od onih grupe Capricorn, u konačnici je odabrana ponuda grupe Capricorn.
Iz toga slijedi da, ako bi se pokazalo da se pogrešno smatralo da grupa Capricorn raspolaže s potvrđenim financiranjem svoje ponude, iako to zapravo nije bio slučaj, ta bi okolnost mogla dovesti u pitanje, među ostalim, nediskriminatorni karakter natječajnog postupka, s obzirom na to da bi se njome moglo dokazati da je grupa Capricorn imala koristi od povlaštenog postupanja jer, za razliku od žaliteljeve ponude, njezina ponuda nije odbijena.
Prema tome, Komisija je, s obzirom na postojanje neotklonjivih sumnji u vezi s time je li financiranje ponude grupe Capricorn potvrđeno, bila dužna pokrenuti službeni istražni postupak i nije mogla donijeti odluku o neospornosti, poput one sadržane u drugoj spornoj odluci.
Valja utvrditi da elementi na koje se poziva žalitelj dokazuju postojanje takvih sumnji.
Kao prvo, kao što to ističe žalitelj, Komisija nije mogla smatrati da je dopis društva Deutsche Bank od 10. ožujka 2014. sadržavao pravnu obvezu financiranja.
Naime, iz teksta dopisa društva Deutsche Bank od 10. ožujka 2014., kakvog je Komisija podnijela Općem sudu i kakav se nalazi u spisu prvostupanjskog postupka, proizlazi da on na prvoj stranici sadržava jasnu naznaku prema kojoj „obveza” iz tog dopisa podliježe uvjetima navedenima, među ostalim, na „popisu uvjeta” koji je priložen navedenom dopisu kao prilog A.
Taj prilog, međutim, na kraju sadržava „važnu napomenu” koja među ostalim navodi da „taj popis uvjeta služi samo u svrhu rasprave i njegov cilj nije stvaranje nikakvih prava i obveza između nas […] Stoga ne prihvaćamo odgovornost za svaki izravni, naknadni ili drugi gubitak koji proizlazi iz pozivanja na sadržaj tog [istog] dopisa”.
Iz tih navoda očito proizlazi da na temelju dopisa društva Deutsche Bank od 10. ožujka 2014. nije stvorena obveza na teret banke koja ga je izdala, a u korist grupe Capricorn.
Taj je zaključak uostalom potkrijepljen navodom iz odlomka 9. na stranici 5. tog dopisa, naslovljenog „Primjenjivo pravo i nadležnost”, koji upućuje na „svaku moguću izvanugovornu obvezu” koja proizlazi iz navedenog dopisa, ali bez pozivanja na ugovorne obveze, upravo zato što taj dopis i nije trebao stvoriti takve obveze.
Kao drugo, iz fusnote 79. u konačnoj odluci proizlazi da grupa Capricorn nije platila drugi obrok kupovnine u zadanom roku i da je sporazumom, koji su 13. kolovoza 2014. sklopili prenositelji i grupa Capricorn sa stečajnim upraviteljem Nürburgringa, plaćanje tog obroka bilo odgođeno za kasniji datum, u zamjenu za plaćanje zateznih kamata od strane grupe Capricorn i za dostavu dodatnih jamstava. Međutim, da je financiranje ponude grupe Capricorn doista bilo osigurano, bilo bi logično da je ona mogla platiti drugi obrok kupovnine u zadanom roku i da nije trebala pregovarati o odgodi plaćanja.
Stoga, a da nije potrebno ispitati preostale razloge koje je žalitelj iznio u prilog svojoj tužbi, valja zaključiti da ocjena uključuje li otuđenje imovine Nürburgringa grupi Capricorn dodjelu potpore nespojive s unutarnjim tržištem dovodi do sumnji, u smislu članka 4. Uredbe br. 659/1999, koje su morale navesti Komisiju da pokrene postupak predviđen člankom 108. stavkom 2. UFEU‑a.
Stoga valja prihvatiti tužbu i poništiti drugu spornu odluku.
Troškovi
U skladu s člankom 184. stavkom 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana ili kad je osnovana i Sud sâm konačno odluči o sporu, on odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 3. prvom rečenicom Poslovnika, koji je primjenjiv na žalbeni postupak na temelju njegova članka 184. stavka 1., ako stranke djelomično uspiju u svojim zahtjevima, svaka od njih snosi vlastite troškove.
U ovom slučaju valja primijeniti tu odredbu u dijelu u kojem se odbija žalba na dio pobijane presude u kojem je Opći sud odbio zahtjev za poništenje prve sporne odluke, ali se prihvaća žalba na dio te presude u kojem je Opći sud odbio zahtjev za poništenje druge sporne odluke, te u kojem je Sud poništio tu odluku.
Posljedično, svaka će stranka snositi vlastite troškove.

Slijedom navedenog, Sud (četvrto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Ukida se presuda Općeg suda od 19. lipnja 2019., NeXovation/Komisija (
T‑353/15
,
EU:T:2019:434
), u dijelu u kojem je Opći sud Europske unije odbio zahtjev za poništenje članka 1. zadnje alineje Odluke Komisije (EU) 2016/151 od 1. listopada 2014. o državnoj potpori Njemačke SA.31550 (2012/C) (ex 2012/NN) u korist Nürburgringa.
2.
U preostalom dijelu žalba se odbija.
3.
Poništava se članak 1. zadnja alineja Odluke Komisije (EU) 2016/151 od 1. listopada 2014. o državnoj potpori Njemačke SA.31550 (2012/C) (ex 2012/NN) u korist Nürburgringa.
4.
Društvo NeXovation Inc. i Europska komisija snosit će vlastite troškove.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski