CELEX: 62015TJ0559
Lepinguväline vastutus
Ühine välis- ja julgeolekupoliitika
Iraani vastu suunatud piiravad meetmed
Rahaliste vahendite külmutamine
Hageja nime kandmine ja jätmine nende isikute ja üksuste loetellu, kellele kohaldatakse piiravaid meetmeid
Mittevaraline kahju

Vaidluse taust
Käesolev kohtuasi seondub piiravate meetmetega, mis on kehtestatud selleks, et avaldada survet Iraani Islamivabariigile, et ta lõpetaks tuumarelvade leviku seisukohast tundliku tuumaenergiaalase tegevuse ja tuumarelvade kandesüsteemide väljatöötamise (edaspidi „tuumarelvade levik“).
Hageja, Post Bank Iran, on Iraani õiguse alusel asutatud äriühing, mis osutab postipangateenuseid.
Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) Julgeolekunõukogu võttis 9. juunil 2010 vastu resolutsiooni 1929 (2010), millega laiendatakse varasemate resolutsioonidega – 27. detsembri 2006. aasta resolutsiooni 1737 (2006), 24. märtsi 2007. aasta resolutsiooni 1747 (2007) ja 3. märtsi 2008. aasta resolutsiooniga 1803 (2008) – kehtestatud piiravate meetmete kohaldamisala ning kehtestatakse Iraani Islamivabariigi vastu suunatud täiendavad piiravad meetmed.
Nõukogu 26. juuli 2010. aasta otsusega 2010/413/ÜVJP, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ning millega tunnistatakse kehtetuks ühine seisukoht 2007/140/ÜVJP (
ELT 2010, L 195, lk 39
), kanti hageja nimi selle otsuse II lisa loetellu.
Selle tagajärjel kanti hageja nimi ka nõukogu 19. aprilli 2007. aasta määruse (EÜ) nr 423/2007, mis käsitleb Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid (
ELT 2007, L 103, lk 1
), V lisas toodud loetellu.
Hageja nime kandmine eespool punktis 5 osutatud loetellu jõustus nõukogu 26. juuli 2010. aasta rakendusmääruse (EL) nr 668/2010, millega rakendatakse määruse nr 423/2007 artikli 7 lõiget 2 (
ELT 2010, L 195, lk 25
), avaldamisest
Euroopa Liidu Teatajas
, see on 27. juulil 2010. Selle tulemusel külmutati hageja rahalised vahendid ja majandusressursid (edaspidi „piiravad meetmed“).
Hageja nime kandmine eespool punktides 4 ja 5 viidatud loeteludesse põhines järgmistel põhjendustel:
„Muutunud Iraanis siseriiklikult tegutsevast pangast pangaks, kes soodustab Iraani rahvusvahelist kaubandust. Tegutseb ettevõtja Bank Sepah nimel (loetellu kantud […] Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 1747), sooritades tema tehinguid ning varjates tema seotust teatavate tehingutega, et hoida kõrvale sanktsioonidest. 2009. aastal soodustas [hageja] Bank Sepah nimel äri Iraani kaitsetööstuse ja välismaiste partnerite vahel. On aidanud kaasa KRDV [(Korea Rahvademokraatliku Vabariigi)] Tranchon Commercial Banki variettevõttega tehtavale ärile, kes on tuntud Iraani ja KRDV vahelisele massihävitusrelvade levikuga seotud ärile kaasaaitamise poolest.“
Euroopa Liidu Nõukogu teatas 29. juuli 2010. aasta kirjas hagejale tema nime kandmisest eespool punktides 4 ja 5 viidatud loeteludesse. Loetelude koopia lisati sellele kirjale.
Hageja palus 12. septembri 2010. aasta kirjas nõukogul vaadata tema nime kandmine vaidlusalustesse loeteludesse üle, arvestades teavet, mis ta nõukogule edastas.
Nõukogu jättis oma 25. oktoobri 2010. aasta otsusega 2010/644/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT 2010, L 281, lk 81
), pärast seda, kui ta oli hageja olukorra uuesti läbi vaadanud, hageja nime järgmistel põhjendustel otsuse 2010/413 II lisasse edasi; see otsus jõustus samal kuupäeval:
„[Hageja] on arenenud Iraanis siseriiklikult tegutsevast pangast pangaks, mis hõlbustab Iraani rahvusvahelist kaubandust. Tegutseb
Bank Sepah
(loetellu lisatud […] Julgeolekunõukogu resolutsiooniga 1747) nimel, sooritades
Bank Sepah
tehinguid ning varjates
Bank Sepah
seotust teatavate tehingutega, et hoida kõrvale sanktsioonidest. 2009. aastal hõlbustas [
hageja] Bank Sepah
nimel äri Iraani kaitsetööstuse ja ülemereterritooriumide kasusaajate vahel. On hõlbustanud variettevõttega tehtavat äri KRDV
Tranchon Commercial Bank
i jaoks, kes on tuntud Iraani ja KRDV vahelise massihävitusrelvade levikuga seotud äri hõlbustamise poolest.“
Hageja nimi kanti nõukogu 25. oktoobri 2010. aasta määruse (EL) nr 961/2010, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 423/2007 (
ELT 2010, L 281, lk 1
), vastuvõtmisel nimetatud määruse VIII lisa loetellu; see kanne jõustus 27. oktoobril 2010.
Nõukogu teatas 28. oktoobri 2010. aasta kirjas, mille hageja sai kätte 29. oktoobril 2010, hagejale, et pärast tema olukorra läbivaatamist 12. septembri 2010. aasta kirjas sisalduvate märkuste alusel tuleb piiravad meetmed jätta tema suhtes edasi kehtima.
Hageja vaidlustas 28. detsembri 2010. aasta kirjas faktilised asjaolud, millele nõukogu tema vastu toetus. Oma kaitseõiguste teostamiseks taotles ta luba tutvuda toimikuga.
Hageja esitas hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 7. jaanuaril 2011, eeskätt sisuliselt nõudega tühistada eespool punktides 4 ja 5 viidatud loetelud teda puudutavas osas. Hagi registreeriti numbri T‑13/11 all.
Nõukogu esitas 22. veebruari 2011. aasta kirjaga hagejale teda puudutavad väljavõtted, mille aluseks olid liikmesriikide edastatud loetellu kandmise ettepanekud ja mis sisaldusid tema saatemärkustes viitenumbritega 13413/10 EXT 5, 13414/10 EXT 5 ja 6723/11.
Hageja vaidlustas 29. juuli 2011. aasta kirjas uuesti nende faktide tõelevastavuse, mida nõukogu talle ette heitis.
Nõukogu jättis 1. detsembri 2011. aasta otsusega 2011/783/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT 2011, L 319, lk 71
), ja oma 1. detsembri 2011. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 1245/2011, millega rakendatakse määrust nr 961/2010 (
ELT 2011, L 319, lk 11
), pärast hageja olukorra uuesti läbivaatamist tema nime alles loeteludesse, mis sisalduvad otsuse 2010/413, muudetud otsusega 2010/644, II lisas ja määruse nr 961/2010 VIII lisas, alates vastavalt 1. ja 2. detsembrist 2011.
Nõukogu teatas 5. detsembri 2011. aasta kirjaga hagejale, et tema suhtes tuleb kohaldada edasi piiravaid meetmeid.
Hageja taotles 13. jaanuari 2012. aasta kirjas uuesti luba tutvuda toimikuga.
Nõukogu 23. jaanuari 2012. aasta otsus 2012/35/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT 2012, L 19, lk 22
), jõustus selle vastuvõtmise kuupäeval. Selle artikli 1 punktiga 7 muudeti alates sellest kuupäevast otsuse 2010/413 artiklit 20, lisades nimelt uue kriteeriumi, et Iraani valitsust toetatakse eelkõige rahaliselt.
Nõukogu edastas 21. veebruari 2012. aasta kirjas hagejale dokumendid, mis käsitlevad „1. detsembri 2011. aasta otsust jätta [tema suhtes] piiravad meetmed kehtima“.
Nõukogu 23. märtsi 2012. aasta määruse (EL) nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks määrus nr 961/2010 (
ELT 2012, L 88, lk 1
), vastuvõtmisel lisati nimetatud määruse artikli 23 lõike 2 punkti d uus kriteerium, et Iraani valitsust toetatakse eelkõige rahaliselt. Lisaks kanti hageja nimi samal põhjendusel, mis on juba märgitud eespool punktis 10, määruse nr 267/2012 IX lisa loetellu (edaspidi „vaidlusalused loetelud“ koos loeteludega, mis on toodud otsuse 2010/413, muudetud otsusega 2010/644, II lisas ja määruse nr 961/2010 VIII lisas); see kanne jõustus 24. märtsil 2012.
Menetlusdokumendiga, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 4. juunil 2012, muutis hageja oma nõudeid kohtuasjas T‑13/11 nii, et nendega taotletakse sisuliselt kõikide vaidlusaluste loetelude tühistamist hagejat puudutavas osas.
Üldkohus tühistas eeskätt vaidlusalused loetelud 6. septembri 2013. aasta kohtuotsuses Post Bank Iran vs. nõukogu (
T‑13/11
, ei avaldata,
EU:T:2013:402
) hagejat puudutavas osas põhjendusel, et nende põhjenduseks ei ole esitatud tõendeid. Kuna selle kohtuotsuse peale ei ole apellatsioonkaebust esitatud, siis see on jõustunud ja
res iudicata
mõjuga.
Nõukogu jättis 15. novembri 2013. aasta otsusega 2013/661/ÜVJP, millega muudetakse otsust 2010/413 (
ELT 2013, L 306, lk 18
), ja 15. novembri 2013. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 1154/2013, millega rakendatakse määrust nr 267/2012 (
ELT 2013, L 306, lk 3
), hageja suhtes võetud piiravad meetmed kehtima uue kriteeriumi alusel, see on Iraani valitsuse toetamine eelkõige rahaliselt. Need aktid jõustusid 16. novembril 2013
Euroopa Liidu Teatajas
avaldamise kuupäeval.
Hageja esitas hagiavaldusega, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 29. jaanuaril 2014, hagi nõudega tühistada 15. novembri 2013. aasta aktid, millega jäeti tema suhtes võetud piiravad meetmed kehtima. Hagi registreeriti numbri T‑68/14 all.
Üldkohus jättis 3. mai 2016. aasta otsusega Post Bank Iran vs. nõukogu (
T‑68/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:263
) hagi rahuldamata ja mõistis kohtukulud välja hagejalt.
Hageja esitas 25. juuli 2015. aasta kirjas nõukogule esialgse taotluse hüvitada kahju, mis talle väidetavalt tekkis tema suhtes rakendusmääruse nr 668/2010 ja otsuse 2010/413 alusel võetud piiravate meetmete tagajärjel. Nõukogu ei vastanud sellele kirjale.
Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas käesoleva hagi 25. septembril 2015 Üldkohtu kantseleisse saabunud hagiavaldusega. Kohtuasi määrati Üldkohtu esimesele kojale kohtuasjade seotuse tõttu.
Nõukogu esitas kostja vastuse 2. veebruaril 2016.
Euroopa Komisjon esitas Üldkohtu kantseleisse 16. märtsil 2016 avalduse astuda käesolevas asjas menetlusse nõukogu nõuete toetuseks.
Nõukogu ja hageja esitasid oma seisukohad menetlusse astumise avalduse kohta vastavalt 12. aprillil ja 4. mail 2016.
Üldkohtu esimese koja presidendi 18. mai 2016. aasta otsusega, mis võeti vastu vastavalt Üldkohtu kodukorra artikli 144 lõikele 4, anti komisjonile luba astuda käesolevas asjas menetlusse.
Hageja esitas 27. mail 2016 repliigi.
Nõukogu esitas 22. juulil 2016 vasturepliigi.
Komisjon esitas oma menetlusse astuja seisukohad 19. juulil 2016. Nõukogu ja hageja esitasid vastavalt 7. septembril ja 13. oktoobril 2016 nende menetlusse astuja seisukohtade suhtes oma seisukohad.
Ettekandja-kohtuniku ettepanekul võttis Üldkohus (esimene koda) menetlust korraldava meetme, mis seisnes poolte ärakuulamises seoses võimalusega peatada menetlus seni, kuni Euroopa Kohus teeb menetlust lõpetava otsuse kohtuasjas C‑45/15 P, Safa Nicu Sepahan
vs
. nõukogu. Pooled esitasid seoses sellega oma seisukohad ettenähtud tähtaja jooksul.
Kuna muudeti Üldkohtu kodade koosseisu, siis kodukorra artikli 27 lõike 5 alusel kuulub ettekandja-kohtunik nüüd esimese koja koosseisu ning käesolev kohtuasi määrati seega sellele kojale.
Üldkohtu esimese koja president otsustas poolte seisukohti arvestades 10. oktoobri 2016. aasta otsusega käesolevas asjas menetluse peatada.
Pärast 30. mai 2017. aasta kohtuotsuse Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu (
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
) kuulutamist võttis Üldkohus (esimene koda) ettekandja-kohtuniku ettepanekul menetlust korraldava meetme, mis seisnes poolte ärakuulamises selle kohta, millised tagajärjed tulenevad nende arvates sellest kohtuotsusest käesolevas kohtuasjas. Pooled esitasid seoses sellega oma seisukohad ettenähtud tähtaja jooksul. Hageja märkis oma seisukohtades nimelt, et ta loobub oma kahju hüvitamise nõuetest osas, milles need käsitlesid varalise kahju hüvitamist.
Ükski pooltest ei taotlenud ettenähtud tähtaja jooksul vastavalt kodukorra artikli 106 lõikele 1 kohtuistungi korraldamist poolte ärakuulamiseks.
Üldkohus otsustas 15. detsembril 2017 kodukorra artikli 28 alusel ja esimese koja ettepanekul anda kohtuasi lahendamiseks laiendatud koosseisule.
Üldkohus otsustas ettekandja-kohtuniku ettepanekul avada menetluse suulise osa, koguda poolte seisukohad käesoleva kohtuasja võimaliku liitmise kohta kohtuasjaga T‑558/15, Iran Insurance
vs
. nõukogu, menetluse suulise osa huvides ja esitada pooltele teatavad küsimused. Pooled täitsid neile esitatud nõuded ettenähtud tähtaja jooksul.
Üldkohtu esimese koja president otsustas 9. veebruaril 2018 liita käesoleva kohtuasja menetluse suulise osa huvides kohtuasjaga T‑558/15.
Poolte suulised seisukohad ja vastused Üldkohtu suuliselt esitatud küsimustele kuulati ära 20. märtsi 2018. aasta kohtuistungil. Oma vastustes tõi hageja eelkõige täpsustusi seoses õigusvastasusega, mis tuvastati 6. septembri 2013. aasta otsuses Post Bank Iran vs. nõukogu (
T‑13/11
, ei avaldata,
EU:T:2013:402
) ja millele ta oma kahju hüvitamise nõude toetuseks tugines; need täpsustused kanti kohtuistungi protokolli.
Pärast oma seisukohtade muutmist (vt eespool punkt 40) palub hageja Üldkohtul sisuliselt:
–
mõista nõukogult tema kasuks välja hüvitis mittevaralise kahju eest, mis tal tekkis tema nime õigusvastase kandmise tõttu vaidlusalustesse loeteludesse ajavahemikus juulist 2010 kuni novembrini 2013, kohaldades otsust 2010/644, määrust nr 961/2010, otsust 2011/783, rakendusmäärust nr 1245/2011 ja määrust nr 267/2012, summas 1000000 eurot;
–
mõista kohtukulud välja nõukogult.
Nõukogu palub Üldkohtul sisuliselt:
–
jätta hagi pädevuse puudumise tõttu osaliselt läbivaatamata ja ülejäänud osas ilmselge põhjendamatuse tõttu rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
Komisjon palub jätta hagi tervikuna rahuldamata.
Õiguslik käsitlus
Üldkohtu pädevus hagi menetleda
[21. märtsi 2019. aasta kohtumäärusega parandatud tekst] Vasturepliigis leiab nõukogu, et kuna hageja tugines kahju hüvitamise nõudes oma nime otsuse 2010/413, mida on muudetud otsusega 2010/644, II lisas sisalduvasse loetellu kandmise õigusvastasusele, siis Üldkohus ei ole pädev tegema otsust käesolevas asjas, kuna ELTL artikli 275 teine lõik ei anna talle pädevust teha otsust sellise kahju hüvitamise nõude kohta, mis põhineb sellise akti õigusvastasusel, mis kuulub ühise välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP) valdkonda.
Hageja leiab oma kirjalikes vastustes Üldkohtu küsimustele (vt eespool punkt 43), et nõukogu viidatud asja läbivaatamist takistav asjaolu on vastuvõetamatu, kuna see on esitatud hilinenult, ja põhjendamatu, kuna ÜVJP akte on käesolevas asjas rakendatud ELTL artikli 215 alusel vastu võetud määrustega.
Sellega seoses tuleb märkida, et asja läbivaatamist takistavat asjaolu, mis on esitatud vasturepliigis, kuigi selle oleks võinud esitada juba kostja vastuses, tuleb käsitada hilinenult esitatuna (vt selle kohta 18. veebruari 2016. aasta kohtuotsus Jannatian vs. nõukogu,
T‑328/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:86
, punkt
). Käesoleva asja läbivaatamist takistav asjaolu, millele nõukogu oleks võinud viidata juba kostja vastuses, on aga esitatud hilinenult ja seega vastuvõetamatu.
Üldkohus võib siiski vastavalt kodukorra artiklile 129 otsustada igal ajal omal algatusel pärast poolte ärakuulamist, et esineb avalikust huvist tulenevaid asja läbivaatamist takistavaid asjaolusid, mille hulka kuulub vastavalt kohtupraktikale ka Euroopa Liidu Kohtu pädevus asja lahendada (vt selle kohta 18. märtsi 1980. aasta kohtuotsus Ferriera Valsabbia jt vs. komisjon,
154/78, 205/78, 206/78, 226/78–228/78, 263/78, 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 ja 85/79
,
EU:C:1980:81
, punkt
, ning 17. juuni 1998. aasta kohtuotsus Svenska Journalistförbundet vs. nõukogu,
T‑174/95
,
EU:T:1998:127
, punkt
).
ELL artikli 24 lõike 1 teise lõigu kuuendast lausest ja ELTL artikli 275 esimesest lõigust tuleneb aga, et Euroopa Liidu Kohtul puudub põhimõtteliselt pädevus seoses ÜVJPga seonduvate esmase õiguse sätete ja nende alusel võetud õigusaktidega. Liidu kohtutel on ainult erandkorras vastavalt ELTL artikli 275 teisele lõigule pädevus ÜVJP valdkonnas. See pädevus hõlmab esiteks ELL artikli 40 järgimise kontrollimist ja teiseks tühistamishagisid, mille eraõiguslikud isikud on esitanud ELTL artikli 263 neljandas lõigus ette nähtud tingimustel nõukogu poolt ÜVJP raames võetud piiravate meetmete peale. ELTL artikli 275 teine lõik ei anna seevastu Euroopa Liidu Kohtule pädevust vaadata läbi mis tahes kahju hüvitamise hagi (18. veebruari 2016. aasta kohtuotsus Jannatian vs. nõukogu,
T‑328/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:86
, punkt
).
Sellest järeldub, et nõue hüvitada kahju, mis tekkis väidetavalt ÜVJP valdkonna akti vastuvõtmise tulemusel, ei kuulu Üldkohtu pädevusse (18. veebruari 2016. aasta kohtuotsus Jannatian vs. nõukogu,
T‑328/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:86
, punkt
).
Üldkohus on seevastu alati möönnud, et ta on vastavalt ELTL artiklile 215 pädev tegema otsust nõude kohta hüvitada isikule või üksusele tema suhtes võetud piiravatest meetmetest tulenevalt väidetavalt tekitatud kahju (vt selle kohta 11. juuli 2007. aasta kohtuotsus Sison vs. nõukogu,
T‑47/03
, ei avaldata,
EU:T:2007:207
, punktid
–
, ja 25. novembri 2014. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
, punktid
–
).
Käesolevas asjas rakendati hageja suhtes vastavalt otsustega 2010/644 ja 2011/783 kehtestatud piiravaid meetmeid määrusega nr 961/2010, rakendusmäärusega nr 1245/2011 ja määrusega nr 267/2012, mis on vastu võetud ELTL artikli 215 alusel.
Sellest järeldub, et kuigi Üldkohus ei ole pädev menetlema hageja kahju hüvitamise nõuet osas, milles palutakse mõista välja hüvitis kahju eest, mis tal on väidetavalt tekkinud otsustes 2010/644 ja 2011/783 tema suhtes võetud piiravate meetmete tagajärjel, on ta seevastu pädev tegema otsust sama nõude kohta osas, milles selles nõutakse hüvitist kahju eest, mida ta on väidetavalt kandnud nimetatud meetmete rakendamise tõttu määrusega nr 961/2010, rakendusmäärusega nr 1245/2011 ja määrusega nr 267/2012 (edaspidi „vaidlusalused aktid“).
Seetõttu on käesolevat hagi vaja analüüsida ainult niivõrd, kuivõrd selles nõutakse hüvitist kahju eest, mida hageja väidab olevat temale tekitatud sellega, et tema suhtes otsustes 2010/644 ja 2011/783 võetud piiravaid meetmeid rakendati vaidlusaluste aktidega.
Hagi vastuvõetavus
Komisjon väidab eraldi dokumendiga vastuvõetamatuse väidet esitamata, et võttes arvesse kuupäeva, mil käesolev hagi esitati, see on 25. september 2015, esitati see Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 46 ette nähtud viieaastast tähtaega ületades osas, milles selles nõutakse hüvitist kahju eest, mis on väidetavalt tekkinud enne 25. oktoobrit 2010. Vastavalt kohtupraktikale tuleb käesolev hagi seega tema arvates tunnistada osaliselt vastuvõetamatuks. Hagi osalist aegumist võib komisjoni väitel kontrollida omal algatusel kui avaliku huvi küsimust.
Nõukogu leiab, et käesolevas asjas ei näi aegumise küsimust tekkivat, kuivõrd hageja nõuab hüvitist ainult tulenevalt tema nime vaidlusalustesse loeteludesse kandmisest pärast 25. septembrit 2010. Ta märgib siiski, et kui peaks tegemist olema aegumisega, võib kohus sellele viidata omal algatusel kui avaliku huvi küsimusele.
Hageja palub käesoleva asja läbivaatamist takistava asjaolu tagasi lükata selle vastuvõetamatuse tõttu ning seetõttu, et Üldkohus ei saa seda omal algatusel analüüsida, kuna see ei ole avalikul huvil põhinev asja läbivaatamist takistav asjaolu. Igal juhul ei ole see asja läbivaatamist takistav asjaolu tema väitel põhjendatud. Hageja lisab, et aegumise küsimus on kaotanud pärast tema varalise kahju hüvitamise nõude tagasivõtmist tähtsuse.
Seoses komisjoni esitatud asja läbivaatamist takistava asjaoluga tuleb märkida, et nõukogu argumendid, mis ta esitas hagi rahuldamata jätmiseks, ei põhine mingil moel hagi aluseks oleva nõude osalisel aegumisel. Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 40 neljanda lõigu ja artikli 53 esimese lõigu ning kodukorra artikli 142 lõike 1 kohaselt võivad menetlusse astuja nõuded üksnes täielikult või osaliselt toetada ühe kohtuasja poole nõudeid. Lisaks peab menetlusse astuja vastavalt kodukorra artikli 142 lõikele 3 nõustuma menetlusega selles staadiumis, milles see on hetkel, kui ta menetlusse astub.
Sellest järeldub, et menetlusse astuja ei saa sõltumatult tugineda asja läbivaatamist takistavale asjaolule, ja et niisiis ei pea Üldkohus analüüsima ainult tema esitatud väiteid, mis ei põhine avalikul huvil (vt selle kohta 24. märtsi 1993. aasta kohtuotsus CIRFS jt vs. komisjon,
C‑313/90
,
EU:C:1993:111
, punkt
, ja 3. juuli 2007. aasta kohtuotsus Au Lys de France vs. komisjon,
T‑458/04
, ei avaldata,
EU:T:2007:195
, punkt
).
Lisaks on juba otsustatud, et kuivõrd liidu lepinguvälise vastutuse tuvastamise hagi suhtes kehtivad ELTL artikli 340 alusel liikmesriikide seaduste ühised üldprintsiibid, ja kui liikmesriikide õiguskordade võrdlemisel selgub, et kohus ei saa üldreeglina ja väheste eranditega tõstatada omal algatusel väidet nõude aegumisest, siis ei ole alust analüüsida asjaomase nõude võimaliku aegumise küsimust omal algatusel (30. mai 1989. aasta kohtuotsus Roquette Frères vs. komisjon,
20/88
,
EU:C:1989:221
, punktid
ja
, ning 8. novembri 2012. aasta kohtuotsus Evropaïki Dynamiki vs. komisjon,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
, punkt
).
Järelikult tuleb komisjoni esitatud asja läbivaatamist takistav asjaolu vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata.
Repliigi lisas esitatud tõendite vastuvõetavus
Nõukogu, keda toetab komisjon, palub vasturepliigis tunnistada repliigi lisades R.1–R.15 esitatud tõendid hilinenult esitatuks ja seetõttu vastuvõetamatuks. Need tõendid oleks tema arvates saanud ja kohtupraktika kohaselt tulnud esitada hagiavalduse staadiumis.
Oma kirjalikes vastustes Üldkohtu küsimustele (vt eespool punkt 43) tunnistavad nõukogu ja komisjon, et hagi nõuete muutmise tõttu (vt eespool punkt 40) ei ole enam vaja võtta seisukohta repliigi lisades R.2–R.15 esitatud tõendite suhtes, mis käsitlesid üksnes hageja poolt väidetavalt kantud varalist kahju.
Hageja möönab samuti, et tema nõuete muutmise tõttu (vt eespool punkt 40) on asja läbivaatamist takistav asjaolu asjasse puutuv ainult repliigi lisa R.1 suhtes. Ta palub jätta asja läbivaatamist takistava asjaolu tähelepanuta põhjendusel, et repliigi lisa R.1 sisaldab täiendavaid tõendeid selliste faktide kohta, mis on juba hagiavalduses piisavalt tõendatud ja mis on vajalikud nõukogu poolt kostja vastuses esitatud argumentide ümberlükkamiseks. Nõukogu sai tema väitel nende tõenditega seoses kasutada oma kaitseõigusi täielikult kasutada vasturepliigis. Ka komisjonil olevat olnud võimalus neid tõendeid kontrollida ja hinnata.
Käesolevas asjas nähtub hageja muudetud nõuetest, et käesoleva hagi ese on nõue hüvitada mittevaraline kahju, mis hagejal väidetavalt tekkis selle tulemusena, et nõukogu võttis vastu vaidlusalused aktid. Seega on tegemist sellise hagiga, milles hageja soovib tuua mängu liidu lepinguvälise vastutuse.
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb aga, et lepinguvälise vastutuse hagi raames on hageja ülesanne esitada liidu kohtule tõendid, et tõendada kahju, mida ta väidab olevat kandnud, tegelikkust ja ulatust (vt 28. jaanuari 2016. aasta kohtuotsus Zafeiropoulos vs. Cedefop,
T‑537/12
, ei avaldata,
EU:T:2016:36
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 26. aprilli 2016. aasta kohtuotsus Strack vs. komisjon,
T‑221/08
, ei avaldata,
EU:T:2016:242
, punkt
).
Liidu kohus on küll tunnistanud, et teatavatel juhtudel, eelkõige kui väidetava kahju suurust on raske arvutada, ei ole möödapääsmatu täpsustada hagiavalduses kahju täpset ulatust ega määratleda nõutud hüvitise summat (vt 28. veebruari 2013. aasta kohtuotsus Inalca ja Cremonini vs. komisjon,
C‑460/09 P
,
EU:C:2013:111
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas kohtuasjas esitati hagiavaldus 25. septembril 2015. Hageja esitas selles mittevaralise kahju summa, mis ta väidetavalt oli kandnud, tõendite põhjal, mis olid nimetatud hagiavaldusele lisatud.
Sissejuhatuseks tuleb märkida, et vastavalt kodukorra artikli 76 punktile f, mis jõustus 1. juulil 2015 ja on seega käesoleva hagiavalduse suhtes kohaldatav, peab iga hagiavaldus sisaldama tõendeid või tõendite kogumise taotlusi, juhul kui neid esitatakse.
Lisaks sätestab kodukorra artikli 85 lõige 1, et tõendid ja tõendite kogumise taotlused esitatakse menetlusdokumentide esimese vahetamise käigus. Sama artikli lõige 2 lisab, et pooled võivad esitada oma argumentide põhistamiseks tõendeid või tõendite kogumise taotlusi veel repliigis ja vasturepliigis, tingimusel et nende hiline esitamine on õigustatud. Viimati nimetatud juhul lahendab Üldkohus vastavalt kodukorra artikli 85 lõikele 4 esitatud tõendite või tõendite kogumise taotluste vastuvõetavuse küsimuse, kui teistele pooltele on antud võimalus esitada nende kohta oma seisukoht.
Kodukorra artikli 85 lõikes 1 sätestatud aegumise reegel ei hõlma vastutõendi esitamist ega tõendite kogumise taotluste laiendamist pärast seda, kui teine pool on esitanud vastutõendi (vt 22. juuni 2017. aasta kohtuotsus Biogena Naturprodukte vs. EUIPO (ZUM wohl),
T‑236/16
,
EU:T:2017:416
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kodukorra artikli 85 lõikes 1 ette nähtud aegumise reegli kohaldamist käsitlevast kohtupraktikast tuleneb, et pooled peavad põhjendama uute tõendite või tõendite kogumise taotluste hilinenud esitamist (18. septembri 2008. aasta kohtuotsus Angé Serrano jt vs. parlament,
T‑47/05
,
EU:T:2008:384
, punkt
) ning et liidu kohus on pädev kontrollima nende tõendite või tõendite kogumise taotluste hilinenud esitamise põhjenduste põhjendatust ja kui see on asjakohane, siis nende sisu; kui hilinenud esitamine ei ole õiguslikult piisavalt õigustatud või põhjendatud, on tal samuti pädevus need tagasi lükata (14. aprilli 2005. aasta kohtuotsus Gaki‑Kakouri vs. Euroopa Kohus,
C‑243/04 P
, ei avaldata,
EU:C:2005:238
, punkt
, ja 18. septembri 2008. aasta kohtuotsus Angé Serrano jt vs. parlament,
T‑47/05
,
EU:T:2008:384
, punkt
).
Kohus on juba otsustanud, et tõendite või tõendite kogumise taotluste hilinenud esitamine kohtuasja poole poolt võib olla õigustatud, kui kõnealused tõendid ei olnud varem selle poole käsutuses või kui teise poole tõendite hilinenud esitamine õigustab toimiku täiendamist, et tagada võistlevuse põhimõtte järgimine (14. aprilli 2005. aasta kohtuotsus Gaki‑Kakouri vs. Euroopa Kohus,
C‑243/04 P
, ei avaldata,
EU:C:2005:238
, punkt
, ja 18. septembri 2008. aasta kohtuotsus Angé Serrano jt vs. parlament,
T‑47/05
,
EU:T:2008:384
, punkt
).
Hageja esitas käesolevas asjas väidetava mittevaralise kahju hüvitamise nõude põhjenduseks repliigi lisas R.1 mitu tõendit, esitamata täpset õigustust nende tõendite hilinenult esitamise kohta.
Osas, milles hageja tugines oma vastustes Üldkohtu küsimustele (vt eespool punkt 43) sellele, et repliigi lisa R.1 sisaldas täiendavaid tõendeid selliste faktide kohta, mis olid juba hagiavalduses piisavalt tõendatud, tuleb see õigustus tulemusetuna tagasi lükata, kuna pelk asjaolu, et faktilised asjaolud on juba tõendatud, ei õigusta uute tõendite hilinenud esitamist.
Osas, milles hageja väitis samades vastustes, et repliigi lisa R.1 sisaldas nõukogu poolt kostja vastuses esitatud argumentide ümberlükkamiseks vajalikke tõendeid, tuleb märkida, et hageja esitas nimetatud lisas esitatud tõendid ainsa eesmärgiga tõendada kooskõlas eespool punktis 70 viidatud kohtupraktikaga väidetava mittevaralise kahju tegelikkust ja ulatust, nagu selle summa oli hagiavalduses määratletud, ning mitte ümber lükata nõukogu poolt kostja vastusele väidetavalt lisatud tõendeid. Asjaolu, et nõukogu väitis selles kostja vastuses, et hageja ei olnud tõendanud õiguslikult piisavalt väidetavalt kantud kahju tegelikkust ja ulatust, ei saa käsitada vastutõendina eespool punktis 75 viidatud kohtupraktika tähenduses ja see ei võimalda käsitada repliigi lisas R.1 esitatud tõendeid tõendite kogumise taotluste laiendamisena pärast vastutõendi esitamist, ega leida, et nende tõendite hilinenud esitamist õigustas seepärast vajadus vastata nõukogu argumentidele ja tagada võistlevuse põhimõtte järgimine.
Sellest järeldub, et repliigi lisas R.1 esitatud tõendid tuleb vastuvõetamatuse tõttu tagasi lükata ning neid ei võeta seega hagi sisulise analüüsi staadiumis arvesse.
Sisulised küsimused
ELTL artikli 340 teise lõigu kohaselt „heastab liit [lepinguvälise vastutuse korral] kõik oma institutsioonide või oma teenistujate poolt ülesannete täitmisel tekitatud kahjud vastavalt liikmesriikide seaduste ühistele üldprintsiipidele“. Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et liidu organite õigusvastase tegevuse puhul ELTL artikli 340 teise lõigu tähenduses liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise eeldus on, et on täidetud teatavad tingimused, need on institutsioonidele etteheidetava tegevuse õigusvastasus, kahju tegelikkus ning põhjuslik seos selle tegevuse ja viidatud kahju vahel (vt 9. septembri 2008. aasta kohtuotsus FIAMM jt vs. nõukogu ja komisjon,
C‑120/06 P ja C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika; 11. juuli 2007. aasta kohtuotsus Schneider Electric vs. komisjon,
T‑351/03
,
EU:T:2007:212
, punkt
, ja 25. novembri 2014. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
, punkt
).
Hageja väidab käesoleva hagi toetuseks, et need kolm tingimust on käesolevas asjas täidetud.
Nõukogu, keda toetab komisjon, palub jätta käesoleva hagi põhjendamatuse tõttu rahuldamata põhjendusel, et hageja ei ole tõendanud, et käesolevas asjas on täidetud kõik liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimused.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ELTL artikli 340 teise lõigu tähenduses liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimused, nagu need on juba loetletud eespool punktis 82, kumulatiivsed (7. detsembri 2010. aasta kohtuotsus Fahas vs. nõukogu,
T‑49/07
,
EU:T:2010:499
, punktid
ja
, ning 17. veebruari 2012. aasta kohtumäärus Dagher vs. nõukogu,
T‑218/11
, ei avaldata,
EU:T:2012:82
, punkt
). Sellest järeldub, et kui üks neist tingimustest ei ole täidetud, tuleb hagi tervikuna jätta rahuldamata (26. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Dufour vs. EKP,
T‑436/09
,
EU:T:2011:634
, punkt
).
Seega tuleb käesolevas asjas kontrollida, kas hageja on vastavalt oma tõendamiskoormisele tõendanud käitumise – see on vaidlusaluste aktide vastuvõtmine –, mida ta nõukogule ette heidab, õigusvastasust; mittevaralise kahju, mida ta väidab olevat kandnud, tegelikkust ning põhjusliku seose olemasolu nimetatud aktide vastuvõtmise ja tema viidatud kahju vahel.
Väidetav õigusvastasus
Hageja väidab, et institutsiooni käitumise õigusvastasuse tingimus on täidetud, sest vaidlusaluste aktide vastuvõtmine kujutab endast nõukogu poolt sellise isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selget rikkumist, mis kohtupraktikast tulenevalt viib liidu lepinguvälise vastutuse tekkimiseni.
Selles osas väidab hageja, et tema nime kandmine ja jätmine vaidlusalustesse loeteludesse vastavalt vaidlusalustele aktidele on selgelt õigusvastane, nagu leidis Üldkohus 6. septembri 2013. aasta otsuses Post Bank Iran vs. nõukogu (
T‑13/11
, ei avaldata,
EU:T:2013:402
). Lisaks olevat käesolevas asjas väidetavalt rikutud õigusnormide eesmärk eeskätt kaitsta selliste asjaomaste isikute ja üksuste, kellele nendega õigusi antakse, isiklikke huve (vt selle kohta ja analoogia alusel 25. novembri 2014. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
, punktid
ja
).
Hageja väitel on nende sätete piisavalt selge rikkumine see asjaolu, et nõukogu kannab või jätab isiku nime loeteludesse, kuigi tal ei ole teavet ega tõendeid, mis tõendavad õiguslikult piisavalt, et võetud piiravad meetmed on põhjendatud (vt selle kohta ja analoogia alusel 25. novembri 2014. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
, punktid
,
ja
). Käesolevas kohtuasjas võttis nõukogu vastu vaidlusalused aktid, mille mõjul võeti tema suhtes ajavahemikul 2010. aasta juulist kuni 2013. aasta novembrini piiravad meetmed, tema väitel ilma mingite tõenditeta käitumise kohta, mida talle ette heideti.
Lõpuks leiab hageja, et nõukogu ei saa väita, et õigusnormid, mida ta on rikkunud, olid ebamäärased, mitmeti mõistetavad või ebaselged, sest ajal, mil vaidlusalused aktid vastu võeti, oli selge, et nõukogu pidi esitama võetavate piiravate meetmete toetuseks tõendid.
Nõukogu, keda toetab komisjon, ei vaidle vaidlusaluste aktide õigusvastasusele vastu, kuid leiab, et see ei too kaasa liidu lepinguvälise vastutuse tekkimist, sest see õigusvastasus ei kujuta endast piisavalt selget isikutele õigusi andva õigusnormi rikkumist. Selline rikkumine oleks tema väitel tõendatud ainult juhul, kui kohtupraktika kohaselt oleks esitatud tõendid selle kohta, et nõukogu on oluliselt ja ilmselgelt ületanud oma kaalutlusõiguse piire; seda käesolevas asjas aga komisjoni sõnul tehtud ei ole.
Üldkohus tunnistas oma 6. septembri 2013. aasta otsuses Post Bank Iran vs. nõukogu (
T‑13/11
, ei avaldata,
EU:T:2013:402
) vaidlusalused aktid õigusvastaseks.
Siiski tuleb täheldada, et Üldkohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei piisa õigusakti õigusvastasuse tuvastamisest, olgu see õigusvastasus nii kahetsusväärne kui see ka ei ole, asumaks seisukohale, et institutsioonidele etteheidetava käitumise õigusvastasusega seonduv liidu lepinguvälise vastutuse tekkimise tingimus on täidetud (25. novembri 2014. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
, punkt
; vt selle kohta ka 6. märtsi 2003. aasta kohtuotsus Dole Fresh Fruit International vs. nõukogu ja komisjon,
T‑56/00
,
EU:T:2003:58
, punktid
–
; 23. novembri 2011. aasta kohtuotsus Sison vs. nõukogu,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, punkt
). Kui tühistatakse üks või mitu nõukogu akti, mis on väidetavalt hagejale kahju tekitanud, siis isegi kui Üldkohus otsustab sellise tühistamise kohtuotsusega enne kahju hüvitamise hagi esitamist, ei ole see niisiis ümberlükkamatu tõend selle institutsiooni poolsest piisavalt selgest rikkumisest, mis võimaldab
ipso jure
tuvastada liidu vastutuse (13. detsembri 2017. aasta kohtuotsus HTTS vs. nõukogu,
T‑692/15
, edasi kaevatud,
EU:T:2017:890
, punkt
).
Liidu institutsioonide õigusvastase käitumisega seonduva tingimuse juurde kuulub nõue, et tegemist oleks isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumisega (vt 30. mai 2017. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Isikutele õigusi andva õigusnormi piisavalt selge rikkumise nõue on suunatud sellele, et õigusvastase akti laadist olenemata vältida seda, et risk, et asjaomane institutsioon peab asjaomaste isikute väidetavad kulud hüvitama, ei pärsiks tema suutlikkust oma pädevust üldistes huvides täiel määral teostada, seda nii oma õigustloova või majanduspoliitilisi valikuid hõlmava tegevuse puhul kui ka tema halduspädevuse vallas, ilma et ilmsetest ja lubamatutest rikkumistest tulenevad tagajärjed jääksid samas eraõiguslike isikute kanda (vt 23. novembri 2011. aasta kohtuotsus Sison vs. nõukogu,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 25. novembri 2014. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
, punkt
).
Pärast nende õigusnormide kindlaksmääramist, mille rikkumist hageja käesolevas asjas väidab, on vaja esiteks uurida, kas tegemist on isikutele õigusi andvate õigusnormidega, ja teiseks, kas nõukogu on toime pannud nende õigusnormide piisavalt selge rikkumise.
–
Õigusnormid, mida väidetavalt on rikutud
Hageja täpsustas kohtuistungil vastuseks Üldkohtu suulistele küsimusele nende õigusnormide kohta, mille rikkumine tuvastati 6. septembri 2013. aasta kohtuotsuses Post Bank Iran vs. nõukogu (
T‑13/11
, ei avaldata,
EU:T:2013:402
), et ta viitas ainult nimetatud kohtuotsuse punktides 133 ja 134 esitatud sedastusele, mille kohaselt niivõrd, kuivõrd vaidlusalused õigusaktid käsitlevad kriteeriumi, mis seondub loetellu kantud isiku või üksuse „aitamist“ piiravate meetmete rikkumisel või neist kõrvalehoidmisel, ei olnud need põhjendatud, kuna nende toetuseks ei olnud esitatud tõendeid ning kuna nendega rikuti sisuliselt otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punkti b, määruse nr 961/2010 artikli 16 lõike 2 punkti b ja määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punkti b.
–
Küsimus, kas õigusnormid, mida väidetavalt on rikutud, on isikutele õigusi andvad õigusnormid
Kohtupraktikast tuleneb, et nende sätete, millega kehtestatakse ammendavalt tingimused, mille täidetuse korral piiravaid meetmeid tohib võtta, eesmärk on peamiselt kaitsta nende isikute ja üksuste, keda need meetmed võivad puudutada, isiklikke huve, piirates nende juhtumite hulka, mil selliseid meetmeid võib neile õiguspäraselt kohaldada (vt selle kohta 25. novembri 2014. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
, punkt
, vt selle kohta ja analoogia alusel ka 23. novembri 2011. aasta kohtuotsus Sison vs. nõukogu,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, punkt
).
Needsamad sätted tagavad selliselt nende isikute ja üksuste, keda piiravad meetmed võivad puudutada, isiklike huvide kaitse ning neid tuleb seega lugeda isikutele õigusi andvateks õigusnormideks. Kui kõnealused sisulised tingimused ei ole täidetud, on asjaomasel isikul või üksusel nimelt õigus sellele, et tema suhtes piiravaid meetmeid ei kehtestata. Niisugune õigus eeldab tingimata, et isik või üksus, kelle suhtes kehtestatakse piiravad meetmed sellistel tingimustel, mida ei ole kõnealustes sätetes ette nähtud, võib nõuda hüvitist nende meetmete kahjulike tagajärgede eest, kui ilmneb, et nende kehtestamine põhineb nõukogu kohaldatud materiaalõigusnormide piisavalt selgel rikkumisel (vt selle kohta 25. novembri 2014. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
, punkt
, vt selle kohta ja analoogia alusel ka 23. novembri 2011. aasta kohtuotsus Sison vs. nõukogu,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellest tuleneb, et need õigusnormid, mille kohta hageja väidab käesolevas asjas, et neid on rikutud, on isikutele õigusi andvad õigusnormid ning nende isikute hulka kuulub ka hageja kui vaidlusaluste aktidega silmas peetud isik.
–
Küsimus, kas nõukogu on toime pannud õigusnormide, mida väidetavalt on rikutud, piisavalt selge rikkumise
Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus täpsustada, et isikutele õigusi andva õigusnormi rikkumist saab käsitada piisavalt selgena, kui asjaomane institutsioon on ilmselgelt ja oluliselt ületanud oma kaalutlusõiguse piire, ning selles osas tuleb arvesse võtta eelkõige rikutud õigusnormi selguse ja täpsuse astet ja kaalutlusruumi ulatust, mille rikutud õigusnorm liidu ametiasutusele annab (vt 30. mai 2017. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kohtupraktikast tuleneb, et kui sellel ametiasutusel on üksnes märkimisväärselt piiratud või suisa olematu kaalutlusruum, võib liidu õiguse vähimgi rikkumine olla küllaldane, et tuvastada piisavalt selge rikkumise esinemine (vt 11. juuli 2007. aasta kohtuotsus Sison vs. nõukogu,
T‑47/03
, ei avaldata,
EU:T:2007:207
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Viimaks tuleneb kohtupraktikast, et igal juhul on liidu õiguse rikkumine ilmselge juhul, kui see kestis edasi hoolimata kohtuotsusest, millega tuvastatakse liikmesriigi kohustuste etteheidetav rikkumine, Euroopa Kohtu eelotsusest või väljakujunenud liidu kohtu praktikast selles valdkonnas, mille kohaselt kõnesolev käitumine on õigusvastane (vt 30. mai 2017. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ajal, mil nõukogu võttis vastu vaidlusalused aktid, see tähendab ajavahemikus 25. oktoobrist 2010 kuni 23. märtsini 2012, tulenes juba selgelt ja täpselt kohtupraktikast, et vaidlustamise korral peab nõukogu esitama teavet ja tõendeid selleks, et tõendada, et otsuse 2010/413 artikli 20 lõike 1 punktis b, määruse nr 961/2010 artikli 16 lõike 2 punktis b ja määruse nr 267/2012 artikli 23 lõike 2 punktis b sätestatud piiravate meetmete rikkumisel või neist kõrvalehoidmisel olid „aitamise“ kriteeriumi kohaldamise tingimused täidetud. Euroopa Kohtul on lisaks tulnud juba otsustada, tuginedes vaidlusaluste aktide vastuvõtmisest varasemale kohtupraktikale, et nõukogu kohustus esitada vaidlustamise korral teavet või tõendeid, millega on põhjendatud isiku või üksuse suhtes võetud piiravad meetmed, tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast (vt 30. mai 2017. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
, punktid
–
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna nõukogu kohustus kontrollida ja põhjendada isiku või üksuse suhtes võetud piiravate meetmete põhjendatust enne selliste meetmete vastuvõtmist tuleneb nõudest järgida asjaomase üksuse või isiku põhiõigusi, eriti tema õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, siis tal ei ole seoses sellega pealegi mingit kaalutlusõigust (18. veebruari 2016. aasta kohtuotsus Jannatian vs. nõukogu,
T‑328/14
, ei avaldata,
EU:T:2016:86
, punkt
; vt selle kohta ka 25. novembri 2014. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
, punktid
–
). Seega ei olnud nõukogul käesolevas asjas nimetatud kohustuse rakendamisel mingit kaalutlusõigust.
Niisiis, jättes täitmata oma kohustuse esitada vaidlusaluste aktide toetuseks tõendeid, on nõukogu käesolevas asjas rikkunud piisavalt selgelt isikule, nimelt hagejale, õigusi andvat õigusnormi.
Järelikult on täidetud tingimus, et nõukogule etteheidetav tegevus, nimelt vaidlusaluste aktide vastuvõtmine, on õigusvastane, võttes arvesse neid õigusnorme, millele hageja tugineb ning mille rikkumine on tuvastatud 6. septembri 2013. aasta kohtuotsuse Post Bank Iran vs. nõukogu (
T‑13/11
, ei avaldata,
EU:T:2013:402
) punktides 133 ja 134.
Väidetav kahju ning põhjuslik seos etteheidetava tegevuse õigusvastasuse ja selle kahju vahel
Hageja väidab, et ta on tõendanud, et temale vaidlusaluste aktidega tekitatud mittevaraline kahju on tegelik ja kindel. Ta väidab, et vaidlusalused aktid – kuivõrd need kahjustasid tema mainet – tekitasid talle märkimisväärse mittevaralise kahju, mille summaks ta hindab
ex aequo et bono
miljon eurot, nagu ta on juba märkinud oma 25. juuli 2015. aasta kirjas nõukogule. Ta väidab seoses sellega, et liidu kohus on juba tuvastanud ja hüvitanud sarnases olukorras äriühingule tekitatud mittevaralise kahju, mis vastab tema maine kahjustamisele (25. novembri 2014. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
, punktid
ja
).
Hageja leiab vastupidi sellele, mida väidab nõukogu, tuginedes Euroopa Inimõiguste Kohtu (edaspidi „EIK“) praktikale, see on EIK 19. juuli 2011. aasta kohtuotsusele Uj
vs
. Ungari (CE:ECHR:2011:0719JUD 002395410), et äriühingutel on moraalne mõõde ja neile võidakse tekitada mittevaralist kahju, näiteks tekitades kahju nende mainele ning nende suutlikkusele ettevõtlusega tegeleda. Nõukogu viide sellele EIK otsusele ei ole tema väitel asjakohane, sest see analüüsib maine kaitset ainult seoses piirangutega, mida võidakse kehtestada sõnavabadusele. Hea maine säilitamine olevat eriti oluline pangandusturul, kus ta tegutseb, sest see turg tugineb ettevõtjatevahelistele usaldussuhetele. Hageja väidab, et enne vaidlusaluste aktide vastuvõtmist oli tal rahvusvahelisel tasandil hea maine, millest annab tunnistust asjaolu, et ta tegeles sellel tasandil pangandustegevusega. Peale selle olevat ta teinud märkimisväärseid investeeringuid oma rahvusvaheliste teenuste reklaamimisse Iraanis, selleks et edastada kuvandit temast kui rahvusvahelisest finantsettevõtjast. Vaidlusalused aktid, milles seostati tema nimi tõsise ohuga rahvusvahelisele rahule ja julgeolekule ning mille tõttu ta oli sunnitud oma tegevuse liidus lõpetama, olevat kahjustanud tema mainet. Suhete taastamine oma selle sektori äripartneritega, nagu Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunication (SWIFT), ja endiste klientidega rahvusvahelisel finantsturul olevat kulukas. Igal juhul olevat ärisektoris, niipea kui ettevõtja on sunnitud lõpetama oma tegevuse, tema maine ja usaldusväärsuse kahjustamine ilmne ja vältimatu. Oma maine taastamiseks on tal vaja läbi viia ülemaailmne reklaamikampaania, mille hinnanguline maksumus on 45 miljonit USA dollarit (USD) (ligikaudu 38,7 miljonit eurot). Kuna ta ei ole veel täpselt hinnanud oma maine taastamisega seotud kulusid, võiks Üldkohus määrata menetlustoimingu raames sõltumatu eksperdi hindamise läbiviimiseks. Lõpuks väidab hageja, et ei ole vaja tõendada, et ta on seoses oma maine taastamisega, eeskätt seoses reklaamiga, kandnud kulutusi. Piisab, kui ta väidab, et on kahjustatud tema mainet, mille taastamiseks on tingimata vaja teha märkimisväärseid kulutusi.
Nõukogu, keda toetab komisjon, väidab, et kahju olemasolu tingimus ei ole käesolevas asjas täidetud. Vaidlusalused aktid ei ole tema väitel hagejale määratud kriminaalkaristused ja nende eesmärk ei olevat olnud temale kahju tekitamine. Nende eesmärk oli tema sõnul üksnes takistada tuumarelvade levikut. Nii ei olevat hagejat stigmatiseeritud organisatsioonina, mis kujutab endast sellisena ohtu rahvusvahelisele rahule ja julgeolekule, ning lisaks ei ole hageja selle kohta esitatud ühtegi tõendit. Teda on nimetatud üksnes isikuna, kes on aidanud kaasa tuumarelvade levikuga seotud ärile, millest piisab tema väitel selleks, et põhjendada tema nime kandmist vaidlusalustesse loeteludesse. Hageja ei ole esitanud ühtegi tõendit, mis tõendaks, et ta kandis nende aktide vastuvõtmise tagajärjel mittevaralist kahju, nagu nõuab kohtupraktika. Tema väitel ei ole tõendeid selle kohta, et hagejal oli rahvusvahelisel tasandil hea maine, et tal on jäänud nimetatud maine kahjustamise tõttu saamata tulu ning et ta tegi reklaamikampaaniatega seotud või muid kulutusi selle maine taastamiseks. Hagiavalduse lisas toodud ajakirjandusartikkel, mis käsitleb ülemaailmse reklaamikampaania hinnangulist maksumust, ei ole tema väitel asjakohane, kuna see on seotud sellise äriühinguga, millel ei ole hagejaga mingit seost, sest see tegutseb hageja omast erinevas tegevusvaldkonnas ja erineval kontinendil ning sellel ei ole mingit seost liidu võetud piiravate meetmetega. Hageja repliigis esitatud väited ei tõenda tema maine kahjustamist – eelkõige väljaspool Iraani – ja seetõttu sellega seotud mittevaralist kahju. Lisaks ei ole hageja kuidagi selgitanud või tõendanud oma väidet, et suhete taastamine SWIFTiga on kulukas. Igal juhul, nagu EIK 19. juuli 2011. aasta kohtuotsuse Új
vs
. Ungari (CE:ECHR:2011:0719JUD 002395410) punktis 22 sedastas, tehakse tema väitel vahet äriühingu kaubandusliku maine kahjustamisel ja isiku maine kahjustamisel tema sotsiaalset staatust silmas pidades, kuna neist esimesel juhul puudub mittevaraline mõõde. Üldkohus ise viitas tema sõnul kõnealusele kohtupraktikale ühes piiravaid meetmeid käsitlevas kohtuasjas (12. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Akhras vs. nõukogu,
T‑579/11
, ei avaldata,
EU:T:2015:97
, punkt
). Hageja püüab tema arvates kõrvale hoida oma kohustusest tõendada tema väidetava kahju olemasolu ja määratleda selle suurus, paludes Üldkohtul määrata menetlustoimingu raames ekspert. Kui Üldkohus peaks asuma seisukohale, et tegemist on liidu lepinguvälise vastutusega, peaks ta kohtupraktika kohaselt asuma seisukohale, et vaidlusaluste aktide tühistamine kujutab endast hageja mittevaralise kahju sobivat heastamist. Igal juhul olevat hageja poolt talle väidetavalt tekitatud mittevaralise kahju hüvitamiseks nõutud miljon eurot kohtupraktikat arvestades ülemäärane ja põhjendamata.
Komisjon lisab, et hageja viidatud mittevaralise kahju liik, nimelt oma kuvandi taastamiseks läbividud reklaamikampaania maksumus, langeb ühte varalise kahjuga, mille kohta tal tuleb tõendada, et see on tegelik ja konkreetne.
Mis puutub kahju tegelikkuse tingimusse, siis vastavalt kohtupraktikale (vt selle kohta 27. jaanuari 1982. aasta kohtuotsus De Franceschi vs. nõukogu ja komisjon,
51/81
,
EU:C:1982:20
, punkt
; 13. novembri 1984. aasta kohtuotsus Birra Wührer jt vs. nõukogu ja komisjon,
256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81, 51/81 ja 282/82
,
EU:C:1984:341
, punkt
, ning 16. jaanuari 1996. aasta kohtuotsus Candiotte vs. nõukogu,
T‑108/94
,
EU:T:1996:5
, punkt
) tekib liidu lepinguväline vastutus ainult siis, kui hagejal on tõepoolest tekkinud tegelik ja kindel kahju. Hageja peab tõendama, et see tingimus on täidetud (vt 9. novembri 2006. aasta kohtuotsus Agraz jt vs. komisjon,
C‑243/05 P
,
EU:C:2006:708
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika), ning täpsemalt peab ta esitama veenvad tõendid nii kahju olemasolu kui ka selle ulatuse kohta (vt 16. septembri 1997. aasta kohtuotsus Blackspur DIY jt vs. nõukogu ja komisjon,
C‑362/95 P
,
EU:C:1997:401
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Konkreetsemalt, mis tahes kahju hüvitamise nõudes, olgu tegemist kas varalise kahju või mittevaralise kahju, sümboolse või tõelise hüvitamise nõudega, tuleb täpsustada väidetava kahju laad seoses etteheidetava käitumisega ning kas või ligikaudu hinnata kogu seda kahju (vt 26. veebruari 2015. aasta kohtuotsus Sabbagh vs. nõukogu,
T‑652/11
, ei avaldata,
EU:T:2015:112
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selleks et saada hüvitist kahju eest, mille ta kvalifitseerib „mittevaraliseks“, viitab hageja oma maine kahjustamisele seetõttu, et tema nime seostatakse tõsise ohuga rahvusvahelisele rahule ja julgeolekule; selle kahju olemasolu on tõendatud asjaoluga, et vaidlusaluste aktide vastuvõtmine on mõjutanud seda, kuidas kolmandad isikud käituvad tema suhtes, ja selle ulatust saab mõõta summa alusel, mis investeeritakse reklaami, mis on vajalik selleks, et taastada tema kuvand.
Kahju, mille hüvitamist hageja selliselt mittevaralise kahju näol nõuab, on moraalne ja see vastab tema kuvandi või maine kahjustamisele.
ELTL artikli 268 alusel koostoimes ELTL artikli 340 teise lõiguga välja kujunenud kohtupraktikast nähtub aga, et mittevaralist kahju võidakse põhimõtteliselt hüvitada juriidilisele isikule (vt selle kohta 28. jaanuari 1999. aasta kohtuotsus BAI vs. komisjon,
T‑230/95
,
EU:T:1999:11
, punkt
, ja 15. oktoobri 2008. aasta kohtuotsus Camar vs. komisjon,
T‑457/04 ja T‑223/05
, ei avaldata,
EU:T:2008:439
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika) ning et sellise kahjuga võib olla tegemist nimetatud isiku kuvandi või maine kahjustamise korral (vt selle kohta 9. juuli 1999. aasta kohtuotsus New Europe Consulting ja Brown vs. komisjon,
T‑231/97
,
EU:T:1999:146
, punktid
ja
; 8. novembri 2011. aasta kohtuotsus Idromacchine jt vs. komisjon,
T‑88/09
,
EU:T:2011:641
, punktid
–
, ning 25. novembri 2014. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
, punktid
–
).
Niivõrd, kuivõrd nõukogu kavatseb tugineda EIK praktikale, tuleb märkida, et see ei välista, arvestades tema enda kohtupraktikat ja seda silmas pidades, et isegi äriühingule võidakse tekitada muud kui varalist kahju, mille eest tuleb maksta rahalist hüvitist, mis sõltub iga konkreetse juhtumi asjaoludest (EIK 6. aprilli 2000. aasta otsus Comingersoll S.A.
vs
. Portugal, CE:ECHR:2000:0406JUD 003538297, punktid 32 ja 35). Kõnealune kahju võib hõlmata sellise äriühingu jaoks rohkem või vähem „objektiivseid“ ja „subjektiivseid“ koostisosi, sealhulgas ettevõtja mainet, mille tagajärgi ei ole võimalik täpselt välja arvutada (EIK 6. aprilli 2000. aasta otsus kohtuasjas Comingersoll S.A.
vs
. Portugal, CE:ECHR:2000:0406JUD 003538297, punkt 35). Nagu nähtub EIK 2. veebruari 2016. aasta kohtuotsusest Magyar Tartalomszolgáltatók Egyesülete ja index.hu Zrt
vs
. Ungari (CE:ECHR:2016:0202JUD 002294713, punkt 84), ei ole seda EIK praktikat kahtluse alla seatud nõukogu viidatud EIK 19. juuli 2011. aasta kohtuotsuses Új
vs
. Ungari (CE:ECHR:2011:0719JUD 002395410), milles on vaid täpsustatud, et äriühingu mittevaraline kahju oli pigem kaubanduslikku kui mittevaralist laadi.
Seetõttu tuleb tagasi lükata nii komisjoni argumendid, et mittevaraline kahju, mida hageja väidetavalt kandis, on varaline kahju, kui ka nõukogu argumendid, mille kohaselt hagejale kui äriühingule ei saa hüvitada mittevaralist kahju, mis vastab tema maine kahjustamisele.
Väidetavalt tekitatud mittevaralise kahju tegelikkuse kohta tuleb märkida, et mis puudutab täpsemalt sellist kahju, siis ehkki tõendite või tõendite kogumise taotluste esitamist ei käsitata tingimata sellise kahju tuvastamise tingimusena, tuleb hagejal vähemalt tõendada, et käitumine, mida ta asjaomasele institutsioonile ette heidab, oli selline, et see põhjustas temale sellise kahju tekkimist (vt 16. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Evropaïki Dynamiki vs. komisjon,
T‑297/12
, ei avaldata,
EU:T:2014:888
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika; vt selle kohta ka 28. jaanuari 1999. aasta kohtuotsus BAI vs. komisjon,
T‑230/95
,
EU:T:1999:11
, punkt
).
Lisaks, kuigi Euroopa Kohus otsustas 28. mai 2013. aasta kohtuotsuses Abdulrahim vs. nõukogu ja komisjon (
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
), et õigusvastaste piiravate meetmete tühistamine kujutab endast tekitatud mittevaralise kahju teatavat heastamise viisi, ei tähenda see siiski, et sellisest heastamise viisist piisab tingimata alati selle kahju täieliku heastamise tagamiseks, vaid et iga selline otsus tuleb teha kõnesoleva juhtumi asjaolusid arvesse võttes (vt selle kohta 30. mai 2017. aasta kohtuotsus Safa Nicu Sepahan vs. nõukogu,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
, punkt
).
Käesolevas asjas ei võimalda ainuüksi hageja poolt esitatud vastuvõetavad tõendid siiski tuvastada, et nõukogule etteheidetava käitumise õigusvastasuse tuvastamisest ning vaidlusaluste õigusaktide tühistamisest iseenesest ei piisanud, et hüvitada vaidlusaluste aktidega tema maine kahjustamisest tulenevalt väidetavalt tekkinud mittevaraline kahju.
Järelikult, ja ilma et põhjusliku seose olemasolu käsitlevat tingimust oleks isegi vaja analüüsida, tuleb hageja mittevaralise kahju hüvitamise nõue ja seega hagi tervikuna jätta rahuldamata.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kuna kohtuotsus on tehtud hageja kahjuks, jäetakse kohtukulud vastavalt komisjoni nõuetele hageja kanda.
Sama kodukorra artikli 138 lõike 1 alusel kannavad menetlusse astunud institutsioonid ise oma kohtukulud. Seega tuleb jätta komisjoni kohtukulud tema enda kanda.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (esimene koda laiendatud koosseisus)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta Post Bank Irani kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja Euroopa Liidu Nõukogu kohtukulud.

3.
Jätta Euroopa Komisjoni kohtukulud tema enda kanda.

Pelikánová
Valančius
Nihoul
Svenningsen
Öberg
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 13. detsembril 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.