CELEX: 62016CJ0300
Recurs
Ajutoare de stat
Noțiunea «ajutor»
Noțiunea «avantaj economic»
Criteriul creditorului privat
Condiții de aplicabilitate
Aplicare
Obligații ale Comisiei Europene de a efectua o investigație

Prin recursul formulat, Comisia Europeană solicită anularea Hotărârii Tribunalului Uniunii Europene din 16 martie 2016, Frucona Košice/Comisia (T‑103/14, denumită în continuare „hotărârea atacată”,
EU:T:2016:152
), prin care s‑a anulat Decizia 2014/342/UE a Comisiei din 16 octombrie 2013 privind ajutorul de stat SA.18211 (C 25/2005) (ex NN 21/2005) acordat de Republica Slovacă societății Frucona Košice a.s. (
JO 2014, L 176, p. 38
, denumită în continuare „decizia în litigiu”).
Istoricul litigiului
Istoricul litigiului este rezumat după cum urmează la punctele 1-34 din hotărârea atacată:
„Evoluția situației [Frucona Košice] și procedura de concordat
[…] Frucona Košice a.s. […] este o societate de drept slovac care își desfășura activitatea în special în sectorul producției de băuturi alcoolice și spirtoase.
În perioada noiembrie 2002-noiembrie 2003, [Frucona Košice] a beneficiat de mai multe amânări la plata unor datorii fiscale constituite din accize pe care aceasta le datora. Respectivele amânări la plată i‑au fost acordate după constituirea unor garanții financiare în favoarea autorității fiscale locale de care aparținea, mai precis Biroul Košice IV (denumit în continuare «autoritatea fiscală locală»).
La 25 februarie 2004, ca urmare a dificultăților financiare cu care se confrunta, [Frucona Košice] nu era în măsură să achite accizele pe care le datora pentru luna ianuarie 2004. Ca urmare a unei modificări legislative intervenite de la 1 ianuarie 2004, [Frucona Košice] nu mai putea obține amânări la plata acestor accize.
În consecință, [Frucona Košice] i‑a a fost retrasă licența pentru producerea și prelucrarea de alcool și de băuturi spirtoase. Din acel moment, și‑a limitat activitatea la distribuirea, sub marca «Frucona», a băuturilor spirtoase achiziționate de la O. H., o întreprindere care, potrivit unui acord cu [Frucona Košice], le producea sub licență în fabricile de băuturi spirtoase aparținând acesteia din urmă.
De asemenea, [Frucona Košice] s‑a aflat în situație de îndatorare în sensul zákon č. 328/1991 Zb. o konkurze a vyrovnaní (Legea nr. 328/1991 privind falimentul și concordatele).
La 8 martie 2004, [Frucona Košice] a formulat o cerere de deschidere a unei proceduri de concordat în fața Krajský súd v Košiciach [Curtea Regională din Košice (Slovacia)], propunându‑le creditorilor săi să îi achite fiecăruia 35 % din cuantumul sumei pe care le‑o datora (denumită în continuare «propunerea de concordat»). Datoria totală a [Frucona Košice] se ridica la aproximativ 644,6 milioane de coroane slovace (SKK) [(aproximativ 21,4 milioane de euro)], din care aproximativ 640,8 milioane SKK [(aproximativ 21,3 milioane de euro)] reprezentau datoria fiscală.
Prin decizia din 29 aprilie 2004, Krajský súd v Košiciach [(Curtea Regională din Košice)] a autorizat deschiderea procedurii de concordat.
La 9 iulie 2004, creditorii [Frucona Košice], inclusiv autoritatea fiscală locală, au acceptat propunerea de concordat în cursul unei ședințe de concordat. În cadrul acestei proceduri de concordat, autoritatea fiscală locală acționa în calitate de creditor distinct, calitate de care beneficia ca urmare a garanțiilor constituite în favoarea sa cu ocazia amânărilor la plata accizelor datorate de [Frucona Košice] (a se vedea punctul 2 de mai sus).
Înainte de 9 iulie 2004, [Frucona Košice] precizează că a adresat printre altele autorității fiscale locale un raport de audit elaborat de o societate de audit independentă (denumit în continuare «raportul E»), pentru a permite autorității menționate să evalueze avantajele concordatului și, respectiv, ale falimentului.
La 21 iunie 2004, administrația fiscală slovacă a efectuat o inspecție la fața locului în localurile [Frucona Košice]. Cu ocazia acestei inspecții, a fost stabilită situația financiară a acesteia din urmă la 17 iunie 2004.
Prin decizia din 14 iulie 2004, Krajský súd v Košiciach [(Curtea Regională din Košice)] a omologat concordatul. Potrivit acestuia din urmă, creanța administrației fiscale slovace trebuia rambursată în proporție de 35 %, și anume o sumă de plată de aproximativ 224,3 milioane SKK [(aproximativ 7,45 milioane de euro)].
Prin scrisoarea din 20 octombrie 2004, autoritatea fiscală locală i‑a comunicat [Frucona Košice] că modalitățile concordatului, potrivit cărora o parte din datoria fiscală nu trebuia rambursată, constituie un ajutor de stat indirect, supus autorizării din partea Comisiei Comunităților Europene.
La 17 decembrie 2004, [Frucona Košice] a achitat în special autorității fiscale locale suma de 224,3 milioane SKK [(aproximativ 7,45 milioane de euro], reprezentând 35 % din datoria sa fiscală totală. Prin decizia din 30 decembrie 2004, Krajský súd v Košiciach [(Curtea Regională din Košice)] a dispus închiderea procedurii concordatului. La 18 august 2006, Krajský súd v Košiciach [(Curtea Regională din Košice)] a redus suma datorată autorității fiscale locale la 224,1 milioane SKK [(aproximativ 7,44 milioane de euro)].
Procedura administrativă
La 15 octombrie 2004 a fost formulată la Comisie o plângere privind un ajutor de stat presupus ilegal acordat în favoarea [Frucona Košice].
Ca urmare a unei cereri de informații a Comisiei, Republica Slovacă a informat‑o prin scrisoarea din 4 ianuarie 2005 că este posibil ca [Frucona Košice] să fi primit un ajutor ilegal și i‑a cerut să autorizeze acest ajutor drept ajutor pentru salvare acordat unei întreprinderi aflate în dificultate.
După ce a obținut informații suplimentare, Comisia a notificat Republicii Slovace, printr‑o scrisoare datată 5 iulie 2005, decizia sa de a iniția cu privire la măsura în cauză procedura oficială de investigare prevăzută la articolul 88 alineatul (2) CE. Această decizie a fost publicată în
Jurnalul Oficial al Uniunii Europene
(
JO 2005, C 233, p. 47
).
Prin scrisoarea din 10 octombrie 2005, Republica Slovacă a prezentat Comisiei observațiile sale cu privire la măsura în cauză. Prin scrisoarea din 24 octombrie 2005, [Frucona Košice] a comunicat de asemenea Comisiei observațiile sale cu privire la măsura în cauză. Acestea au fost transmise Republicii Slovace pentru a‑i da posibilitatea să își precizeze poziția, iar aceasta și‑a precizat poziția prin scrisoarea din 16 decembrie 2005.
Decizia inițială
La 7 iunie 2006, Comisia a adoptat Decizia 2007/254/CE privind ajutorul de stat C 25/05 (ex NN 21/05) pus în aplicare de Republica Slovacă în favoarea Frucona Košice (JO [2007], L 112, p. 14, denumită în continuare «decizia [inițială]»). Dispozitivul acestei decizii prevedea, la articolul 1, că ajutorul de stat pus în aplicare de Republica Slovacă în favoarea [Frucona Košice], în valoare de 416515990 SKK [(aproximativ 13900000 de euro)], era incompatibil cu piața comună și dispunea, la articolul 2, recuperarea acestui ajutor.
Procedurile în fața Tribunalului și a Curții
La 12 ianuarie 2007, [Frucona Košice] a sesizat Tribunalul cu o acțiune în anularea deciziei inițiale.
Prin Hotărârea din 7 decembrie 2010, Frucona Košice/Comisia [(
T‑11/07
,
EU:T:2010:498
)], Tribunalul a respins această acțiune ca neîntemeiată.
Sesizată cu un recurs formulat de [Frucona Košice] în temeiul articolului 56 din Statutul Curții de Justiție [a Uniunii Europene], Curtea, prin Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia [(
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
)], a anulat Hotărârea Frucona Košice/Comisia [(
T‑11/07
,
EU:T:2010:498
)]. În cadrul examinării pe fond a litigiului în primă instanță, Curtea a statuat că Comisia săvârșise o eroare evidentă de apreciere prin neluarea în considerare a duratei procedurilor de faliment în evaluarea aplicării principiului creditorului privat sau, dacă luase în considerare acest factor, motivase insuficient decizia inițială. În sfârșit, Curtea a trimis cauza Tribunalului spre rejudecare pentru a statua cu privire la motivele care i‑au fost prezentate și cu privire la care nu se pronunțase.
Ca urmare a Hotărârii [din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia [(
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
)], și pentru a remedia deficiențele identificate de Curte, Comisia a adoptat la 16 octombrie 2013 [d]ecizia [în litigiu], al cărei articol 1 enunță că decizia inițială «se abrogă».
În continuare, prin [Ordonanța din 21 martie 2014, Frucona Košice/Comisia (
T‑11/07 RENV
, nepublicată,
EU:T:2014:173
)], Tribunalul […] a constatat că nu mai era necesar să se pronunțe asupra acțiunii în anularea deciziei inițiale.
Decizia [în litigiu]
[…]
În decizia [în litigiu], Comisia a amintit că era necesar să se analizeze în detaliu aspectul dacă, în esență, prin acceptarea propunerii de concordat și, prin urmare, prin remiterea a 65 % din creanța sa, autoritatea fiscală locală a acționat în privința [Frucona Košice] ca un creditor privat în economia de piață. Ea a precizat în această privință că poziția autorității menționate de creditor al [Frucona Košice] era deosebit de puternică, în sensul că respectiva autoritate se afla într‑o situație juridică și economică mai favorabilă decât creditorii privați ai [Frucona Košice]. Autoritatea fiscală locală deținea mai mult de 99 % din toate creanțele înregistrate și era un creditor distinct ale cărui creanțe puteau fi achitate în orice moment pe durata procedurii de faliment din încasările obținute din vânzarea activelor garantate [considerentul (80) al deciziei [în litigiu]].
În primul rând, în ceea ce privește criteriul creditorului privat, Comisia a arătat printre altele că aplicabilitatea acestui criteriu depindea de oferirea de către statul membru în cauză, altfel decât în calitatea sa de autoritate publică, a unui avantaj economic unei întreprinderi și că, în cazul în care statul membru se baza pe criteriul respectiv pe parcursul procedurii administrative, dacă existau îndoieli, trebuia să stabilească în mod clar și pe baza unor dovezi obiective și verificabile că măsura pusă în aplicare era legată de calitatea sa de operator privat de pe piață. Aceasta a făcut referire în această privință la Hotărârea din 5 iunie 2012, [(Comisia/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
, punctele
-
] [considerentul (82) al deciziei [în litigiu]].
În considerentul (83) al deciziei [în litigiu], Comisia a arătat următoarele:
«În rezumat, Republica Slovacă afirmă că, în opinia sa, măsura constituie ajutor de stat. Aceasta recunoaște faptul că, în momentul concordatului, varianta ajutorului de stat pur și simplu nu a fost luată în considerare și a solicitat ca măsura contestată să fie tratată ca ajutor pentru salvare. Rezultă deci că cerințele jurisprudenței menționate mai sus nu au fost respectate în cazul de față, măsura contestată constituind ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE.»
În al doilea rând, după ce a arătat, în considerentul (84) al deciziei [în litigiu], că «[în speță,] [Frucona Košice] este [cea] care [susținuse] că măsura nu constitui[a] ajutor și [prezentase] documentele descrise mai sus, în special rapoarte întocmite de doi auditori», Comisia a verificat dacă Republica Slovacă acționase în privința [Frucona Košice] ca un creditor privat.
În acest scop,
primo
, Comisia a comparat, în lumina dovezilor prezentate de [Frucona Košice], procedurile de concordat și de faliment [considerentele (88)-(119) ale deciziei [în litigiu]],
secundo
, a comparat procedurile de concordat și de executare fiscală [considerentele (120)-(127) ale deciziei [în litigiu]] și,
tertio
, a apreciat celelalte dovezi prezentate de autoritățile slovace și de [Frucona Košice] [considerentele (128)-(138) ale deciziei [în litigiu]]. În esență, Comisia a considerat că atât procedura de faliment, cât și cea de executare fiscală erau, din punctul de vedere al administrației fiscale locale, alternative mai avantajoase decât propunerea de concordat [considerentele (119), (124) și (127) ale deciziei [în litigiu]].
Comisia a conchis, în considerentul (139) al deciziei [în litigiu], că criteriul creditorului în economia de piață nu era îndeplinit și că Republica Slovacă îi oferise [Frucona Košice] un avantaj pe care aceasta din urmă nu l‑ar fi putut obține în condiții normale de piață. În considerentul (140) al deciziei menționate, aceasta a concluzionat că anularea datoriilor convenită de autoritatea fiscală locală în baza concordatului constituie ajutor de stat în sensul articolului 107 alineatul (1) TFUE. În sfârșit, în considerentul (182) al aceleiași decizii, Comisia a concluzionat că ajutorul menționat nu era compatibil cu piața internă.
Dispozitivul deciziei [în litigiu] are cinci articole.
Potrivit articolului 1 din decizia [în litigiu], «[d]ecizia [inițială] se abrogă» (a se vedea punctul 22 de mai sus).
Potrivit articolului 2 din decizia [în litigiu], ajutorul de stat pus în executare de Republica Slovacă în favoarea [Frucona Košice], cu o valoare de 416515990 SKK [aproximativ 13900000 de euro], este incompatibil cu piața internă.
La articolul 3 din decizia [în litigiu], Comisia obligă Republica Slovacă să recupereze ajutorul în cauză, acordat în mod ilegal [Frucona Košice], majorat cu dobânzi de întârziere.
[…]”
Procedura în fața Tribunalului și hotărârea atacată
Prin cererea introductivă depusă la grefa Tribunalului la 17 februarie 2014, Frucona Košice a formulat o acțiune având ca obiect anularea deciziei în litigiu.
În susținerea acțiunii formulate, aceasta a invocat patru motive, întemeiate, primul, pe încălcarea dreptului la apărare, al doilea, pe o eroare de drept care afectează considerentul (83) al deciziei în litigiu, al treilea, pe erori de fapt și de drept care afectează concluzia potrivit căreia procedura de faliment era mai avantajoasă decât procedura de concordat și, al patrulea, pe erori de fapt și de drept care afectează concluzia potrivit căreia procedura de executare fiscală era mai avantajoasă decât procedura de concordat.
Prin hotărârea atacată, Tribunalul a respins primul și al doilea motiv ale acțiunii și a admis al treilea și al patrulea motiv. În consecință, Tribunalul a anulat decizia în litigiu și a obligat Comisia la plata cheltuielilor de judecată.
Concluziile părților
Comisia solicită Curții:
–
anularea hotărârii atacate;
–
cu titlu principal, respingerea acțiunii și obligarea Frucona Košice la plata cheltuielilor de judecată și
–
cu titlu subsidiar, trimiterea cauzei spre rejudecare Tribunalului și soluționarea odată cu fondul a cererii privind cheltuielile de judecată.
Frucona Košice solicită Curții:
–
respingerea recursului și
–
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Cu privire la recurs
În susținerea recursului, Comisia invocă șase motive, care se întemeiază, primul, pe o interpretare eronată a deciziei în litigiu, al doilea și al patrulea, pe o nerespectare a condițiilor privind aplicabilitatea criteriului creditorului privat, al treilea, pe o interpretare eronată a principiilor autorității de lucru judecat și
ne ultra petita
, al cincilea, pe o aplicare eronată a criteriului creditorului privat și al șaselea, pe o nerespectare a limitelor obligațiilor sale de a efectua o investigație diligentă și imparțială.
Trebuie să se analizeze mai întâi al doilea și al patrulea motiv, apoi primul motiv, în continuare, al treilea motiv și, în final, al cincilea și al șaselea motiv.
Cu privire la al doilea și la al patrulea motiv, referitoare la aplicabilitatea criteriului creditorului privat
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al doilea motiv, Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept considerând, la punctele 109-118 din hotărârea atacată, că criteriul creditorului privat poate fi invocat în mod util de beneficiarul ajutorului.
Potrivit Comisiei, acest criteriu se referă la punctul de vedere subiectiv al organismului public atunci când ia decizia să adopte măsura în discuție. Prin urmare, pe de o parte, a revela sau nu a revela intențiile sale la acel moment ar ține de o alegere care constituie un drept subiectiv al statului membru în cauză, astfel încât acest drept nu poate fi invocat de terți. Pe de altă parte, doar acest stat membru ar dispune de toate elementele pertinente pe baza cărora și‑a elaborat punctul de vedere la momentul în care a luat decizia să adopte măsura în discuție. Așadar, statului membru respectiv i‑ar reveni obligația să invoce criteriul creditorului privat și să furnizeze elementele solicitate.
Or, în speță, astfel cum ar reieși din considerentele (128)-(132) ale deciziei în litigiu, Comisia s‑ar fi aflat în posesia unor elemente care demonstrau că poziția Republicii Slovace era clară și coerentă, atât în răspunsul la plângere, cât și la chiar momentul autorizării concordatului, acest stat membru ar fi menționat întotdeauna că, în opinia sa, era vorba despre un ajutor de stat.
Comisia adaugă că, deși era corect să considere că beneficiarul ajutorului poate invoca criteriul creditorului privat, Tribunalul a săvârșit o eroare de drept prin faptul că nu a impus Frucona Košice să dovedească, similar statului membru, fără echivoc și pe baza unor elemente obiective și verificabile, că măsura în discuție evidențiază calitatea de creditor privat a statului membru respectiv.
Prin intermediul celui de al patrulea motiv, Comisia susține că Tribunalul a săvârșit o eroare de drept atunci când a considerat, la punctul 247 din hotărârea atacată, că, pentru aplicabilitatea criteriului operatorului privat, Comisia nu poate distinge în funcție de diferitele soluții de substituire a măsurii în litigiu.
Întrucât aplicarea criteriului creditorului privat se bazează pe elementele furnizate pentru demonstrarea aplicabilității sale, eroarea Tribunalului ar consta în decizia potrivit căreia aplicarea acestui criteriu este un exercițiu abstract care urmărește să reconstituie din oficiu comportamentul unui ipotetic creditor privat ideal, rațional și informat pe deplin.
Prin urmare, din moment ce ar fi clar că creditorului public nu i‑a fost prezentată nicio informație privind un comportament specific, o comparație a comportamentului acestei entități cu un creditor privat într‑o situație similară nu ar avea niciun sens. Așadar, în speță, acest criteriu ar fi inaplicabil.
Comisia arată că în prezenta cauză este cert că nicio comparație pe baza criteriului creditorului privat a propunerii de concordat și a procedurii de executare fiscală nu a fost efectuată în acea perioadă. În consecință, Tribunalul ar fi trebuit să se pronunțe asupra chestiunii dacă considerentul (120) al deciziei în litigiu conținea în fapt concluzia implicită potrivit căreia nu era aplicabil criteriul creditorului privat.
Frucona Košice contestă temeinicia argumentației Comisiei.
Aprecierea Curții
Potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, calificarea drept „ajutor de stat” în sensul articolului 107 alineatul (1) din TFUE necesită îndeplinirea tuturor condițiilor prevăzute de această dispoziție. Astfel, în primul rând, trebuie să fie vorba despre o intervenție a statului sau prin intermediul resurselor de stat. În al doilea rând, această intervenție trebuie să fie susceptibilă să afecteze schimburile comerciale dintre statele membre. În al treilea rând, aceasta trebuie să acorde un avantaj selectiv beneficiarului. În al patrulea rând, aceasta trebuie să denatureze sau să amenințe să denatureze concurența (Hotărârea din 21 decembrie 2016, Comisia/Hansestadt Lübeck,
C‑524/14 P
,
EU:C:2016:971
, punctul
, și Hotărârea din 21 decembrie 2016, Comisia/World Duty Free Group SA și alții,
C‑20/15 P și C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
, punctul
).
Noțiunea „ajutor” include nu numai prestații pozitive precum subvențiile, ci și intervenții care, sub diverse forme, reduc sarcinile care grevează în mod normal bugetul unei întreprinderi și care, din acest motiv, fără să fie subvenții în sensul strict al termenului, au aceeași natură și efecte identice (Hotărârea din 21 martie 2013, Comisia/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:186
, punctul
).
Cu toate acestea, condițiile pe care trebuie să le îndeplinească o măsură pentru a se încadra în noțiunea „ajutor” în sensul articolului 107 TFUE nu sunt îndeplinite dacă întreprinderea beneficiară putea obține același avantaj precum cel care i‑a fost pus la dispoziție prin intermediul resurselor de stat în împrejurări care corespund condițiilor normale de piață (Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, punctul
și jurisprudența citată).
Această apreciere se realizează atunci când un creditor public acordă facilități de plată pentru o creanță pe care o are față de o întreprindere, cu aplicarea, în principiu, a criteriului creditorului privat (Hotărârea din 21 martie 2013, Comisia/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:186
, punctul
).
Prin urmare, criteriul creditorului privat nu constituie o excepție care se aplică numai la cererea unui stat membru în cazul în care sunt îndeplinite elementele constitutive ale noțiunii de ajutor de stat incompatibil cu piața comună prevăzute la articolul 107 alineatul (1) TFUE. Astfel, acest criteriu, atunci când este aplicabil, figurează printre elementele pe care Comisia este obligată să le ia în considerare pentru a dovedi existența unui asemenea ajutor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 2012, Comisia/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
, punctul
, și Hotărârea din 21 martie 2013, Comisia/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:186
, punctul
).
În consecință, în cazul în care rezultă că criteriul creditorului privat ar putea fi aplicabil, revine Comisiei sarcina de a solicita statului membru în cauză să îi furnizeze toate informațiile relevante care să îi permită să verifice dacă sunt îndeplinite condițiile de aplicare a acestui criteriu (Hotărârea din 21 martie 2013, Comisia/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:186
, punctul
).
În primul rând, din această jurisprudență a Curții rezultă că, atunci când reiese că criteriul creditorului privat ar putea fi aplicabil, Comisiei îi revine obligația să examineze această ipoteză independent de orice solicitare în acest sens.
Prin urmare, astfel cum a subliniat avocatul general la punctele 72 și 76 din concluzii, pe de o parte, nimic nu se opune posibilității beneficiarului de a invoca aplicabilitatea acestui criteriu și, pe de altă parte, în cazul în care beneficiarul invocă acest criteriu, Comisia este cea căreia îi revine obligația să examineze aplicabilitatea și, eventual, aplicarea acestuia.
În al doilea rând, în ceea ce privește pertinența punctului de vedere subiectiv exprimat de statul membru, trebuie să se sublinieze, astfel cum avocatul general a arătat la punctul 74 din concluzii, în vederea stabilirii dacă criteriul operatorului privat trebuie să fie aplicat, că punctul de pornire trebuie să fie natura economică a acțiunii statului membru, iar nu modul în care acest stat membru, în termeni subiectivi, a crezut că a acționat sau comportamentele alternative pe care acesta le‑a avut în vedere înainte de adoptarea măsurii în cauză.
În orice caz, prin intermediul criteriului creditorului privat se are în vedere să se analizeze dacă întreprinderea beneficiară nu ar fi obținut în mod evident facilități comparabile cu cele ale unui creditor privat care se află într‑o situație cât mai apropiată de cea a creditorului public care ar urmări să obțină plata sumelor pe care i le datorează un debitor cu dificultăți financiare (Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, punctul
) și, prin urmare, dacă această întreprindere ar fi putut obține același avantaj precum cel care i‑a fost pus la dispoziție prin intermediul resurselor de stat în împrejurări care corespund condițiilor normale de piață (Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, punctul
).
Or, reiese că examinarea la care Comisia trebuie eventual să recurgă nu poate fi limitată la opțiunile pe care autoritatea publică competentă le‑a luat efectiv în considerare, ci trebuie în mod obligatoriu să privească toate opțiunile pe care un creditor privat le‑ar fi avut în vedere în mod rezonabil într‑o asemenea situație.
În ceea ce privește argumentația invocată de Comisie în cadrul celui de al patrulea motiv, este suficient să se constate că Tribunalul nu a săvârșit o eroare de drept atunci când a afirmat, la punctul 247 din hotărârea atacată, că, întrucât criteriul creditorului privat era aplicabil ca atare, Comisia nu poate distinge, pentru aplicabilitatea sa, în funcție de diferitele alternative la măsura în litigiu.
În consecință, al doilea și al patrulea motiv trebuie să fie respinse ca nefondate.
Cu privire la primul motiv, întemeiat pe o aplicare eronată a deciziei în litigiu
Argumentația părților
Comisia arată, prin intermediul primului motiv, că Tribunalul a interpretat în mod eronat decizia în litigiu atunci când a statuat, la punctele 101-104 din hotărârea atacată, că în decizia menționată această instituție a considerat că criteriul creditorului privat era aplicabil situației de fapt din speță.
Astfel, Tribunalul ar fi considerat în mod eronat că din cuprinsul primei teze a considerentului (80) al aceleiași decizii trebuia să se deducă aplicabilitatea în speță a criteriului creditorului privat. Această eroare de interpretare ar reieși din interpretarea considerentelor următoare ale deciziei respective. Astfel, considerentul (81) nu ar privi în mod specific condițiile de aplicare a acestui criteriu, considerentul (82) ar preciza în mod specific situația în ceea ce privește aplicabilitatea acestui criteriu, iar considerentul (83), similar considerentelor (128)-(132), ar privi chestiunea dacă este aplicabil același criteriu.
Frucona Košice contestă temeinicia argumentației Comisiei.
Aprecierea Curții
Mai întâi, trebuie să se constate că decizia în litigiu nu menționează expres că criteriul creditorului privat ar fi inaplicabil în speță. Dimpotrivă, aceasta face o aplicare a acestui criteriu pe care s‑a întemeiat explicit concluzia, enunțată în considerentele (139) și (140), potrivit căreia măsura în litigiu constituie un ajutor de stat.
În continuare, în ipoteza în care Comisia ar fi trebuit să aibă o îndoială cu privire la aplicabilitatea acestui criteriu, trebuie amintit că, astfel cum reiese din cuprinsul punctului 24 din prezenta hotărâre, aceasta ar fi trebuit să solicite statului slovac informații relevante în această privință și să efectueze o apreciere globală a acestor elemente (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 2012, Comisia/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
, punctul
). Or, decizia în litigiu nu conține nici un indiciu nici despre o asemenea solicitare, nici despre o asemenea apreciere.
În sfârșit, trebuie să se arate că Comisia a aplicat criteriul creditorului privat după ce a menționat, în considerentele (84) și (86) ale deciziei în litigiu, că beneficiarul susținuse că acceptarea propunerii de concordat nu constituia un ajutor de stat deoarece procedura falimentului ar fi fost mai puțin favorabilă statului slovac.
În aceste condiții, primul motiv trebuie să fie respins ca nefondat.
Cu privire la al treilea motiv, referitor la principiile autorității de lucru judecat și
ne ultra petita
Argumentația părților
Comisia arată că Tribunalul a încălcat principiile autorității de lucru judecat și
ne eat iudex ultra petita partium
atunci când a considerat, la punctele 123-126 din hotărârea atacată, că, în Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia (
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
), Curtea a considerat implicit, însă necesar că criteriul creditorului privat era aplicabil situației de fapt din speță și că, prin urmare, a reține interpretarea deciziei în litigiu propusă de Comisie ar determina nerespectarea autorității de lucru judecat.
Frucona Košice contestă argumentația Comisiei.
Aprecierea Curții
Întrucât al treilea motiv privește un raționament suplimentar în susținerea deciziei Tribunalului potrivit căreia criteriul creditorului privat era aplicabil situației de fapt din speță și întrucât primul, al doilea și al patrulea motiv, în care este criticată aceeași decizie a Tribunalului, au fost respinse ca nefondate, al treilea motiv trebuie să fie respins ca inoperant.
Cu privire la al cincilea și la al șaselea motiv, referitoare la aplicarea criteriului creditorului privat și la obligația Comisiei de a efectua o investigație diligentă și imparțială
Argumentația părților
Prin intermediul celui de al cincilea motiv, Comisia, în primul rând, susține că criteriul creditorului privat implică obligația acesteia de a stabili punctul de vedere subiectiv al autorității publice și de a‑l compara cu cel pe care un creditor privat l‑ar fi avut în aceleași împrejurări. În această privință, din jurisprudența Curții ar rezulta că sunt relevante numai elementele disponibile și evoluțiile previzibile la momentul în care această autoritate publică a adoptat decizia.
Din această împrejurare Comisia concluzionează că statului membru în cauză îi revine obligația să demonstreze că, în vederea adoptării deciziei sale, a luat efectiv în considerare asemenea elemente și evoluții, care trebuie să fie comparabile cu cele pe care un operator privat ar fi solicitat să le cunoască înainte de a adopta aceeași decizie.
Astfel, din jurisprudența Curții ar rezulta că aplicarea criteriului creditorului privat ar exclude ipoteza ca acesta să fi putut acționa fortuit, ci doar evident în perfectă cunoștință de cauză, întrucât, potrivit acestei jurisprudențe, unele evaluări economice stabilite după acordarea avantajului în discuție, constatarea retrospectivă a rentabilității efective a investiției realizate de statul membru în cauză sau unele justificări ulterioare ale alegerii procedeului efectiv ales nu pot fi suficiente.
Aceasta nu ar însemna totuși că părțile interesate nu ar putea prezenta informații sau elemente utile pentru lămurirea Comisiei, privind, de exemplu, natura și obiectul măsurii în discuție, contextul sau obiectivul urmărit. Totuși, aceste părți nu ar putea să substituie cu propria apreciere pe cea realizată efectiv de statul membru în cauză la momentul în care a adoptat decizia, după cum Comisia nu ar putea să reconstituie din oficiu comportamentul unui ipotetic creditor ideal, rațional și pe deplin informat.
Pin intermediul informațiilor furnizate Comisiei în plus față de cele invocate de statul membru în cauză ar putea să se urmărească demonstrarea faptului că, pe baza informațiilor avute în vedere în mod efectiv de acest stat membru, un creditor privat ar fi acționat sau nu ar fi acționat în același mod. Totuși, aceste informații nu ar putea să urmărească justificarea deciziei adoptate prin referire la informații sau la elemente pe care statul membru în cauză nu le‑a luat în mod efectiv în considerare.
În al doilea rând, Comisia arată că Tribunalul, atunci când a formulat, la punctul 137 din hotărârea atacată, criteriul de examinare, a omis să limiteze obligația de verificare a acestei instituții la elementele relevante de care dispunea. Această omisiune ar fi determinat Tribunalul să considere, la punctul 201 din hotărârea atacată, că Comisia ar fi trebuit să încerce obținerea unor informații suplimentare pentru a verifica și a susține concluziile întemeiate prin deducție din dosarul procedurii administrative.
La punctul 201 menționat, Tribunalul ar fi creat astfel o nouă cerință, potrivit căreia Comisia ar trebui să reconstituie comportamentul unui ipotetic creditor ideal, rațional și pe deplin informat prin identificarea tuturor elementelor și a informațiilor „imaginabile”, cerință care ar fi contrară filosofiei însăși aflată la baza criteriului creditorului privat, și anume o apreciere a punctului de vedere subiectiv al autorității publice la momentul deciziei sale.
Astfel, potrivit Comisiei, punctele 137 și 180-213 din hotărârea atacată se întemeiază, pe de o parte, pe considerația eronată că jurisprudența Curții impunea Comisiei să efectueze mai degrabă o analiză obiectivă și completă a avantajelor și a inconvenientelor procedurii falimentului decât o analiză întemeiată pe situația subiectivă a autorității publice și, pe de altă parte, pe o interpretare eronată a deciziei în litigiu, în sensul că din aceasta ar rezulta că instituția ar fi efectuat o asemenea analiză.
În al treilea rând, Comisia arată că decizia în litigiu este întemeiată pe situația activelor Frucona Košice la 17 iunie 2004 și că, potrivit Tribunalului, aceasta nu acceptase în mod întemeiat metodologia raportului E în ceea ce privește stabilirea coeficienților de lichidare a activelor respective. Totuși, întrucât aceste informații economice au fost singurele pe care autoritatea fiscală locală le‑a avut la dispoziție atunci când a decis să accepte propunerea de concordat, consecința logică a acestor constatări factuale ar fi aceea că un creditor privat care dispune doar de aceste informații nu ar fi acceptat concordatul. Astfel, dacă comportamentul său ar fi constat în solicitarea unor informații suplimentare, un asemenea creditor nu ar fi acceptat propunerea de concordat.
Comisia consideră că, având în vedere că avea obligația să efectueze propria verificare numai în raport cu informațiile și cu elementele care se aflau efectiv în posesia creditorului public sau care erau de notorietate publică, dosarul administrativ susținea, în orice caz, în mod valabil concluzia sa potrivit căreia un creditor privat nu ar fi acceptat concordatul. Astfel, Tribunalul nu ar fi indicat niciun element suplimentar care ar fi fost relevant la momentul faptelor și pe care Comisia ar fi omis să îl ia în considerare.
Prin urmare, Tribunalul ar fi săvârșit o eroare de drept considerând, la punctele 186 și 235 din hotărârea atacată, că elementele din dosar nu erau de natură să susțină corespunzător cerințelor legale și în mod univoc concluziile deduse de Comisie pentru evaluarea, la nivelul de 435 de milioane SKK (aproximativ 14,5 milioane de euro), a veniturilor obținute din vânzarea activelor cu ocazia unui faliment. Comisia adaugă că Tribunalul nu indică întinderea probei pe care Comisia ar trebui să o furnizeze și nici dacă consideră că acest standard obliga Comisia să stabilească fără echivoc care ar fi fost venitul obținut din vânzare.
În al patrulea rând, Comisia arată că erorile de drept pe care le‑a evidențiat au afectat de asemenea aprecierea Tribunalului privind durata procedurii falimentului, precum și pe cea privind procedura de executare fiscală. Astfel, aceste aprecieri s‑ar întemeia pe același criteriu eronat și pe respingerea evaluării efectuate de Comisie a veniturilor obținute din lichidarea activelor Frucona Košice.
Prin intermediul celui de al șaselea motiv, Comisia consideră că punctele 191-195 din hotărârea atacată pot fi interpretate în sensul că i se impută Comisiei o încălcare a obligației care îi revine de a efectua o investigație diligentă și imparțială. Comisia susține că, dacă această interpretare este corectă, Tribunalul a conferit acestei obligații un conținut eronat și că i‑a impus o sarcină excesivă.
În această privință, Comisia arată că, la punctele 187 și 191 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că Comisia a respins în mod întemeiat valoarea probantă a raportului E și că, așadar, a făcut deducții pe baza elementelor invocate de Frucona Košice sau necontestate de aceasta. În continuare, Tribunalul ar fi decis să sancționeze Comisia pentru faptul că nu a solicitat informații suplimentare pe baza cărora să verifice și să susțină concluziile pe care le dedusese din aceste elemente, fără să explice tipul de elemente suplimentare pe care această instituție ar fi putut eventual să le solicite.
Comisia și‑ar fi întemeiat aprecierea pe elementele pe care le deținea efectiv la acel moment și ar fi considerat că putea să se refere la cuantumul stabilit de beneficiar, admis de autoritatea fiscală și întemeiat pe rapoarte independente, fără a solicita depunerea altor rapoarte. În orice caz, un creditor public nu ar fi acceptat din partea debitorului său ca acesta să nu își susțină în mod suficient aprecierea valorii activelor pe care le oferă ca garanție în vederea obținerii unei amânări a datoriei sale fiscale. În speță, autoritatea fiscală locală dispunea de propriile concluzii în ceea ce privește valoarea acestor active, astfel cum ar reieși din decizia de amânare a datoriei.
Frucona Košice contestă argumentația Comisiei.
Aprecierea Curții
Cu titlu introductiv, trebuie arătat că al cincilea și al șaselea motiv privesc în esență întinderea obligațiilor ce revin Comisiei de a efectua o investigație atunci când aceasta face aprecieri referitoare la criteriul creditorului privat, astfel cum a fost reținută de Tribunal în cadrul examinării părților deciziei în litigiu referitoare la procedurile de faliment și de executare fiscală.
În conformitate cu o jurisprudență consacrată a Curții, atunci când aplică criteriul creditorului privat Comisiei îi revine sarcina de a efectua o apreciere globală, ținând seama de orice element relevant în speță, care să îi permită să stabilească dacă întreprinderea beneficiară nu ar fi obținut în mod evident facilități comparabile cu cele ale unui creditor privat (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, punctul
, și Hotărârea din 21 martie 2013, Comisia/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:186
, punctul
).
În această privință, pe de o parte, trebuie considerată relevantă orice informație susceptibilă să influențeze în mod semnificativ procesul decizional al unui creditor privat suficient de prudent și de diligent, aflat într‑o situație cât mai apropiată de cea a creditorului public și care urmărește să obțină plata sumelor pe care i le datorează un debitor cu dificultăți de plată (Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, punctul
, și Hotărârea din 21 martie 2013, Comisia/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
,
EU:C:2013:186
, nepublicată, punctul
).
Pe de altă parte, în vederea aplicării criteriului creditorului privat, sunt relevante numai elementele disponibile și evoluțiile previzibile la data la care a fost adoptată această decizie (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 iunie 2012, Comisia/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
, punctul
).
O asemenea examinare de către Comisie a chestiunii dacă anumite măsuri pot fi calificate drept ajutor de stat, din cauza faptului că autoritățile publice nu ar fi acționat în același fel precum un creditor privat, impune efectuarea unei aprecieri economice complexe (Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, punctul
, și Hotărârea din 21 martie 2013, Comisia/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:186
, punctul
).
În această privință trebuie amintit că, în cadrul controlului pe care instanțele Uniunii îl exercită cu privire la aprecierile economice complexe efectuate de Comisie în domeniul ajutoarelor de stat, nu ține de competența instanței Uniunii să substituie aprecierea Comisiei cu propria apreciere economică (Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, punctul
, și Hotărârea din 21 martie 2013, Comisia/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:186
, punctul
).
Cu toate acestea, instanța Uniunii trebuie să verifice nu numai exactitatea prezentării elementelor de probă invocate, fiabilitatea și coerența lor, ci și să controleze dacă aceste elemente reprezintă toate datele pertinente ce trebuie luate în considerare pentru aprecierea unei situații complexe și dacă acestea sunt de natură să susțină concluziile deduse (Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, punctul
, și Hotărârea din 21 martie 2013, Comisia/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:186
, punctul
).
În speță trebuie să se analizeze, în primul rând, argumentația invocată de Comisie în cadrul celui de al cincilea și al celui de al șaselea motiv și îndreptată împotriva părții hotărârii atacate referitoare la procedura falimentului.
În această privință,
primo
, trebuie înlăturate argumentele invocate de Comisie și întemeiate pe faptul că, într‑o primă etapă, ar fi trebuit să se stabilească punctul de vedere subiectiv al autorității publice competente și, într‑o a doua etapă, să se compare atitudinea acestei autorități cu cea a unui creditor privat ipotetic, întrucât pertinența unui asemenea raționament a fost respinsă deja în cadrul analizei celui de al doilea și a celui de al patrulea motiv deoarece acest raționament se întemeiază pe un conținut eronat al criteriului creditorului privat.
Secundo
, în măsura în care Comisia impută Tribunalului că a creat, în special prin faptul că a omis limitarea obligației de verificare ce revine acestei instituții la elementele de care dispunea, o nouă cerință care îi impune o sarcină excesivă, constând în necesitatea de a identifica toate elementele și informațiile „imaginabile”, trebuie să se constate că argumentația Comisiei recurge la o interpretare eronată a hotărârii atacate.
În această privință, mai întâi, trebuie să se arate că la punctele 134-137 din hotărârea atacată Tribunalul a arătat că aprecierea criteriului creditorului privat trebuie efectuată în raport cu situația cât mai apropiată de cea a autorității publice în cauză.
În continuare, la punctele 138-143 din hotărârea atacată, Tribunalul a expus principiile care, în opinia sa, reglementează sarcina probei ce revine Comisiei și, în acest context, a evidențiat elementele pe care această instituție trebuie, dacă este cazul, să le obțină și să le ia în considerare în cadrul analizei sale, precum și limitele generale ale obligațiilor sale de natură investigativă, astfel cum acestea reies din jurisprudența instanțelor Uniunii.
În această privință trebuie să se amintească de asemenea că legalitatea unei decizii în materia ajutoarelor de stat trebuie să fie apreciată de instanța Uniunii în funcție de informațiile de care Comisia putea să dispună la momentul la care a adoptat decizia (Hotărârea din 2 septembrie 2010, Comisia/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, informațiile de care Comisia „putea să dispună” le includ pe cele care apar ca fiind relevante pentru aprecierea care trebuie efectuată în conformitate cu jurisprudența amintită la punctele 59-61 din prezenta hotărâre și cu privire la care ar fi putut, la cerere, să obțină prezentarea lor în cursul procedurii administrative.
În sfârșit, la punctele 171-178 din hotărârea atacată, Tribunalul a amintit că, potrivit jurisprudenței sale, Comisia nu este nicidecum supusă unei obligații generale de a recurge la experți externi și, pe acest temei, a respins susținerile Frucona Košice potrivit cărora această instituție ar fi trebuit să obțină noi expertize externe.
Or, punctele 180-213 și 235 din hotărârea atacată, împotriva cărora sunt îndreptate criticile Comisiei menționate la punctul 64 din prezenta hotărâre, nu implică, atunci când sunt interpretate în lumina acestui context juridic amintit de Tribunal, noi cerințe incompatibile cu jurisprudența Curții.
Astfel, constatarea factuală, efectuată la punctul 185 din hotărârea atacată, potrivit căreia Comisia a stabilit coeficienții de lichidare pe cale de deducție pe baza elementelor din dosarul procedurii administrative, nu a recurs la nicio analiză metodologică sau economică și nu a solicitat informații suplimentare prin care să se verifice și să se susțină concluziile pe care le‑a dedus din aceste elemente nu poate fi interpretată în sensul că ar cuprinde o cerință care le‑ar depăși pe cele impuse potrivit principiilor amintite de Tribunal la punctele 138-143 din hotărârea atacată sau care ar fi incompatibilă cu cele expuse la punctele 59 și 60 din prezenta hotărâre.
În ceea ce privește aprecierile factuale ale Tribunalului cuprinse la punctele 186, 196, 200 și 201 din hotărârea atacată, potrivit cărora elementele din dosarul procedurii administrative nu erau de natură să susțină corespunzător cerințelor legale evaluările efectuate de Comisie cu privire la coeficienții de lichidare și că, prin urmare, aceasta ar fi trebuit să încerce să obțină informații suplimentare în vederea susținerii concluziilor sale, ele nu depășesc nicidecum limitele controlului jurisdicțional al erorii vădite de apreciere care trebuie să fie efectuat de Tribunal, în temeiul jurisprudenței amintite la punctul 64 din prezenta hotărâre, și nici nu pot fi considerate că determină o cerință care ar fi incompatibilă cu principiile expuse la punctele 59 și 60 din prezenta hotărâre.
În măsura în care Tribunalul a statuat, la punctul 186 din hotărârea atacată, că elementele din dosarul procedurii administrative ar trebui să susțină concluziile Comisiei nu numai corespunzător cerințelor legale, ci și în mod univoc, este suficient să se arate că din cuprinsul punctelor 187-201 din hotărârea atacat reiese că, în orice caz, Tribunalul nu a recurs în cadrul aprecierii sale la o asemenea cerință și nici nu a făcut aluzie la aceasta în cadrul considerațiilor expuse la punctele 196, 200, 201 și 235 din hotărârea atacată.
Astfel, după cum a arătat avocatul general la punctele 125 și 131 din concluzii, la punctele 191-195, 198 și 199 din hotărârea atacată, Tribunalul s‑a limitat să evidențieze unele contradicții interne ale deciziei în litigiu și să efectueze constatări factuale potrivit cărora niciun element din dosarul administrativ nu este susceptibil să furnizeze o explicație referitoare la coeficienții de lichidare reținuți de Comisie.
Prin urmare, contrar celor susținute de Comisie, Tribunalul nu a aplicat un criteriu juridic eronat. Rezultă că susținerile Comisiei trebuie să fie respinse ca fiind în parte inoperante și în parte nefondate.
În al doilea rând, întrucât Comisia susține că erorile de drept pe care le‑a identificat au afectat deopotrivă aprecierea Tribunalului referitoare la durata procedurii falimentului, cuprinsă la punctele 223-235 din hotărârea atacată, precum și pe cea referitoare la procedura executării fiscale, cuprinsă la punctele 277-284 din această hotărâre, este suficient să se constate că, întrucât examinarea susținerilor Comisiei nu s‑a finalizat prin nicio constatare a unei erori de drept, această argumentație este nefondată.
Pe de altă parte, la punctele 279, 282 și 283 din hotărârea atacată, Tribunalul a constatat că Comisia a omis, mai întâi, să se informeze cu privire la durata previzibilă a unei proceduri de executare fiscală, în continuare, să ia în considerare că această procedură era susceptibilă să fie întreruptă din cauza deschiderii unei proceduri de faliment și, în sfârșit, să se informeze cu privire la costurile pe care le poate genera o asemenea procedură.
Or, asemenea considerații, în măsura în care se raportează la informații pe care un creditor privat prudent și diligent în mod normal, aflat într‑o situație comparabilă cu cea a autorității fiscale locale, nu putea să le ignore de la bun început, sunt susceptibile prin ele însele să justifice decizia Tribunalului potrivit căreia Comisia a omis să ia în considerare toate elementele relevante (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 ianuarie 2013, Frucona Košice/Comisia
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
, punctele
,
și
).
Pe de altă parte, din cuprinsul punctelor 69-84 din prezenta hotărâre reiese că, în mod contrar susținerilor Comisiei, din hotărârea atacată rezultă că Tribunalul a precizat corespunzător cerințelor legale, pe de o parte, întinderea obligațiilor ce revin acestei instituții de a efectua o investigație și, pe de altă parte, tipul de elemente suplimentare pe care această instituție ar fi putut să le solicite.
Rezultă că al cincilea și al șaselea motiv trebuie să fie respinse ca nefondate.
Întrucât toate motivele invocate de Comisie în susținerea prezentului recurs trebuie să fie respinse, se impune respingerea acestuia în totalitate.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 184 alineatul (2) din Regulamentul de procedură al Curții, atunci când recursul nu este fondat, Curtea se pronunță asupra cheltuielilor de judecată.
Potrivit articolului 138 alineatul (1) din acest regulament, aplicabil procedurii de recurs în temeiul articolului 184 alineatul (1) din acesta, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată.
Întrucât Comisia a căzut în pretenții, iar Frucona Košice a solicitat obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, se impune obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera întâi) declară și hotărăște:

1)
Respinge recursul.

2)
Obligă Comisia Europeană la plata cheltuielilor de judecată.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.