CELEX: 62016TJ0107
Euroopa Liidu kaubamärk
Kehtetuks tunnistamise menetlus
Euroopa Liidu kujutismärk AIR HOLE FACE MASKS YOU IDIOT
Pahausksus
Määruse (EÜ) nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkt b
Muutmispädevus

Vaidluse taust
Sindustrysurf, SL esitas 1. juulil 2010 Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ametile (EUIPO) nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2009, L 78, lk 1
) alusel ELi kaubamärgi registreerimise taotluse.
Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, on järgmine mustvalge kujutismärk:
Kaubad, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatava kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbivaadatud ja parandatud kujul) klassidesse 25 ja 28 ning vastavad neis klassides järgmisele kirjeldusele:
—
klass 25: „soojusisolatsiooniga rõivad“;
—
klass 28: „mängud ja mänguasjad; võimlemis- ja sportimistarbed (mis ei kuulu teistesse klassidesse); jõulupuuehted“;
Vaidlusalune kaubamärk registreeriti 28. oktoobril 2010 numbri 9215427 all Euroopa Liidu kaubamärgina kõigi eelnimetatud kaupade jaoks.
Hageja Airhole Facemasks, Inc. esitas 26. juulil 2013 EUIPO-le taotluse tunnistada see kaubamärk kehtetuks kõigi kaupade osas, mille jaoks see oli registreeritud. Kehtetuks tunnistamise taotlust põhjendati määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punktis b sätestatud alusega koosmõjus sama määruse artikli 8 lõikega 3 ning artikli 52 lõike 1 punktiga b.
Esiteks märkis hageja sisuliselt, et sindustrysurf taotles vaidlusaluse kaubamärgi registreerimist enda nimel ilma hageja nõusolekuta, kuna nõusolek anti üksnes registreerimistaotluse esitamisele. Peale selle oli sindustrysurf hageja agendi või esindajana seotud üldise lojaalsuskohustusega hageja ja tema ärihuvide suhtes ning seetõttu ei olnud tal võimalik põhjendada vaidlusaluse kaubamärgi registreerimist enda nimel. Teiseks väidab hageja, et sindustrysurf tegutses vaidlusaluse kaubamärgi taotluse enda nimel esitamisel pahauskselt.
Tühistamisosakond tunnistas 30. juulil 2014 vaidlusaluse kaubamärgi täielikult kehtetuks ning jättis kulud sindustrysurfi kanda. Tühistamisosakond tuvastas, et sindustrysurf tegutses vaidlusaluse kaubamärgi taotluse esitamisel pahauskselt.
Sindustrysurf esitas 29. septembril 2014 EUIPO-le tühistamisosakonna otsuse peale kaebuse.
EUIPO neljas apellatsioonikoda rahuldas selle kaebuse 18. jaanuari 2016. aasta otsusega (edaspidi „vaidlustatud otsus”) ning tühistas tühistamisosakonna otsuse. Esiteks leidis apellatsioonikoda, et kuna määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 3 esitatud tingimused ei ole täidetud, ei saa määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punkti b alusel esitatud kehtetuks tunnistamise taotlust rahuldada. Tema sõnul ei esine ühelt poolt tõendit selle kohta, et poolte vahel on „agendi/esindaja“ suhe, kuna kaebuse esitaja ei ole selgitanud, kuidas saab 2009. aastal Endeavor Snowboards InC‑i ja sindustrysurfi vahel sõlmitud edasimüügikokkulepe (edaspidi „edasimüügikokkulepe“) tõendada enne seda nende vahel olemas olnud suhet. Peale selle ei sisalda nimetatud kokkulepe ühtki viidet vaidlusalusele kaubamärgile. Teiselt poolt ei tõenda miski, et hageja ei ole andnud vaidlusaluse kaubamärgi taotlemiseks luba. Teiseks leidis apellatsioonikoda, et määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktil b põhinevat kehtetuks tunnistamise taotlust ei saa rahuldada, kuna mitte miski sindustrysurfi käitumises vaidlusaluse kaubamärgi taotluse esitamisel ei osutanud sellele, et ta tegutses pahauskselt. Nimelt leidis apellatsioonikoda esiteks, et vaidlusaluse kaubamärgi taotlus oli esitatud hageja loal. Teiseks leidis apellatsioonikoda, et see, kui sindustrysurf teadis vaidlusaluse kaubamärgi taotluse esitamise ajal, et seda kasutavad hageja ja muud edasimüüjad, ei ole pahausksuse olemasolu tuvastamiseks iseenesest piisav. Kolmandaks ei ole tõendatud, et sindustrysurf esitas vaidlusaluse kaubamärgi taotluse enda nimel kavatusega kasutada seda hageja vastu.
Poolte nõuded
Hageja palub Üldkohtul:
—
esimese võimalusena muuta vaidlustatud otsust ja tunnistada vaidlusalune kaubamärk kehtetuks;
—
teise võimalusena tühistada vaidlustatud otsus;
—
mõista kulud, sealhulgas käesoleva kohtumenetlusega, apellatsioonikoja menetluse ja tühistamisosakonna menetlusega seotud kulud välja sindustrysurfilt.
EUIPO palub Üldkohtul:
—
esimese võimalusena jätta hagi rahuldamata ja mõista kohtukulud välja hagejalt;
—
teise võimalusena tühistada vaidlustatud otsus ja jätta hageja kohtukulud tema enda kanda.
Õiguslik käsitlus
Hageja põhjendab hagi viie väitega. Esimese väite kohaselt tegi apellatsioonikoda tõlgendusvea, kui hindas, et edasimüügikokkuleppes ei ole „tähisele Airhole“ viidatud. Teine väide käsitleb määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 3 ja artikli 53 lõike 1 punkti b rikkumist. Kolmas väide puudutab apellatsioonikoja viga pooltevahelise suhte olemuse hindamisel. Neljas väide käsitleb apellatsioonikoja viga selle hindamisel, milline on vaidlusaluse kaubamärgi taotlemiseks antud hageja loa ulatus. Viies väide puudutab määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b rikkumist.
Üldkohus peab kohaseks rühmitada hageja esitatud viis väidet kahte väitesse, kuna neli esimest väidet puudutavad kõik määruse nr 207/2009 artikli 53 lõike 1 punkti b rikkumist koostoimes määruse artikli 8 lõikega 3. Seega käsitleb esimene väide määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 3 ja artikli 53 lõike 1 punkti b rikkumist. Teine väide puudutab määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b rikkumist.
Igast kehtetuks tunnistamise alusest, millega apellatsioonikoda vaidlustatud otsust põhistas ning millele hageja hagis osutas, piisab, et tunnistada vaidlusalune kaubamärk kehtetuks. Sellega seoses analüüsitakse kõigepealt teist väidet määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b rikkumise kohta ja vajaduse korral seejärel esimest väidet määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 3 ja artikli 53 lõike 1 punkti b rikkumise kohta.
Teine väide, mis käsitleb määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b rikkumist
Hageja väidab sisuliselt, et apellatsioonikoda eksis, kui leidis vaidlustatud otsuses punktis 25, et pahausksuse tuvastamise seisukohast ei ole piisav ainuüksi asjaolu, et sindustrysurf oli teadlik vaidlusaluse kaubamärgi kasutamisest Euroopa Liidus hageja ja muude edasimüüjate poolt. Apellatsioonikoja sõnul ei ole ka tõendatud, et sindustrysurf kavatses kasutada vaidlusalust kaubamärki hageja vastu. Küll aga rikkus sindustrysurf lepingulisi kohustusi, kui taotles vaidlusaluse kaubamärgi registreerimist. Sellest saab seega järeldada, et ta kavatses omastada hageja vara. Seega tegutses ta viisil, millega ta ei järginud üldiselt äritegevuses tunnustatud norme ning eetilise käitumise või ausa äritava põhimõtteid. Seetõttu esitati ELi kaubamärgi taotlus pahauskselt.
EUIPO väidab sisuliselt, et kui Üldkohus apellatsioonikoja eeskujul leiab, et sindustrysurf esitas vaidlusaluse kaubamärgi taotluse enda nimel hageja loal, on pahausksuse esinemise võimalus välistatud. Sel juhul tuleb määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktil b põhinev tühistamisnõue rahuldamata jätta. Kui aga Üldkohus leiab, et sindustrysurf esitas vaidlusaluse kaubamärgi enda nimel ilma hageja loata, tuleb vaidlustatud otsus tühistada.
Kõigepealt olgu meenutatud, et ELi kaubamärgi kord rajaneb määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikes 2 esitatud põhimõttel, mille kohaselt ainuõiguse saab esimene taotleja. Selle põhimõtte alusel võib kaubamärgi ELi kaubamärgina registreerida vaid siis, kui seda ei takista varasem kaubamärk, olgu see siis ELi kaubamärk, liikmesriigis registreeritud kaubamärk, Beneluxi intellektuaalomandi büroos registreeritud kaubamärk, liikmesriigis kehtivate rahvusvaheliste lepete alusel registreeritud kaubamärk või liidus kehtivate rahvusvaheliste lepete alusel registreeritud kaubamärk. Ilma et oleks välistatud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 4 kohaldamine, ei takista aga pelk asjaolu, et kolmas isik kasutab registreerimata kaubamärki, identse või sarnase kaubamärgi registreerimist ELi kaubamärgina identsete või sarnaste kaupade või teenuste jaoks (vt kohtuotsus, 28.1.2016, Gugler France vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:44
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selle põhimõtte kohaldamisel tuleb arvestada nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktiga b, mille kohaselt tunnistatakse ELi kaubamärk EUIPO‑le esitatud taotluse või rikkumise suhtes algatatud menetluses esitatud vastuhagi põhjal kehtetuks, kui taotluse esitaja tegutses selle kaubamärgi taotluse esitamisel pahauskselt. Sellele alusele tugineda sooviv kehtetuks tunnistamise taotleja peab tõendama asjaolud, mis võimaldavad tuvastada, et ELi kaubamärgi omanik tegutses kaubamärgi taotluse esitamisel pahauskselt (vt kohtuotsus, 28.1.2016, GUGLER,
T‑674/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:44
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktis b osutatud mõistet „pahauskne“ ei ole õigusnormides määratletud, piiritletud ega isegi kirjeldatud (vt kohtuotsus, 28.1.2016, GUGLER,
T‑674/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:44
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Siinkohal olgu märgitud, et Euroopa Kohus esitas 11. juuni 2009. aasta kohtuotsuses Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, punkt
) mitu täpsustust selle kohta, kuidas tuleb määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktis b esitatud pahausksuse mõistet tõlgendada. Seetõttu tuleb taotleja pahausksuse olemasolu hindamisel võtta arvesse kõiki juhtumi puhul asjakohaseid tegureid, mis esinesid tähise ELi kaubamärgina registreerimise taotluse esitamise ajal, ning eelkõige seda, et taotleja teadis või oleks pidanud teadma, et kolmas isik kasutab vähemalt ühes liikmesriigis identset või sarnast tähist identse või sarnase kauba või teenuse jaoks, mis tekitab taotletava tähisega segiajamist, teiseks taotleja kavatsust takistada kolmandal isikul jätkata sellise tähise kasutamist, ning kolmandaks taset, mis on kolmanda isiku tähise ja taotletava tähise õiguskaitsel (kohtuotsus, 28.1.2016, GUGLER,
T‑674/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:44
, punktid
ja
).
Samas nähtub sõnastusest, mida Euroopa Kohus kasutas 11. juuni 2009. aasta kohtuotsuses Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, punkt
), et selles nimetatud arved on üksnes näited tõendite kohta, mida võib võtta arvesse selle kindlakstegemisel, kas registreerimise taotleja tegutses kaubamärgitaotluse esitamisel pahaukselt (vt kohtuotsus, 28.1.2016, GUGLER,
T‑674/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:44
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seetõttu tuleb asuda seisukohale, et määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b alusel läbi viidava igakülgse analüüsi raames võib samuti võtta arvesse vaidlusaluse tähise päritolu ja loomisjärgset kasutamist, selle tähise ELi kaubamärgina registreerimise taotlusega seotud ärilisi kaalutlusi ning nimetatud taotluse esitamisega seotud sündmuste ajalist järjestust (vt kohtuotsus, 28.1.2016, GUGLER,
T‑674/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:44
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neid kaalutlusi tuleb arvestada selle analüüsimisel, kas apellatsioonikoda eksis vaidlustatud otsuses leides, et määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punktil b põhinevat kehtetuks tunnistamise taotlust ei saa rahuldada, kuna mitte miski sindustrysurfi käitumises vaidlusaluse kaubamärgi esitamisel ei osutanud sellele, et ta tegutses pahauskselt. Täpsemini leidis apellatsioonikoda esiteks, et sindustrysurf esitas vaidlusaluse kaubamärgi taotluse enda nimel hageja loal. Kirjavahetus, mida pooled enne ja pärast kaubamärgitaotluse esitamist pidasid, näitab, et hageja pidas sindustrysurfi taotluse esitamise ajal vaidlusaluse kaubamärgi kaitsmise eest vastutavaks isikuks. Teiseks leidis apellatsioonikoda, et see, kui sindustrysurf teadis vaidlusaluse kaubamärgi esitamise ajal, et seda kasutavad hageja ja muud edasimüüjad, ei ole pahausksuse olemasolu tuvastamiseks iseenesest piisav. Kolmandaks ei ole tõendatud, et sindustrysurf esitas vaidlusaluse kaubamärgi taotluse enda nimel kavatsusega kasutada seda hageja vastu.
Siinkohal olgu märgitud, et EUIPO menetluse poolte vahel on selge, et vaidlusaluse kaubamärgi taotluse esitas sindustrysurf hageja palvel. Pooled ei ole aga üksmeelel küsimuses, kas palve, mida väljendati Endeavor Design InC‑i juhataja, hageja juht ja Endeavor Snowboardsi juhataja Max Jenke ning sindustrysurfi juhataja Iker Gomezi 22. juuni 2010. aasta vahelises kirjavahetuses, puudutas kaubamärgitaotluse esitamist sindustrysurfi nimel, mitte hageja nimel.
Tuleb nentida, et vastupidi vaidlustatud otsuses väljendatud apellatsioonikoja hinnangule ei anna miski vaidlusaluse kaubamärgi taotluse esitamisele eelnenud kirjavahetuses alust eeldada, et hageja oli selgesti, täpselt ja tingimusteta nõustunud taotluse esitamisega sindustrysurfi nimel (vt analoogia alusel kohtuotsus, 29.11.2012, Adamowski vs. Siseturu Ühtlustamise Amet – Fagumit (FAGUMIT),
T‑537/10 ja T‑538/10
,
EU:T:2012:634
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks tõendab taotluse esitamisele eelnenud kirjavahetus üksnes seda, et vaidlusaluse kaubamärgi taotlus esitati hageja palvel. Sellest ei nähtu, et hageja andis loa registreerida vaidlusaluse kaubamärgi sindustrysurfi nimel. Peale selle ei saa tuletada lauseosast „jätkame praegu Airhole’iga“ hageja selget, täpset ja tingimusteta nõusolekut selle registreerimisele sindustrysurfi nimel.
Lisaks sellele annab nimetatud kirjavahetus tunnistust hageja kavatsusest esitada vaidlusalune kaubamärk enda nimel. Nimelt nähtub sellest, et registreerimistaotluse esitamise initsiatiiv ja otsus pärinevad üksnes hagejalt ning ta kavatses kanda vastavad kulud.
Teiseks tuleb märkida, et vastupidi apellatsioonikoja seisukohale kinnitab registreerimistaotlusele järgnenud kirjavahetus hinnangut, et hageja andis loa üksnes vaidlusaluse kaubamärgi taotluse esitamiseks. Niipea kui hageja sai kaubamärgi registreerimisest teadlikuks, nõudis ta kohe sindustrysurfilt üleandmist ning viimane kohe kohustus seda tegema. Tähtsust ei oma asjaolu, et kulus peaaegu üks aasta, enne kui hageja avastas, et vaidlusalune kaubamärk oli registreeritud sindustrysurfi nimele, kuna igal juhul ei olnud ta selleks luba andnud.
Peale selle oleks apellatsioonikoda pidanud hindama hageja nõusolekut juhtumi objektiivseid asjaolusid arvestades, nagu hageja õigesti märgib.
Siinkohal tuleb esiteks märkida, et vaidlusalune kaubamärk on identne kaubamärgiga, mida kasutatakse alates 2006. aastast Ameerika Ühendriikides ja Kanadas eelkõige hageja emaettevõtja Endeavor Designi ja sõsarettevõtja Endeavor Snowboardsi poolt, ning teiseks on nimetatud kaubamärgiga hõlmatud kaubad identsed või otseselt seotud nimetatud kaubamärgiga hõlmatud kaupadega.
Teiseks oli eespool punktis 30 nimetatud kaubamärk registreeritud Ameerika Ühendriikides ja Kanadas hageja nimel enne vaidlusaluse kaubamärgi registreerimise taotluse esitamist.
Kolmandaks oli sindustrysurfi puhul tegemist Endeavor Snowboardsi loodud ja toodetud kaupade edasimüügikokkuleppe alusel tegutseva ainuedasimüüjaga taotletud kaubamärkide Airhole Ninja Masks ja Endeavor Snowboards puhul Belgias, Saksamaal, Hispaanias, Prantsusmaal, Itaalias, Luksemburgis ja Madalmaades.
Neljandaks oli edasimüügikokkuleppes kirjas, et edasimüüja peamine eesmärk on lumelauasõiduga seotud toodete ladustamine, müük ja hooldus. Kokkuleppe artikkel 11, mis käsitleb nimede ja kaubamärkide kasutamist, näeb muu hulgas ette, et edasimüüja ei tohi kasutada ühtki logo, reklaami või muud kaubamärki, mis kuulub Endeavorile müügi või reklaami otstarbel ilma tema sõnaselge ja kirjaliku nõusolekuta.
Viiendaks oli edasimüügikokkulepe vaidlusaluse kaubamärgi registreerimistaotluse esitamise ning kaubamärgi emaettevõtjale üleandmise nõude esitamise ajal endiselt jõus.
Sellest tulenevalt vastas vaidlusaluse kaubamärgi taotluse esitamine hageja ärilisele kaalutlusele laiendada oma kaubamärgi kaitset liidu territooriumile.
Seetõttu eksis apellatsioonikoda, kui leidis, et sindustrysurf esitas vaidlusaluse kaubamärgi taotluse enda nimel hageja loal.
Peale selle tuleb nentida, et kui sindustrysurf esitas vaidlusaluse kaubamärgi enda nimel, soovis ta omastada hageja õigused.
Kõigepealt tuleb märkida, et sindustrysurf ei saa nõuda vaidlusaluse kaubamärgi suhtes vanemust. On tuvastatud, et kaubamärki kasutati alates 2006. aastast Ameerika Ühendriikides ja Kanadas hageja ema- ja sõsarettevõtja poolt ning see registreeriti neis riikides hageja nimele enne vaidlusalust kaubamärki.
Lisaks oli sindustrysurf edasimüügikokkuleppe alusel teadlik asjaolust, et vaidlusaluse kaubamärgi taotluse esitamise ajal oli olemas identne kaubamärk ning hageja ema- ja sõsarettevõtja kasutasid seda.
Viimaks olid sindustrysurfi edasimüügiõigused edasimüügikokkuleppe alusel esemeliselt ja territoriaalselt rangelt piiritletud. Nimelt oli ühelt poolt edasimüüja peamine eesmärk lumelauasõiduga seotud toodete ladustamine, müük ja hooldus. Peale selle ei olnud sindustrysurfil lubatud kasutada ühtki logo, reklaami või muud kaubamärki, mis kuulub Endeavorile müügi või reklaami otstarbel ilma viimase sõnaselge ja kirjaliku nõusolekuta. Teiselt poolt olid edasimüügiõigused antud üksnes liidu kuue riigi jaoks. Nagu apellatsioonikoda vaidlustatud otsuse punktis 16 märkis, kasutas Endeavori edasimüüja vaidlusalust kaubamärki Ühendkuningriigis ajal, mil edasimüüja edasimüügikokkuleppe allkirjastas.
Tuleb lisada, et sindustrysurfi suhtumine pärast vaidlusaluse kaubamärgi taotlemist kinnitab hinnangut, mille kohaselt ta kavatses hageja kaubamärgiõigused omastada. Esiteks nähtub toimiku materjalidest, et sindustrysurf ei teavitanud hagejat vaidlusaluse kaubamärgi taotlemisest ega selle registreerimisest enda nimel. Hageja sai sellest teadlikuks alles siis, kui ta asus kõnealuse kaubamärgi kaitse kohta teavet koguma. Teiseks kohustus sindustrysurf vaidlusaluse kaubamärgi taotlemisele järgnenud kirjavahetuses sõnaselgelt kaubamärgi üle andma, mida ta aga ei teinud. Kolmandaks nõudis sindustrysurf mõned nädalad pärast seda, kui suhted hagejaga halvenesid, hagejalt ning muudelt kõnealuste kaupade edasimüüjatelt liidus, et viimased lõpetaksid vaidlusaluse kaubamärgi kasutamise, vastasel korral esitab ta nende suhtes kaubamärgi rikkumise hagi.
Kõike eeltoodut ning asjakohaseid tegureid hõlmavat igakülgset hinnangut arvestades tuleb järeldada, et sindustrysurf ei ole esitanud vaidlusaluse kaubamärgi taotluse esitamise kohta enda nimel ühtki õiguspärast põhjendust ning seetõttu eksis apellatsioonikoda, kui leidis, et sindustrysurf ei ole tegutsenud pahauskselt.
Seetõttu tuleb käesoleva väitega nõustuda.
Kuna määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b rikkumisest piisab, et vaidlustatud otsus tühistada, ei ole vaja analüüsida esimest väidet, mille kohaselt on rikutud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõiget 3 ja artikli 53 lõike 1 punkti b.
Vaidlustatud otsuse muutmise nõue
Tuleb meenutada, et määruse nr 207/2009 artikli 65 lõikes 3 ette nähtud Üldkohtu muutmispädevus ei anna talle pädevust anda hinnangut millelegi sellisele, mille kohta apellatsioonikoda ei ole veel seisukohta võtnud. Muutmisõiguse teostamine on seega põhimõtteliselt piiratud üksnes olukordadega, kus Üldkohtul on pärast apellatsioonikoja hinnangu kontrollimist võimalik tõendatud faktiliste ja õiguslike asjaolude alusel kindlaks teha, millise otsuse apellatsioonikoda oleks pidanud tegema (kohtuotsus, 5.7.2011, Edwin vs. Siseturu Ühtlustamise Amet,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, punkt
; vt ka kohtuotsus, 28.1.2016, GUGLER,
T‑674/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:44
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Muutmisnõude ese ei ole nimelt taotlus, et Üldkohus näeks EUIPO suhtes ette kohustuse midagi teha või tegemata jätta, mis oleks viimasele ettekirjutuse tegemine. Nõude ese on hoopis see, et Üldkohus otsustaks samal alusel kui apellatsioonikoda, kas vaidlusalune kaubamärk tuleb määruse nr 207/2009 artikli 52 lõike 1 punkti b alusel tühistada (vt kohtuotsus, 28.1.2016, GUGLER,
T‑674/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:44
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selline otsus kuulub meetmete sekka, mida Üldkohus saab oma muutmispädevuse raames põhimõtteliselt teha (vt kohtuotsus, 28.1.2016, GUGLER,
T‑674/13
, ei avaldata,
EU:T:2016:44
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tuleb märkida, et apellatsioonikoda andis pahausksuse olemasolule vaidlustatud otsuses hinnangu (vaidlustatud otsuse punktid 22–27), mistõttu Üldkohus on pädev nimetatud otsust selles küsimuses muutma.
Eespool punktides 26–44 esitatud kaalutlustest nähtub, et apellatsioonikoda oli kohustatud leidma, nagu tuvastas tühistamisosakond, et sindustrysurf tegutses vaidlusaluse kaubamärgi taotluse esitamisel pahauskselt. Seega tuleb kõiki eelnimetatud kaalutlusi arvestades sedastada, et Üldkohtu muutmisõiguse kasutamise tingimused on täidetud.
Seetõttu tuleb vaidlustatud otsuse muutmise teel jätta rahuldamata kaebus, mille sindustrysurf esitas tühistamisosakonna otsuse peale, millega tunnistati vaidlusalune kaubamärk kehtetuks.
Kohtukulud
Üldkohtu kodukorra artikli 134 lõike 1 kohaselt on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Käesoleval juhul on kohtuvaidluse kaotanud EUIPO, kuid hageja ei ole nõudnud kohtukulude väljamõistmist temalt. Seetõttu tuleb jätta poolte kohtukulud nende endi kanda. Kuna sindustrysurf ei ole käesoleva menetluse pool, tuleb jätta hageja nõue mõista käesoleva menetlusega seotud kulud välja sindustrysurfilt rahuldamata.
Hageja on nõudnud ka seda, et sindustrysurfilt mõistetaks välja apellatsioonikoja menetluse ja tühistamisosakonna menetlusega seotud kulud. Selles osas tuleb meenutada, et kodukorra artikli 190 lõike 2 alusel käsitatakse apellatsioonikoja menetlusega seoses kantud poolte vältimatuid kulusid hüvitatavate kuludena. See ei kehti aga tühistamisosakonna menetluses kantud kulude kohta. Seetõttu on hageja nõue, mis puudutab tühistamisosakonna menetlusega seoses kantud mittehüvitatavaid kulusid, vastuvõetamatu. Mis puutub nõudesse mõista sindustrysurfilt välja apellatsioonimenetlusega seotud kulud, siis selles osas tuleb apellatsioonimenetlusega seoses kantud hageja kulud mõista välja sindustrysurfilt.

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (teine koda)
otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) neljanda apellatsioonikoja 18. jaanuari 2016. aasta otsus (asi R 2547/2014-4), mis käsitleb Airhole Facemasks, Inc-i ja sindustrysurf, SL-i vahelist kehtetuks tunnistamise menetlust, ja muuta seda nii, et sindustrysurfi poolt EUIPO-le esitatud kaebus tühistamisosakonna 30. juuli 2014. aasta otsuse peale jäetakse rahuldamata.

2.
Jätta Airhole Facemasksi ja EUIPO kohtukulud nende endi kanda.

3.
Mõista Airhole Facemasksi kulud seoses EUIPO apellatsioonikoja menetlusega välja sindustrysurfilt.

4.
Jätta hagi ülejäänud osas rahuldamata.

Prek
Schalin
Costeira
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 16. mail 2017 Luxembourgis.
Allkirjad
(
)	* Kohtumenetluse keel: inglise.