CELEX: 62016TJ0107
Znamka Evropske unije
Postopek za ugotovitev ničnosti
Figurativna znamka Evropske unije AIR HOLE FACE MASKS YOU IDIOT
Slaba vera
Člen 52(1)(b) Uredbe (ES) št. 207/2009
Reformatorično pooblastilo

Dejansko stanje
Družba sindustrysurf, SL je 1. julija 2010 pri Uradu Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) vložila prijavo za registracijo znamke Evropske unije na podlagi Uredbe Sveta (ES) št. 207/2009 z dne 26. februarja 2009 o blagovni znamki Evropske unije (
UL 2009, L 78, str. 1
).
Znamka, za katero je bila zahtevana registracija, je ta črno bel figurativni znak:
Proizvodi, za katere je bila zahtevana registracija, spadajo v razreda 25 in 28 Nicejskega aranžmaja o mednarodni klasifikaciji blaga in storitev zaradi registracije znamk z dne 15. junija 1957, kakor je bil revidiran in spremenjen, in za vsakega od teh razredov ustrezajo temu opisu:
—
razred 25: „termo oblačila“;
—
razred 28: „igre in igrala; gimnastične in športne potrebščine, ki niso vključene v drugih razredih; okraski za božična drevesa“.
Sporna znamka je bila 28. oktobra 2010 za vse zgoraj navedene proizvode registrirana kot znamka Skupnosti pod številko 9215427.
Tožeča stranka, družba Airhole Facemasks, Inc., je 26. julija 2013 pri EUIPO vložila zahtevo za razglasitev ničnosti te znamke glede vseh proizvodov, za katere je bila ta registrirana. Razlogi za ugotovitev ničnosti v podporo tej zahtevi so bili tisti iz člena 53(1)(b) Uredbe št. 207/2009 v povezavi s členom 8(3) ter členom 52(1)(b) navedene uredbe.
Prvič, tožeča stranka je v bistvu navedla, da je družba sindustrysurf izpodbijano znamko registrirala pod svojim imenom brez njenega soglasja, saj je bilo to soglasje omejeno zgolj na vložitev zahteve za registracijo pod imenom tožeče stranke. Družba sindustrysurf je morala kot posrednica ali zastopnica tožeče stranke upoštevati splošno dolžnost lojalnosti v zvezi z njo in njenimi poslovnimi interesi, in torej nikakor ni mogla upravičiti registracije izpodbijane znamke pod svojim imenom. Drugič, tožeča stranka trdi, da je družba sindustrysurf ob vložitvi zahteve za registracijo sporne znamke pod svojim imenom ravnala v slabi veri.
Oddelek za izbris je z odločbo z dne 30. julija 2014 izpodbijano znamko razglasil za nično v celoti ter družbi sindustrysurf naložil plačilo stroškov. Oddelek za izbris je med drugim ugotovil, da družba sindustrysurf ni ravnala v dobri veri ob vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke.
Družba sindustrysurf je 29. septembra 2014 zoper odločbo oddelka za izbris pri EUIPO vložila pritožbo.
Četrti odbor za pritožbe pri EUIPO je z odločbo z dne 18. januarja 2016 (v nadaljevanju: izpodbijana odločba) ugodil pritožbi in razveljavil odločbo oddelka za izbris. Odbor za pritožbe je na prvem mestu menil, da glede na to, da pogoji iz člena 8(3) Uredbe št. 207/2009 niso bili izpolnjeni v skladu s členom 8(3) Uredbe št. 207/2009, kot ga razlaga ta odbor, zahteva za ugotovitev ničnosti na podlagi člena 53(1)(b) Uredbe št. 207/2009 ni mogla biti uspešna. Po njegovem mnenju namreč po eni strani ni bilo nobenega dokaza o obstoju razmerja „prevzemnik naročila/naročitelj“ med strankama, saj tožeča stranka ni pojasnila, kako bi lahko sporazum o distribuciji, ki sta ga leta 2009, to je pred njeno ustanovitvijo, sklenili družba Endeavor Snowboards Inc. in sindustrysurf (v nadaljevanju: sporazum o distribuciji), dokazoval obstoj takšnega razmerja. Poleg tega navedeni sporazum ni vseboval nobenega sklicevanja na izpodbijano znamko. Po drugi strani ni bilo dokazov, da tožeča stranka ni soglašala z vložitvijo zahteve za registracijo izpodbijane znamke. Na drugem mestu je odbor za pritožbe menil, da niti zahteva za ugotovitev ničnosti na podlagi člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, ni mogla biti uspešna, saj naj nič v ravnanju družbe sindustrysurf ob vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke ne bi kazalo na to, da je ravnala v slabi veri. Odbor za pritožbe je namreč menil, prvič, da je bila zahteva za registracijo izpodbijane znamke vložena s soglasjem tožeče stranke. Drugič, dejstvo, da je družba sindustrysurf ob vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke vedela, da so jo tožeča stranka in drugi distributerji že uporabljali, ni zadostovalo za ugotovitev obstoja njene slabe vere. Tretjič, nič ni dokazovalo, da je družba sindustrysurf zahtevo za registracijo izpodbijane znamke vložila v lastnem imenu z namenom, da jo bo uporabljala zoper tožečo stranko.
Predlogi strank
Tožeča stranka Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
primarno, spremeni izpodbijano odločbo in izpodbijano znamko razglasi za nično;
—
podredno, izpodbijano odločbo razveljavi;
—
družbi sindustrysurf naloži plačilo stroškov, ki nastanejo v okviru te tožbe, postopka pred odborom za pritožbe in pred oddelkom za izbris.
EUIPO Splošnemu sodišču predlaga, naj:
—
primarno, zavrne tožbo in tožeči stranki naloži plačilo stroškov;
—
podredno, izpodbijano odločbo razveljavi in tožeči stranki naloži, da nosi svoje stroške.
Pravo
Tožeča stranka v podporo svoji tožbi navaja pet razlogov. Prvi tožbeni razlog se nanaša na napačno razlago odbora za pritožbe v zvezi z neobstojem sklicevanja na „znak Airhole“ v sporazumu o distribuciji. Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 8(3) in člena 53(1)(b) Uredbe št. 207/2009. Tretji tožbeni razlog se nanaša na napako odbora za pritožbe v zvezi z naravo razmerja med strankami. Četrti tožbeni razlog se nanaša na napako odbora za pritožbe v zvezi z obsegom soglasja tožeče stranke ob vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke. Peti tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
Splošno sodišče meni, da bi bilo pet tožbenih razlogov, ki jih je navedla tožeča stranka, smiselno združiti v dva tožbena razloga, saj se prvi štirje navedeni tožbeni razlogi vsi nanašajo na kršitev člena 53(1)(b) Uredbe št. 207/2009, v povezavi s členom 8(3) navedene uredbe. Prvi tožbeni razlog se torej nanaša na kršitev člena 8(3) in člena 53(1)(b) Uredbe št. 207/2009. Drugi tožbeni razlog se nanaša na kršitev člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
Poleg tega vsak od razlogov za ugotovitev ničnosti, ki jih je v izpodbijani odločbi ugotovil odbor za pritožbe in ki jih v tožbi navaja tožeča stranka, zadostuje za razglasitev ničnosti izpodbijane znamke. V tem okviru bo najprej opravljen preizkus drugega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, in, če je to primerno, preizkus prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev člena 8(3) ter člena 53(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
Drugi tožbeni razlog: kršitev člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009
Tožeča stranka v bistvu trdi, da je odbor za pritožbe v točki 25 izpodbijane odločbe napačno menil, da zgolj to, da je družba sindustrysurf vedela, da so tožeča stranka in drugi distributerji v Evropski uniji že uporabljali izpodbijano znamko, ni zadostovalo za ugotovitev njene slabe vere. Odbor za pritožbe poleg tega meni, da naj nič ne bi dokazovalo, da je imela družba sindustrysurf namen izpodbijano znamko uporabljati zoper tožečo stranko. Vendar pa naj bi družba sindustrysurf s tem, da je zahtevala registracijo izpodbijane znamke ravnala na način, s katerim naj bi kršila pogodbene obveznosti. Iz tega je tako mogoče sklepati, da si je želela neupravičeno prilastiti premoženje tožeče stranke. Ravnala naj bi torej na način, s katerim naj se ne bi spoštovali splošno sprejeti standardi na področju trgovinskega ravnanja, in s katerimi naj bi bila kršena načela, sprejeta na področju etičnega ravnanja ali poštenih poslovnih praks. Prijava blagovne znamke Evropske unije naj bi bila tako vložena v slabi veri.
EUIPO v bistvu trdi, da če bi Splošno sodišče, tako kot odbor za pritožbe, štelo, da je družba sindustrysurf zahtevo za registracijo izpodbijane znamke vložila v svojem imenu s soglasjem tožeče stranke, bi bilo vsakršno tveganje slabe vere izključeno. Ničnostno tožbo, ki temelji na členu 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, bi bilo zato treba zavrniti. Nasprotno pa bi bilo treba, če bi Splošno sodišče štelo, da je družba sindustrysurf zahtevo za registracijo izpodbijane znamke vložila v svojem imenu brez soglasja tožeče stranke, izpodbijano odločbo razglasiti za nično.
Najprej je treba spomniti, da sistem blagovne znamke Evropske unije temelji na načelu, določenem v členu 8(2) Uredbe št. 207/2009, v skladu s katerim je prvemu vlagatelju podeljena izključna pravica. Na podlagi tega načela je znamko kot znamko Evropske unije mogoče registrirati, le če temu ne nasprotuje prejšnja znamka, pri čemer ni pomembno, ali gre za znamko Evropske unije, znamko, registrirano v državi članici ali pri Uradu Beneluksa za intelektualno lastnino, ali znamko, ki je bila predmet mednarodne registracije in ima učinek v državi članici, ali znamko, ki je bila predmet mednarodne registracije in ima učinek v Uniji. Vendar pa zgolj to, da tretja oseba uporablja neregistrirano znamko, brez poseganja v morebitno uporabo člena 8(4) Uredbe št. 207/2009, ne preprečuje tega, da bi bila enaka ali podobna znamka registrirana kot znamka Evropske unije za enake ali podobne proizvode (glej sodbo z dne 28. januarja 2016, Gugler France/UUNT – Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:44
, točka
in navedena sodna praksa).
Uporaba tega načela je med drugim opredeljena s členom 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, v skladu s katerim se blagovna znamka Evropske unije razglasi za nično na podlagi zahteve, vložene pri EUIPO, ali na podlagi nasprotne tožbe v postopku zaradi kršitve pravic, če prijavitelj ni ravnal v dobri veri ob vložitvi zahteve za registracijo znamke. Okoliščine, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, ali je bil imetnik znamke Evropske unije ob vložitvi zahteve za registracijo te znamke v slabi veri, mora dokazati stranka, ki se namerava opreti na ta absolutni razlog za ugotovitev ničnosti (glej sodbo z dne 28. januarja 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:44
, točka
in navedena sodna praksa).
Pojem „nedobrovernost“ iz člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 ni nikakor opredeljen, omejen ali opisan v zakonodaji (glej sodbo z dne 28. januarja 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:44
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem je treba poudariti, da je Sodišče v sodbi z dne 11. junija 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, točka
), pri odločanju o vprašanju za predhodno odločanje navedlo več podrobnih pojasnitev, kako je treba razlagati pojem nedobrovernosti iz člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009. Tako je treba za presojo obstoja slabe vere prijavitelja v smislu te določbe upoštevati vse upoštevne dejavnike okoliščin posameznega primera in ki obstajajo ob vložitvi zahteve za registracijo znaka kot znamke Evropske unije, in, zlasti, prvič, dejstvo, da prijavitelj ve ali mora vedeti, da tretja oseba vsaj v eni državi članici uporablja enak oziroma podoben znak za enak oziroma podoben proizvod, ki bi ga potrošnik lahko zamenjal s prijavljenim znakom, drugič, namen prijavitelja preprečiti tej tretji osebi, da bi še naprej uporabljala tak znak, in tretjič, stopnjo pravne zaščite, ki jo uživata znak tretje osebe in prijavljeni znak (sodba z dne 28. januarja 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:44
, točki
in
).
Ob tem je iz formulacije, ki jo je Sodišče uporabilo v sodbi z dne 11. junija 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, točka
), razvidno, da so tam našteti dejavniki zgolj primeri iz celote elementov, ki jih je mogoče upoštevati pri ugotavljanju morebitne slabe vere prijavitelja znamke ob vložitvi zahteve za registracijo (glej sodbo z dne 28. januarja 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:44
, točka
in navedena sodna praksa).
Ugotoviti je torej treba, da je mogoče pri celoviti analizi, opravljeni na podlagi člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009, upoštevati tudi izvor izpodbijanega znaka in njegovo uporabo od oblikovanja dalje, poslovno logiko, katere del je vložitev zahteve za registracijo znaka kot znamke Evropske unije, in časovno zaporedje dogodkov, ki je značilno za navedeno vložitev (glej sodbo z dne 28. januarja 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:44
, točka
in navedena sodna praksa).
Ob upoštevanju teh preudarkov je treba preučiti, ali je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi napačno menil, da zahteva za ugotovitev ničnosti na podlagi člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 ni mogla biti uspešna, saj naj nič v ravnanju družbe sindustrysurf ob vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke ne bi kazalo na to, da je ravnala v slabi veri. Natančneje, odbor za pritožbe je menil, prvič, da je družba sindustrysurf zahtevo za registracijo izpodbijane znamke vložila v svojem imenu s soglasjem tožeče stranke. Korespondenca med strankama pred in po vložitvi zahteve za registracijo znamke naj bi namreč potrjevala, da je tožeča stranka ob vložitvi zahteve za registracijo menila, da je družba sindustrysurf odgovorna za varstvo izpodbijane znamke. Drugič, dejstvo, da je družba sindustrysurf ob vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke vedela, da so jo tožeča stranka in drugi distributerji že uporabljali, ni zadostovalo za ugotovitev obstoja njene slabe vere. Tretjič, nič ni dokazovalo, da je družba sindustrysurf zahtevo za registracijo izpodbijane znamke vložila v lastnem imenu z namenom, da jo bo uporabljala zoper tožečo stranko.
V zvezi s tem je treba poudariti, da med strankama v postopku pred EUIPO ni sporno, da je zahtevo za registracijo izpodbijane znamke vložila družba sindustrysurf, na zahtevo tožeče stranke. Nasprotno pa se stranki ne strinjata v zvezi z vprašanjem, ali je ta zahteva za registracijo, izražena v korespondenci z dne 22. junija 2010 med Maxom Jenkejem, predsednikom družbe Endeavor Design Inc., izvršnim direktorjem tožeče stranke in direktorjem družbe Endeavor Snowboards, ter Ikerjem Gomezom, direktorjem družbe sindustrysurf, vključevala vložitev zahteve za registracijo te znamke pod imenom družbe sindustrysurf in ne v imenu tožeče stranke.
Ugotoviti pa je treba, da v nasprotju s tem, kar trdi odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi, nič v korespondenci pred vložitvijo zahteve za registracijo izpodbijane znamke ne kaže na to, da je tožeča stranka jasno, podrobno in brezpogojno soglašala s to vložitvijo zahteve za registracijo pod imenom družbe sindustrysurf (glej po analogiji sodbo z dne 29. novembra 2012, Adamowski/UUNT – Fagumit (FAGUMIT),
T‑537/10 in T‑538/10
,
EU:T:2012:634
, točka
in navedena sodna praksa).
Na prvem mestu namreč korespondenca pred vložitvijo zahteve za registracijo potrjuje zgolj to, da je bila zahteva za registracijo izpodbijane znamke vložena na zahtevo tožeče stranke. V njej pa ni nikjer navedeno soglasje tožeče stranke za registracijo izpodbijane znamke pod imenom družbe sindustrysurf. Poleg tega iz stavka „zaenkrat nadaljujmo z Airhole“ ni mogoče sklepati na jasno, podrobno in brezpogojno soglasje tožeče stranke za njeno registracijo pod imenom sindustrysurf.
Poleg tega ta korespondenca še dodatno dokazuje namen tožeče stranke za vložitev zahteve za registracijo izpodbijane znamke pod svojim imenom. Poudarja namreč, po eni strani, da sta pobuda in odločitev za vložitev zahteve za registracijo prihajali od tožeče stranke, in, po drugi strani, da je ta nameravala kriti stroške te registracije.
Na drugem mestu, v nasprotju z ugotovitvijo odbora za pritožbe, korespondenca po vložitvi zahteve za registracijo zgolj potrjuje presojo, da je bilo soglasje tožeče stranke omejeno zgolj na vložitev zahteve za registracijo izpodbijane znamke. Ko je namreč izvedela za registracijo te znamke, je tožeča stranka neposredno od družbe sindustrysurf zahtevala njen prenos, zadnjenavedena pa se je k temu brez ugovarjanja takoj zavezala. V teh okoliščinah ni pomembno, da je tožeča stranka za to, da je odkrila, da je bila izpodbijana znamka registrirana pod imenom družbe sindustrysurf, potrebovala skoraj eno leto, ker s tem nikakor ni soglašala.
Poleg tega, kot pravilno trdi tožeča stranka, bi moral odbor za pritožbe njeno soglasje presojati tudi ob upoštevanju objektivnih okoliščin obravnavanega primera.
V zvezi s tem je treba poudariti, prvič, da je bila po eni strani izpodbijana znamka enaka znamki, ki sta jo od leta 2006 v Združenih državah in v Kanadi med drugimi uporabljali matična in sestrska družba tožeče stranke, družbi Endeavor Design et Endeavor Snowboards, in, po drugi strani, so bili proizvodi, na katere se nanaša njena registracija, enaki in tesno povezani s proizvodi, ki jih pokriva ta znamka.
Drugič, znamka, navedena zgoraj v točki 30, je bila registrirana pod imenom tožeče stranke v Združenih državah in v Kanadi pred vložitvijo zahteve za registracijo izpodbijane znamke.
Tretjič, družba sindustrysurf je bila na podlagi sporazuma o distribuciji izključni distributer za Belgijo, Nemčijo, Španijo, Francijo, Italijo, Luksemburg in Nizozemsko za proizvode, ki jih je zasnovala in proizvajala družba Endeavor Snowboards, pod prijavljenimi znamkami Airhole Ninja Masks in Endeavor Snowboards.
Četrtič, sporazum o distribuciji je določal, da je bil glavni namen distributerja skladiščenje, prodaja in servisiranje različnih proizvodov za deskanje na snegu. Člen 11 tega sporazuma, ki se nanaša na uporabo imen in znamk, je med drugim določal, da distributer za namene prodaje ali promocije ni smel uporabljati nobenega loga, nobenega reklame ali nobene znamke, ki bi bila v lasti družbe Endeavor, brez njenega izrecnega in pisnega soglasja.
Petič, sporazum o distribuciji je ob vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke ter zahteve za prenos te znamke na matično družbo še vedno veljal.
Iz tega sledi, da bi se zahteva za registracijo izpodbijane znamke brez težav razumela tako, da, kar zadeva tožečo stranko, spada v poslovno logiko namenjeno razširitvi varstva njene znamke na ozemlje Unije.
Zato je odbor za pritožbe napačno menil, da je družba sindustrysurf zahtevo za registracijo izpodbijane znamke vložila s soglasjem tožeče stranke.
Poleg tega je treba šteti, da si je družba sindustrysurf s tem, da je zahtevo za registracijo izpodbijane znamke vložila pod svojim imenom, skušala prilastiti pravice tožeče stranke.
Namreč, najprej, družba sindustrysurf naj ne bi mogla uveljavljati nobene predhodno pridobljene pravice v zvezi z izpodbijano znamko. Ugotovljeno je bilo, da sta matična družba in sestrska družba tožeče stranke to znamko od leta 2006 uporabljali v Združenih državah in Kanadi ter da je bila ta za navedene države pod imenom tožeče stranke registrirana pred izpodbijano znamko.
Dalje, družba sindustrysurf je bila na podlagi sporazuma o distribuciji od matične družbe in sestrske družbe tožeče stranke popolnoma obveščena o obstoju in uporabi enake znamke ob vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke.
Nazadnje, distribucijske pravice družbe sindustrysurf so bile na podlagi sporazuma o distribuciji materialno in ozemeljsko strogo omejene. Namreč, po eni strani je bil glavni namen distributerja skladiščenje, prodaja in servisiranje različnih proizvodov za deskanje na snegu. Poleg tega družba sindustrysurf ni smela uporabljati nobenega loga, nobenega reklame ali nobene znamke, ki bi bila v lasti družbe Endeavor, brez njenega izrecnega soglasja. Po drugi strani so bile njene distribucijske pravice omejene na zgolj šest držav Unije. Kot je odbor za pritožbe poudaril v točki 16 izpodbijane odločbe, je izpodbijano znamko ob podpisu sporazuma o distribuciji distributer družbe Endeavor v Združenem kraljestvu že uporabljal.
Poleg tega je treba dodati, da ravnanje družbe sindustrysurf po vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke podpira presojo, v skladu s katero skuša zlorabiti pravice tožeče stranke. Namreč, prvič, iz spisa namreč izhaja, da družba sindustrysurf tožeče stranke ni obvestila niti o vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke niti o registraciji te znamke pod svojim imenom. Tožeča stranka je za to izvedela šele po tem, ko je poizvedovala v zvezi z varstvom navedene znamke. Drugič, družba sindustrysurf se je v korespondenci po vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke izrecno zavezala k prenosu te znamke, česar pa nikoli ni storila. Tretjič, družba sindustrysurf je nekaj tednov po poslabšanju odnosov s tožečo stranko zadnjenavedeno in druge distributerje njenih proizvodov v Uniji uradno pozvala, naj prenehajo uporabljati izpodbijano znamko, sicer bo vložena tožba zaradi kršitve pravic iz znamke.
Glede na vse navedeno in po celoviti presoji ob upoštevanju vseh upoštevnih dejavnikov je treba ugotoviti, da družba sindustrysurf z nobenim legitimnim razlogom ni upravičila vložitve zahteve za registracijo izpodbijane znamke pod lastnim imenom in da je zato odbor za pritožbe napačno ugotovil neobstoj njene slabe vere.
Iz tega izhaja, da je treba ta tožbeni razlog sprejeti.
Ker kršitev člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 zadostuje za razglasitev ničnosti izpodbijane odločbe, ni treba preučiti prvega tožbenega razloga, ki se nanaša na kršitev člena 8(3) ter člena 53(1)(b) Uredbe št. 207/2009.
Predlog za spremembo izpodbijane odločbe
Spomniti je treba, da pooblastilo za spremembo, ki ga ima Splošno sodišče na podlagi člena 65(3) Uredbe št. 207/2009, temu ne daje možnosti, da opravi presojo glede predmeta, do katerega se odbor za pritožbe še ni opredelil. Izvajanje reformatoričnega pooblastila mora biti zato načeloma omejeno na položaje, v katerih – po izvedbi nadzora presoje navedenega odbora – ugotovljene dejanske in pravne okoliščine Splošnemu sodišču omogočajo sprejetje odločitve, ki bi jo moral sprejeti odbor za pritožbe (sodba z dne 5. julija 2011, Edwin/UUNT,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, točka
; glej tudi sodbo z dne 28. januarja 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:44
, točka
in navedena sodna praksa).
Predlog za spremembo namreč ne pomeni, naj Splošno sodišče EUIPO naloži kakršno koli obveznost storitve ali opustitve, kar bi pomenilo odredbo, naslovljeno na EUIPO. Namenjen pa je temu, da Splošno sodišče na enak način kot odbor za pritožbe odloči, ali je treba izpodbijano znamko razglasiti za nično na podlagi člena 52(1)(b) Uredbe št. 207/2009 (glej sodbo z dne 28. januarja 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:44
, točka
in navedena sodna praksa).
Takšna odločba spada med ukrepe, ki jih Splošno sodišče načeloma lahko sprejme na podlagi svojega reformatoričnega pooblastila (glej sodbo z dne 28. januarja 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:44
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je treba poudariti, da je odbor za pritožbe v izpodbijani odločbi zavzel stališče v zvezi s presojo slabe vere (točke od 22 do 27 izpodbijane odločbe), tako da Splošno sodišče ima pooblastilo za spremembo navedene odločbe v zvezi s tem.
Iz preudarkov iz točk od 26 do 44 zgoraj pa izhaja, da bi odbor za pritožbe moral ugotoviti, kot je to ugotovil oddelek za izbris, slabo vero družbe sindustrysurf ob vložitvi zahteve za registracijo izpodbijane znamke. Glede na vse zgoraj navedeno je torej treba ugotoviti, da so izpolnjeni pogoji za izvajanje reformatoričnega pooblastila Splošnega sodišča.
Zato je treba s spremembo izpodbijane odločbe zavrniti tožbo, ki jo je družba sindustrysurf vložila zoper odločbo oddelka za izbris, s katero je bila izpodbijana znamka razglašena za nično.
Stroški
V skladu s členom 134(1) Poslovnika Splošnega sodišča se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
V tej zadevi EUIPO s tožbenimi razlogi ni uspel, vendar pa tožeča stranka ni predlagala, da se mu naloži plačilo stroškov. Zato se vsaki stranki naloži plačilo lastnih stroškov. Ker poleg tega družba sindustrysurf ni stranka tega postopka, se predlogi tožeče stranke, naj se tej družbi naloži plačilo stroškov tega postopka, lahko le zavrnejo.
Tožeča stranka je prav tako predlagala, naj se družbi sindustrysurf naloži plačilo stroškov postopka pred odborom za pritožbe in pred oddelkom za izbris. Glede tega je treba spomniti, da se na podlagi člena 190(2) Poslovnika nujni stroški, ki so strankam nastali v postopku pred odborom za pritožbe, štejejo za stroške, ki se lahko povrnejo. To pa ne drži za stroške v postopku pred oddelkom za izbris. Zato predlog tožeče stranke v zvezi s stroški postopka pred oddelkom za izbris, ki niso stroški, ki se lahko povrnejo, ni dopusten. Kar zadeva predlog, naj se družbi sindustrysurf naložijo stroški postopka pred odborom za pritožbe je treba tej naložiti plačilo stroškov, ki jih je tožeča stranka imela v postopku pred odborom za pritožbe.

Iz teh razlogov je
SPLOŠNO SODIŠČE (drugi senat)
razsodilo:

1.
Odločba četrtega odbora za pritožbe Urada Evropske unije za intelektualno lastnino (EUIPO) z dne 18. januarja 2016 (zadeva R 2547/2014‑4) v zvezi s postopkom za ugotovitev ničnosti med družbama Airhole Facemasks, Inc. in sindustrysurf, SL se razglasi za nično in spremeni tako, da se tožba, ki jo je pri EUIPO zoper odločbo oddelka za izbris z dne 30. julija 2014 vložila družba sindustrysurf, zavrne.

2.
Družba Airhole Facemasks in EUIPO nosita vsak svoje stroške, ki so jima nastali pred Splošnim sodiščem.

3.
Družbi sindustrysurf se naloži plačilo stroškov družbe Airhole Facemasks pred odborom za pritožbe EUIPO.

4.
V preostalem se tožba zavrne.

Prek
Schalin
Costeira
Razglašeno na javni obravnavi v Luxembourgu, 16. maja 2017.
Podpisi
(
)	Jezik postopka: angleščina.