CELEX: 62022CJ0098
Trimitere preliminară
Cooperare judiciară în materie civilă
Competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială
Regulamentul (UE) nr. 1215/2012
Articolul 1 alineatul (1)
Noțiunea de «materie civilă și comercială»
Acțiune a unei autorități publice în scopul constatării, sancționării și încetării unor practici de restrângere a concurenței

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială (
JO 2012, L 351, p. 1
).
Această cerere a fost prezentată în contextul unui litigiu între, pe de o parte, Eurelec Trading SCRL (denumită în continuare „Eurelec”) și Scabel SA, societăți cu sediul în Belgia, și, pe de altă parte, ministre de l’Économie et des Finances (ministrul economiei și finanțelor, Franța), cu privire la practicile de restrângere a concurenței în ceea ce privește furnizorii cu sediul în Franța.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Considerentul (10) al Regulamentului nr. 1215/2012 are următorul cuprins:
„Domeniul de aplicare al prezentului regulament ar trebui să includă toate principalele aspecte de drept civil și comercial, cu excepția anumitor aspecte bine definite […]”
Articolul 1 din acest regulament, cuprins în capitolul I din acesta, intitulat „Domeniu de aplicare și definiții”, prevede la alineatul (1):
„Prezentul regulament se aplică în materie civilă și comercială, indiferent de natura instanței. Acesta nu se aplică, în special, în materie fiscală, vamală sau administrativă și nici răspunderii statului pentru actele sau omisiunile sale în exercitarea autorității publice (
acta iure imperii
).”
Dreptul francez
Cartea VI din code de commerce (Codul comercial), în versiunea aplicabilă situației de fapt din litigiul principal (denumit în continuare „Codul comercial”), intitulată „Despre libertatea prețurilor și a concurenței”, cuprinde printre altele titlul IV, intitulat la rândul său „Despre transparență, practici de restrângere a concurenței și alte practici interzise”. Articolul L 442-6 din acest cod, care este inclus în titlul IV, prevede:
„I. Angajează răspunderea autorului său și obligă la repararea prejudiciului cauzat fapta oricărui producător, comerciant, industriaș sau persoană înmatriculată în registrul profesiilor care constă în:
[…]
2° Supunerea sau încercarea de a supune un partener comercial unor obligații care creează un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților;
[…]
III. Acțiunea este introdusă la instanța civilă sau comercială competentă de orice persoană care justifică un interes, de Ministerul Public, de ministrul economiei sau de președintele autorității de concurență, în cazul în care acesta din urmă constată, în cauzele care intră în competența sa, o practică menționată la prezentul articol.
În cadrul acestei acțiuni, ministrul economiei și Ministerul Public pot solicita instanței sesizate să dispună încetarea practicilor menționate la prezentul articol. De asemenea, aceștia pot solicita pentru toate aceste practici constatarea nulității clauzelor sau a contractelor ilicite și recuperarea plăților nedatorate. Aceștia pot solicita și aplicarea unei amenzi civile, a cărei valoare nu poate depăși cinci milioane de euro. Totuși, această amendă poate fi majorată până la triplul valorii sumelor plătite în mod nedatorat sau, proporțional cu beneficiile obținute din încălcare, până la 5 % din cifra de afaceri netă realizată în Franța de autorul practicilor în cursul ultimului exercițiu financiar încheiat după exercițiul financiar anterior celui în care au fost puse în aplicare practicile menționate la prezentul articol. De asemenea, se poate solicita repararea prejudiciului suferit. […]
[…]”
Titlul V din cartea VI din Codul comercial, intitulat „Despre competențele de investigare”, cuprinde articolele L 450‑1-L 450‑10 din acest cod.
Articolul L 450‑1 II din codul menționat prevede:
„Funcționarii autorizați în acest sens de ministrul economiei pot efectua investigațiile necesare pentru aplicarea dispozițiilor din prezenta carte.”
Potrivit articolului L 450‑4 primul paragraf din Codul comercial, agenții menționați la articolul L 450‑1 din acest cod pot, cu autorizația unei instanțe și sub supravegherea acesteia, să efectueze vizite în orice locație și să procedeze la reținerea documentelor și a oricărui suport de informații în cadrul unor investigații solicitate între altele de ministrul economiei.
Articolul L 450‑8 din codul menționat prevede:
„Se pedepsește cu doi ani de închisoare și cu o amendă de 300000 de euro orice persoană care se opune, în orice mod, exercitării funcțiilor încredințate agenților menționați la articolul L 450‑1 în conformitate cu prezenta carte.”
Litigiul principal și întrebarea preliminară
Eurelec, societate de drept belgian, este un organism de negociere a prețurilor și a achizițiilor înființat de grupul E. Leclerc și grupul Rewe, care sunt cooperative ale unor comercianți de drept francez și, respectiv, de drept german.
Scabel, societate de drept belgian, exercită un rol de intermediar între Eurelec și organismele centrale de achiziție regionale franceze și portugheze ale societății Leclerc și asigură un rol de prestator de servicii administrative și tehnice pentru Eurelec.
Groupement d’achat des centres Édouard Leclerc (GALEC) este organismul central de achiziție național al Grupului Leclerc, care negociază contractele‑cadru anuale cu furnizorii francezi, acestea fiind puse în aplicare de organismele centrale de achiziție regionale.
Association des centres distributeurs Édouard Leclerc (ACDLEC) este responsabilă de elaborarea strategiei pe termen lung a Mouvement E. Leclerc și a inițiat alianța dintre rețelele E. Leclerc și Rewe în Europa.
Între anii 2016 și 2018, ministrul economiei și finanțelor a efectuat o investigație care l‑a determinat să suspecteze existența unor posibile practici de restrângere a concurenței puse în aplicare de Eurelec în Belgia în raport cu furnizorii stabiliți în Franța. Astfel, potrivit acestei investigații, Eurelec ar fi constrâns furnizorii să accepte reduceri de preț fără o contraprestație, cu încălcarea Codului comercial, și le‑ar fi impus acestora aplicarea legislației belgiene în privința contractelor încheiate, în scopul de a eluda legislația franceză.
Considerând că realitatea practicilor suspectate a fost confirmată de vizitele și reținerile de documente efectuate în cursul lunii februarie 2018 la sediile GALEC și ACDLEC, ministrul economiei și finanțelor a chemat în judecată societățile Eurelec, Scabel, GALEC și ACDLEC în fața tribunal de commerce de Paris (Tribunalul Comercial din Paris, Franța), prin acte ale executorului judecătoresc din 19 iulie și 27 septembrie 2019, în temeiul articolului L 442‑6 din Codul comercial, pentru a se constata că practicile menționate supuneau partenerii comerciali ai acestora unor obligații care creau un dezechilibru semnificativ între drepturile și obligațiile părților, pentru a se dispune încetarea de către aceste societăți a practicilor amintite și pentru obligarea societăților respective printre altele la plata unei amenzi civile. Societățile pârâte au invocat o excepție întemeiată pe necompetența instanțelor franceze de a judeca acțiunea formulată de ministrul economiei și finanțelor, în măsura în care aceasta era îndreptată împotriva Eurelec și Scabel, societăți cu sediul în Belgia, în conformitate cu dispozițiile Regulamentului nr. 1215/2012.
Prin încheierea interlocutorie din 15 aprilie 2021, tribunal de commerce de Paris (Tribunalul Comercial din Paris) a respins excepția de necompetență și s‑a declarat competent să judece acțiunea.
Eurelec și Scabel au formulat apel împotriva acestei hotărâri la cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris, Franța), instanța de trimitere, susținând că acțiunea introdusă de ministrul economiei și finanțelor nu intra sub incidența noțiunii de „materie civilă și comercială” în sensul Regulamentului nr. 1215/2012 și, în consecință, că această instanță nu era competentă în măsura în care acțiunea era îndreptată împotriva lor.
Ministrul economiei și finanțelor apreciază că pretențiile sale se încadrează în domeniul de aplicare material al Regulamentului nr. 1215/2012. Astfel, întrucât obiectul acțiunii formulate este apărarea ordinii publice economice franceze, acesta consideră că soluționarea acesteia trebuie rezervată instanței franceze. În ceea ce privește utilizarea competențelor sale de investigare, acesta apreciază că este necesar să se distingă între faza investigării și cea a procedurii jurisdicționale, argumentând că criteriul aplicabilității Regulamentului nr. 1215/2012 constă în utilizarea acestor elemente de probă, iar nu în modalitățile de obținere a acestora. În sfârșit, ministrul economiei și finanțelor adaugă că acțiunea sa se înscrie într‑un raport de egalitate cu societățile pârâte, în măsura în care acesta este de asemenea supus normelor din Codul de procedură civilă care sunt aplicabile tuturor părților din proces.
În aceste condiții, cour d’appel de Paris (Curtea de Apel din Paris) a decis să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
„Materia «civilă și comercială» definită la articolul 1 alineatul (1) din [Regulamentul nr. 1215/2012] trebuie să fie interpretată în sensul că include în domeniul său de aplicare acțiunea – și hotărârea judecătorească pronunțată la finalul acesteia – (i) introdusă de [ministrul economiei și finanțelor] în temeiul articolului [L 442‑-6 secțiunea I punctul 2 din Codul comercial] împotriva unei societăți belgiene, (ii) prin care se urmăresc constatarea și încetarea practicilor de restrângere a concurenței și obligarea pretinsului autor al acestor practici la plata unei amenzi civile, (iii) pe baza unor elemente de probă obținute prin intermediul competențelor sale de investigare specifice?”
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării sale, instanța de trimitere solicită să se stabilească în esență dacă articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că noțiunea de „materie civilă și comercială”, în sensul acestei dispoziții, include acțiunea unei autorități publice dintr‑un stat membru împotriva unor societăți cu sediul în alt stat membru în scopul constatării, sancționării și încetării unor practici de restrângere a concurenței în privința unor furnizori stabiliți în primul stat membru, în cazul în care autoritatea publică respectivă exercită competențe de investigare sau competențe privind introducerea de acțiuni în justiție exorbitante în raport cu normele de drept comun aplicabile în relațiile dintre particulari.
În această privință, rezultă din jurisprudența Curții că, deși anumite litigii dintre o autoritate publică și o persoană de drept privat pot intra în domeniul de aplicare al Regulamentului nr. 1215/2012, situația este diferită atunci când autoritatea publică acționează în exercitarea puterii publice (Hotărârea din 16 iulie 2020, Movic și alții,
C‑73/19
,
EU:C:2020:568
, punctul
și jurisprudența citată).
Astfel, manifestarea unor prerogative de putere publică de către una dintre părțile din litigiu, prin exercitarea de către aceasta a unor puteri exorbitante în raport cu normele de drept comun aplicabile în relațiile dintre particulari, exclude un asemenea litigiu din „materia civilă și comercială” în sensul articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 (Hotărârea din 16 iulie 2020, Movic și alții,
C‑73/19
,
EU:C:2020:568
, punctul
și jurisprudența citată).
Prin urmare, pentru a determina dacă o materie intră sau nu sub incidența noțiunii de „materie civilă și comercială”, în sensul articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 și, pe cale de consecință, în domeniul de aplicare al acestui regulament, trebuie să se identifice raportul juridic existent între părțile din litigiu și obiectul acestuia sau, alternativ, să se examineze temeiul și modalitățile de exercitare a acțiunii formulate (Hotărârea din 16 iulie 2020, Movic și alții,
C‑73/19
,
EU:C:2020:568
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Astfel, intră în sfera noțiunii de „materie civilă și comercială” o acțiune între autoritățile unui stat membru și profesioniști stabiliți în alt stat membru în cadrul căreia aceste autorități solicită, cu titlu principal, să se constate existența unor încălcări care constituie practici comerciale neloiale pretins nelegale și să se dispună încetarea acestora, precum și, cu titlu accesoriu, să fie dispuse măsuri de publicitate și să se aplice o penalitate cu titlu cominatoriu (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2020, Movic și alții,
C‑73/19
,
EU:C:2020:568
, punctul
).
În schimb, nu aceasta este situația unei cereri prin care se urmărește obținerea competenței de a stabili existența unor încălcări viitoare printr‑un simplu proces‑verbal întocmit de un funcționar al autorității publice în cauză, întrucât o astfel de cerere privește în realitate puteri exorbitante în raport cu normele de drept comun aplicabile în relațiile dintre particulari (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2020, Movic și alții,
C‑73/19
,
EU:C:2020:568
, punctul
).
În prezenta cauză, rezultă din decizia de trimitere că, pe de o parte, acțiunea în discuție în litigiul principal, care are ca obiect apărarea ordinii publice economice franceze, a fost introdusă pe baza unor elemente de probă obținute cu ocazia unor vizite la fața locului și a reținerii unor documente. Or, chiar dacă exercitarea unor asemenea competențe de investigare trebuie autorizată în prealabil de instanță, acestea sunt totuși exorbitante în raport cu dreptul comun, în special pentru că nu pot fi exercitate de particulari și pentru că, în conformitate cu dispozițiile interne relevante, orice persoană care se opune exercitării unor astfel de măsuri este pasibilă de pedeapsa cu închisoarea, precum și de o amendă de 300000 de euro.
Pe de altă parte, acțiunea principală vizează în special aplicarea amenzii civile prevăzute la articolul L 442‑6 secțiunea III al doilea paragraf din Codul comercial. Or, chiar dacă este adevărat că o asemenea amendă trebuie să fie dispusă de instanța competentă, numai ministrul economiei și Ministerul Public pot solicita aplicarea acesteia. În special, în temeiul articolului L 442‑6 din Codul comercial, victima practicilor de restrângere a concurenței poate acționa numai pentru repararea prejudiciului cauzat de aceste practici și poate solicita încetarea practicilor menționate sau anularea clauzei în cauză.
În această privință, acțiunea în discuție în litigiul principal diferă de cea în discuție în cauza în care a fost pronunțată Hotărârea din 16 iulie 2020, Movic și alții (
C‑73/19
,
EU:C:2020:568
), întrucât, în această cauză, autoritățile publice competente nu au solicitat aplicarea unei amenzi unor societăți acuzate de săvârșirea unor încălcări de natură comercială, ci doar emiterea unei somații de încetare a încălcărilor menționate, posibilitate pe care o au de asemenea persoanele interesate și asociațiile de protecție a consumatorilor (a se vedea în acest sens Hotărârea din 16 iulie 2020, Movic și alții,
C‑73/19
,
EU:C:2020:568
, punctul
).
În aceste condiții, prin introducerea acțiunii în discuție în litigiul principal, ministrul economiei și finanțelor acționează „în exercitarea autorității publice (
acta iure imperii
)”, în sensul articolului 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012, astfel încât această acțiune nu se încadrează în noțiunea de „materie civilă și comercială” prevăzută în dispoziția menționată, aspect a cărui verificare revine însă instanței de trimitere.
Având în vedere cele expuse anterior, este necesar să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1215/2012 trebuie interpretat în sensul că noțiunea de „materie civilă și comercială” în sensul acestei dispoziții nu include acțiunea unei autorități publice dintr‑un stat membru împotriva unor societăți cu sediul în alt stat membru în scopul constatării, sancționării și încetării unor practici de restrângere a concurenței în privința unor furnizori cu sediul în primul stat membru, în cazul în care această autoritate publică exercită competențe privind introducerea de acțiuni în justiție sau competențe de investigare exorbitante în raport cu normele de drept comun aplicabile în relațiile dintre particulari.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât procedura are, în ceea ce privește părțile din acțiunea principală, caracterul unui incident ridicat în fața instanței de trimitere, revine acesteia din urmă sarcina de a se pronunța asupra cheltuielilor de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații în fața Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a opta) hotărăște:

Articolul 1 alineatul (1) din Regulamentul (UE) nr. 1215/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 12 decembrie 2012 privind competența judiciară, recunoașterea și executarea hotărârilor în materie civilă și comercială

trebuie interpretat în sensul că

noțiunea de „materie civilă și comercială” în sensul acestei dispoziții nu include acțiunea unei autorități publice dintr‑un stat membru împotriva unor societăți cu sediul în alt stat membru în scopul constatării, sancționării și încetării unor practici de restrângere a concurenței în privința unor furnizori cu sediul în primul stat membru, în cazul în care această autoritate publică exercită competențe privind introducerea de acțiuni în justiție sau competențe de investigare exorbitante în raport cu normele de drept comun aplicabile în relațiile dintre particulari.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: franceza.