CELEX: 62018CJ0454
Ennakkoratkaisupyyntö
Sähkön sisämarkkinat
Direktiivi 2009/72/EY
Sähkönsiirto
Siirtoverkonhaltijan käsite
Asetus (EY) N:o 714/2009
Rajayhdysjohto
Voimansiirtojohto, joka yhdistää jäsenvaltioiden kansalliset siirtoverkot
16 artiklan 6 kohta
Soveltamisala
Yhteenliittämiskapasiteetin jakamisesta saatavien tulojen käyttö
Yritys, joka hallinnoi ainoastaan sellaista rajat ylittävää suurjännitejohtoa, jolla liitetään yhteen kaksi kansallista siirtoverkkoa

Ennakkoratkaisupyyntö koskee verkkoon pääsyä koskevista edellytyksistä rajat ylittävässä sähkön kaupassa ja asetuksen (EY) N:o 1228/2003 kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 714/2009 (
EUVL 2009, L 211, s. 15
) 16 artiklan 6 kohdan tulkintaa ja pätevyyttä.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat Baltic Cable AB ja Energimarknadsinspektionen (Ruotsin energiamarkkinavirasto, jäljempänä EI) ja joka koskee Baltic Cablen sellaisten tulojen käyttöä, jotka saadaan rajat ylittävän suurjännitejohdon, jolla liitetään yhteen Ruotsin ja Saksan siirtoverkot, kapasiteetin jakamisesta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Direktiivi 2009/72/EY
Sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/54/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/72/EY (
EUVL 2009, L 211, s. 55
) johdanto-osan 44 ja 59 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(44)
– – Tarpeellisen verkkoinfrastruktuurin rakentamisen ja ylläpidon, yhteenliittämiskapasiteetti mukaan luettuna, tulisi edistää sähköntoimitusten vakautta. Tarvittavan verkkoinfrastruktuurin, yhteenliittämiskapasiteetti ja hajautettu sähköntuotanto mukaan luettuina, ylläpito ja rakentaminen ovat tärkeitä tekijöitä vakaiden sähköntoimitusten varmistamisessa.
– –
(59)
Tämän direktiivin yhtenä keskeisenä tavoitteena olisi oltava todellisten Euroopan sähkösisämarkkinoiden kehittäminen yhteisön laajuisen yhteenliitetyn verkon avulla, minkä vuoksi rajat ylittävää yhteenliittämistä ja alueellisia markkinoita koskevien sääntelykysymysten olisi oltava sääntelyviranomaisten tärkeimpiä tehtäviä niiden toimiessa tarvittaessa tiiviissä yhteistyössä viraston kanssa.”
Direktiivin 2009/72 1 artiklan mukaan direktiivissä ”vahvistetaan yhteiset säännöt sähkön tuotannolle, siirrolle, jakelulle ja toimitukselle sekä kuluttajansuojaa koskevat säännöt, jotta voidaan tehostaa ja yhdentää [unionin] kilpailulle avoimia sähkömarkkinoita”.
Direktiivin 2009/72 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
3)
’siirrolla’ sähkön siirtämistä yhteenliitetyssä siirtojännite- ja suurjänniteverkossa toimitettavaksi loppukäyttäjille tai jakelijoille, mutta ei toimitusta;
4)
’siirtoverkonhaltijalla’ luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka on vastuussa siirtoverkon käytöstä, ylläpidosta ja tarvittaessa kehittämisestä tietyllä alueella, sen mahdollisista yhteyksistä muihin verkkoihin sekä sen varmistamisesta, että verkko pystyy täyttämään kohtuulliset sähkön siirtovaatimukset pitkällä aikavälillä;
– –
13)
’rajayhdysjohdolla’ sähköverkkojen toisiinsa liittämiseen käytettäviä välineitä;
– –”
Kyseisen direktiivin 12 artiklan a ja h alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Kunkin siirtoverkonhaltijan on vastattava
a)
sen varmistamisesta, että verkko pystyy täyttämään kohtuulliset sähkönsiirtovaatimukset pitkällä aikavälillä; varmojen, luotettavien ja tehokkaiden siirtoverkkojen käytöstä, ylläpidosta ja kehittämisestä taloudellisten edellytysten mukaisesti ottaen ympäristö asianmukaisesti huomioon;
– –
h)
siirtorajoitusmaksujen ja asetuksen – – N:o 714/2009 13 artiklan mukaiseen siirtoverkonhaltijoiden väliseen korvausmekanismiin liittyvien maksujen perimisestä myöntämällä kolmannelle osapuolelle verkkoon pääsy ja hallinnoimalla sitä sekä antamalla perusteltuja selvityksiä, kun tällainen pääsy kielletään, mitä kansallisten sääntelyviranomaisten on valvottava; – –”
Direktiivin 2009/72 13 artiklan 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Kukin riippumaton verkonhaltija vastaa kolmansien osapuolten verkkoon pääsyn myöntämisestä ja hallinnoimisesta, johon sisältyy verkkoon pääsystä perittävien maksujen, siirtorajoitusmaksujen ja asetuksen – – N:o 714/2009 13 artiklan mukaiseen siirtoverkonhaltijoiden väliseen korvausmekanismiin liittyvien maksujen perimisestä sekä siirtoverkon käytöstä, ylläpidosta ja kehittämisestä sekä sen varmistamisesta, että verkko pystyy pitkällä aikavälillä täyttämään kohtuulliset sähkönsiirtovaatimukset investointien suunnittelun avulla. – –”
Kyseisen direktiivin 37 artiklan 3 ja 9 kohdassa säädetään seuraavaa:
”3.   Jos 13 artiklan nojalla on nimetty riippumaton järjestelmävastaava, sääntelyviranomaisen on sille tämän artiklan 1 kohdassa asetettujen tehtävien lisäksi:
– –
f)
seurattava niiden ylikuormitusmaksujen käyttöä, jotka riippumaton järjestelmävastaava on kerännyt asetuksen – – N:o 714/2009 mukaisesti.
– –
9.   Sääntelyviranomaisten on seurattava kansallisten sähköverkkojen, mukaan lukien rajayhdysjohtojen, ylikuormituksen hallintaa sekä ylikuormituksen hallintaa koskevien sääntöjen soveltamista. Tätä varten siirtoverkonhaltijoiden tai markkinoiden ylläpitäjien on toimitettava ylikuormituksen hallintaa ja myös kapasiteetin jakoa koskevat sääntönsä kansallisille sääntelyviranomaisille. Kansalliset sääntelyviranomaiset voivat pyytää näiden sääntöjen muuttamista.”
Asetus N:o 714/2009
Asetuksen N:o 714/2009 johdanto-osan 21 ja 24 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(21)
Olisi oltava säännöt siitä, miten ylikuormituksen hallinnasta johtuvia tuloja käytetään, ellei poikkeaminen näistä säännöistä ole perusteltua asianomaisen rajayhdysjohdon erityispiirteiden vuoksi.
– –
(24)
– – Sääntelyviranomaisilla sekä muilla asianomaisilla jäsenvaltioiden viranomaisilla on tärkeä tehtävä sähkön sisämarkkinoiden hyvän toiminnan edistämisessä.”
Kyseisen asetuksen 1 artiklan a alakohdassa säädetään seuraavaa:
”Tämän asetuksen tarkoituksena on
a)
vahvistaa oikeudenmukaiset säännöt rajat ylittävää sähkön kauppaa varten ja edistää siten kilpailua sähkön sisämarkkinoilla kansallisten ja alueellisten markkinoiden erityispiirteet huomioon ottaen. Tähän sisältyy se, että luodaan rajat ylittävien sähkövirtojen korvausmekanismi ja vahvistetaan yhdenmukaistetut periaatteet rajat ylittäviä siirtoja koskeville maksuille sekä jaetaan käytettävissä oleva yhteenliittämiskapasiteetti kansallisten siirtoverkkojen kesken.”
Mainitun asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tässä asetuksessa sovelletaan [direktiivin 2009/72] 2 artiklan määritelmiä, lukuun ottamatta ’rajayhdysjohdon’ määritelmää, jonka sijasta sovelletaan seuraavaa määritelmää:
–
’rajayhdysjohdolla’ tarkoitetaan voimansiirtojohtoa, joka ylittää jäsenvaltioiden välisen rajan ja joka yhdistää näiden jäsenvaltioiden kansalliset siirtoverkot.”
Asetuksen N:o 714/2009 2 artiklan 2 kohdan c alakohdan mukaan ”’ylikuormituksella’ tarkoitetaan tilannetta, jossa kansallisia siirtoverkkoja yhdistävä siirtoyhteys ei pysty asianomaisten rajayhdysjohtojen ja/tai kansallisten siirtoverkkojen kapasiteetin puutteen vuoksi välittämään kaikkia markkinaosapuolten pyytämiä kansainvälisestä kaupasta johtuvia fyysisiä virtoja”.
Kyseisen asetuksen 2 artiklan 2 kohdan g alakohdan mukaan ”uudella rajayhdysjohdolla” tarkoitetaan rajayhdysjohtoa, joka ei ollut valmis 4.8.2003 mennessä.
Asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan 1 ja 4 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Verkonhaltijoiden verkkoon pääsystä perimien maksujen on oltava avoimia, niissä on otettava huomioon tarve turvata verkon toimintavarmuus ja niiden on vastattava todellisia kustannuksia sikäli kuin nämä ovat verrattavissa tehokkaan ja rakenteeltaan vastaavan verkonhaltijan kustannuksiin, ja niitä on sovellettava tasapuolisesti. Maksut eivät saa olla sidoksissa etäisyyksiin.
– –
4.   Verkkoon pääsyn hinnoittelussa tämän artiklan mukaisesti ei rajoiteta sellaisia ilmoitettua vientiä ja ilmoitettua tuontia koskevia maksuja, jotka aiheutuvat 16 artiklassa tarkoitetusta ylikuormituksen hallinnasta.”
Kyseisen asetuksen 16 artiklassa, jonka otsikko on ”Ylikuormituksen hallintaa koskevat yleiset periaatteet”, säädetään seuraavaa:
”1.   Verkon ylikuormitusongelmiin on puututtava syrjimättömin markkinaehtoisin ratkaisuin, jotka antavat markkinaosapuolille ja siirtoverkonhaltijoille tehokkaita taloudellisia signaaleja. Verkon ylikuormitusongelmat on mieluiten ratkaistava liiketoimiin perustumattomilla menetelmillä eli menetelmillä, joihin ei liity valintaa yksittäisten markkinaosapuolten tekemien sopimusten välillä.
2.   Toimitusrajoituksia on käytettävä ainoastaan sellaisissa hätätapauksissa, joissa siirtoverkonhaltijan on toimittava kiireellisesti ja ajojärjestyksen uudelleen määrittäminen tai vastakauppa ei ole mahdollinen. Kaikkia tällaisia menettelyjä on sovellettava syrjimättömästi.
Jollei kyseessä ole ylivoimainen este, mahdollinen kapasiteetin supistaminen on korvattava markkinaosapuolille, joille kapasiteettia on jaettu.
3.   Yhteenliitäntöjen ja/tai rajat ylittäviin sähkövirtoihin vaikuttavien siirtoverkkojen enimmäiskapasiteetti on asetettava markkinaosapuolten käyttöön turvatun verkkotoiminnan turvallisuusvaatimuksia noudattaen.
4.   Markkinaosapuolten on ilmoitettava asianomaisille siirtoverkonhaltijoille hyvissä ajoin ennen asianomaista käyttöajankohtaa, aikovatko ne käyttää jaettua kapasiteettia. Kaikki jaettu kapasiteetti, joka ei tule käytetyksi, on palautettava markkinoille julkisella, avoimella ja syrjimättömällä tavalla.
5.   Siinä määrin kuin se on teknisesti mahdollista, siirtoverkonhaltijoiden on tasautettava ylikuormitettua yhteenliitäntälinjaa vastakkaiseen suuntaan kulkevien sähkövirtojen kapasiteettivaatimukset, jotta linjan koko kapasiteetti voidaan käyttää hyväksi. Ottaen täysimääräisesti huomioon verkon varmuuden, ylikuormitusta keventävistä toimituksista ei saa koskaan kieltäytyä.
6.   Yhteenliitännän jakamisesta saatavat tulot on käytettävä seuraaviin tarkoituksiin:
a)
jaetun kapasiteetin tosiasiallisen saatavuuden takaaminen; ja/tai
b)
yhteenliittämiskapasiteettia ylläpitävät tai lisäävät verkkoinvestoinnit, erityisesti uusiin rajayhdysjohtoihin.
Jos tuloja ei voida käyttää tehokkaasti ensimmäisen alakohdan a ja/tai b alakohdassa säädettyihin tarkoituksiin, ne voidaan käyttää asianomaisten jäsenvaltion sääntelyviranomaisten päättämän enimmäismäärän puitteissa tulona, jonka kyseiset sääntelyviranomaiset ottavat huomioon hyväksyessään verkkoja koskevien tariffien laskentamenetelmää ja/tai vahvistaessaan tariffeja, edellyttäen että asianomaisten jäsenvaltioiden sääntelyviranomaiset antavat asialle hyväksyntänsä.
Loput tuloista on talletettava erilliselle sisäiselle tilille siihen asti, kun ne on mahdollista käyttää ensimmäisen alakohdan a ja/tai b alakohdassa säädettyihin tarkoituksiin. Sääntelyviranomainen tiedottaa virastolle toisessa alakohdassa tarkoitetusta hyväksymisestä.”
Asetuksen N:o 714/2009 17 artiklan 1 ja 3 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.   Uudet tasavirtarajayhdysjohdot voidaan pyynnöstä vapauttaa rajoitetuksi ajaksi tämän asetuksen 16 artiklan 6 kohdan ja direktiivin [2009/72] 9 ja 32 artiklan sekä 37 artiklan 6 ja 10 kohdan säännösten soveltamisesta seuraavin edellytyksin:
a)
investoinnin on lisättävä kilpailua sähköntoimitusten alalla;
b)
investointiin liittyvä riski on niin suuri, että investointi ei toteutuisi, jollei vapautusta myönnettäisi;
c)
rajayhdysjohdon omistajan on oltava luonnollinen tai oikeushenkilö, joka on ainakin oikeudellisen muotonsa osalta erillinen niistä verkonhaltijoista, joiden verkkoon rajayhdysjohto on tarkoitus rakentaa;
d)
kustannukset peritään kyseisen rajayhdysjohdon käyttäjiltä;
e)
mitään osaa rajayhdysjohtoon investoidusta pääomasta tai johdon käyttökustannuksista ei ole sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä 19 päivänä joulukuuta 1996 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/92/EY [(
EYVL 1997, L 27, s. 20
)] 19 artiklassa tarkoitetun markkinoiden osittaisen avautumisen jälkeen saatu takaisin osana maksuja, joita rajayhdysjohdon yhdistämien siirto- tai jakeluverkkojen käytöstä on peritty; ja
f)
vapautuksen myöntäminen ei saa haitata kilpailua eikä sähkön sisämarkkinoiden tehokasta toimintaa eikä sen säännellyn verkon tehokasta toimintaa, johon rajayhdysjohto on liitetty.
– –
3.   Edellä olevaa 1 kohtaa sovelletaan myös nykyisten rajayhdysjohtojen kapasiteetin huomattavaan lisäämiseen.”
Asetuksen N:o 714/2009 liitteessä I, jonka otsikko on ”Käytettävissä olevan kansallisten verkkojen välisten yhteenliitäntöjen siirtokapasiteetin hallintaa ja jakamista koskevat suuntaviivat”, säädetään muun muassa seuraavaa:
”1.7. – – siirtoverkonhaltijat eivät saa rajoittaa yhteenliittämiskapasiteettia ratkaistakseen ylikuormitustilanteet oman valvonta-alueensa sisällä, paitsi edellä mainituista ja käyttövarmuuteen liittyvistä syistä. – –
– –
2.1 Ylikuormituksen hallintamenetelmien on oltava markkinapohjaisia, jotta voidaan edistää tehokasta kauppaa rajojen yli. Tämän vuoksi kapasiteettia voidaan jakaa vain nimenomaisissa huutokaupoissa (kapasiteetti) tai implisiittisissä huutokaupoissa (kapasiteetti ja energia). Saman yhteenliitännän osalta voidaan soveltaa kumpaakin menetelmää. Päivänsisäinen kaupankäynti voidaan hoitaa jatkuvana kaupankäyntinä.
– –
2.6 Siirtoverkonhaltijoiden on määritettävä sopiva rakenne eri aikaväleillä tapahtuvaa kapasiteetin jakamista varten. – –
– –
3.1 Kapasiteetin jakaminen yhteenliitännässä on koordinoitava ja toteutettava käyttäen jakomenettelyjä, jotka ovat yhteisiä kaikille kyseisille siirtoverkonhaltijoille. – –
– –
5.2 Siirtoverkonhaltijoiden on julkaistava yleinen kuvaus ylikuormituksen hallintamenetelmästä, jota käytetään eri olosuhteissa markkinoita varten käytettävissä olevan kapasiteetin maksimoimiseksi, sekä yleisestä menetelmästä, jota käytetään yhteenliittämiskapasiteetin laskemiseksi eri aikavälejä varten verkon sähköteknisten ja fyysisten ominaisuuksien perusteella. Menetelmä on tarkistutettava asianomaisten jäsenvaltioiden sääntelyviranomaisilla.”
Kyseisen liitteen 6 kohdassa, jonka otsikko on ”Ylikuormitukseen liittyvien tulojen käyttö”, säädetään seuraavaa:
”– –
6.3 Ylikuormitukseen liittyvät tulot on jaettava kyseeseen tulevien siirtoverkonhaltijoiden kesken niiden sopimien ja sääntelyviranomaisten tarkistamien perusteiden mukaisesti.
6.4 Siirtoverkonhaltijoiden on vahvistettava selkeästi etukäteen, miten ne käyttävät mahdollisesti saamansa ylikuormitukseen liittyvät tulot, ja raportoitava näiden tulojen tosiasiallisesta käytöstä. Sääntelyviranomaisten on tarkastettava, että tämä käyttö vastaa tätä asetusta ja näitä suuntaviivoja ja että yhteenliittämiskapasiteetin jakamisesta aiheutuvat ylikuormitukseen liittyvät tulot osoitetaan kokonaisuudessaan yhteen tai useampaan tämän asetuksen 16 artiklan 6 kohdassa säädetystä kolmesta tarkoituksesta.
– –
6.6 Ylikuormitukseen liittyvien tulojen käyttö investointeihin yhteenliittämiskapasiteetin ylläpitämiseksi tai lisäämiseksi on mieluiten kohdistettava erityisiin ennalta määriteltyihin hankkeisiin, jotka lieventävät nykyisiä ylikuormitustilanteita ja jotka voidaan lisäksi toteuttaa kohtuullisessa ajassa erityisesti lupaprosessia ajatellen.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Baltic Cable on ruotsalainen yhtiö, joka on vuodesta 1994 lähtien omistanut ja hallinnoinut suurjännitteistä sähköjohtoa, jolla liitetään yhteen Ruotsin ja Saksan sähköverkot.
EI määräsi asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisen alakohdan nojalla 9.6.2016 tekemällään päätöksellä Baltic Cablen tallettamaan ajanjaksoilla 1.7.2013–30.6 2014 ja 1.7.2014–30.6.2015 saamansa ylikuormitukseen liittyvät tulot, eli kyseisen yhteenliittämiskapasiteetin jakamisesta saadut tulot, erilliselle sisäiselle tilille siihen asti, kunnes ne voidaan käyttää jaetun kapasiteetin tosiasiallisen saatavuuden takaamiseen ja/tai yhteenliittämiskapasiteettia ylläpitäviin tai lisääviin verkkoinvestointeihin ja erityisesti uusiin rajayhdysjohtoihin.
EI hylkäsi 2.11.2017 tekemällään päätöksellä Baltic Cablen asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan toisen alakohdan nojalla tekemän hakemuksen käyttää ylikuormitukseen liittyvät tulonsa tulona, jonka kyseiset sääntelyviranomaiset ottavat huomioon hyväksyessään verkkoja koskevien tariffien laskentamenetelmää ja/tai vahvistaessaan tariffeja.
Baltic Cable valitti näistä kahdesta päätöksestä Förvaltningsrätten i Linköpingiin (Linköpingin hallinto-oikeus, Ruotsi). Baltic Cable väittää ensisijaisesti, että asetuksen N:o 714/2009 16 artikla koskee yksinomaan direktiivin 2009/72 2 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja siirtoverkonhaltijoita eikä yrityksiä, jotka Baltic Cablen tavoin hallinnoivat ainoastaan rajayhdysjohtoa.
Baltic Cable väittää toissijaisesti, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa on tulkittava siten, että ainoastaan rajayhdysjohtoa hallinnoivat yritykset voivat haluamallaan tavalla vapaasti käyttää kaikki ylikuormitukseen liittyvät tulot, jotka ovat peräisin siitä rajayhdysjohdosta, johon ne ovat investoineet.
Näillä yrityksillä pitäisi joka tapauksessa olla lupa käyttää ylikuormitukseen liittyvät tulonsa asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan toisen alakohdan mukaisesti.
Baltic Cable väittää lopuksi, että koska sen ylikuormitukseen liittyvät tulot muodostavat noin 70 prosenttia sen tuloista, tämän tuomion 20 ja 21 kohdassa mainitut EI:n päätökset loukkaavat omistusoikeuden suojaa. Kyseisillä päätöksillä loukataan myös suhteellisuusperiaatetta, koska niillä puututaan suhteettomasti Baltic Cablen kykyyn harjoittaa toimintaansa ja vahingoitetaan siten asetuksella N:o 714/2009 tavoiteltuja yhteenliittämiskapasiteetin tehokasta ylläpitoa koskevia tavoitteita, vaikka mainitut tavoitteet voidaan saavuttaa vähemmän rajoittavin keinoin turvautumalla kyseisen asetuksen 16 artiklan 6 kohdan toisessa alakohdassa säädettyihin mahdollisuuksiin. Näillä samoilla päätöksillä loukataan myös luottamuksensuojan periaatetta, koska lausuessaan aiemmin Baltic Cablen tulojen enimmäismäärästä EI hyväksyi tavan, jolla Baltic Cable aikoi käyttää ylikuormitukseen liittyvät tulonsa.
EI väittää, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohta koskee kaikkia henkilöitä, jotka saavat ylikuormitukseen liittyviä tuloja, ja että tätä säännöstä sovelletaan näin ollen Baltic Cableen tämän ylikuormitukseen liittyvien tulojen käytön osalta.
EI väittää toissijaisesti, että jos asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa sovelletaan yksinomaan siirtoverkonhaltijoihin, Baltic Cable on katsottava siirtoverkonhaltijaksi.
Lisäksi EI väittää, että sen vuoksi, että Baltic Cablella ei ole verkkomaksuja maksavia asiakkaita, siihen ei voida soveltaa asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan toisessa alakohdassa säädettyjä poikkeuksia, jotka koskevat kyseisten maksujen alentamista.
Vaikka EI myöntää, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan soveltamisella Baltic Cableen olisi tälle sellaisia seurauksia, joita voidaan pitää suhteettomina, se katsoo, ettei se voi tämän näkökohdan perusteella soveltaa kyseistä säännöstä contra legem.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin katsoo, että kun otetaan huomioon asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan sanamuoto, kyseisen säännöksen soveltamisala ei rajoitu ainoastaan siirtoverkonhaltijoihin, vaikka päinvastaista tulkintaa ei voidakaan suoralta kädeltä sulkea pois.
Kyseisen tuomioistuimen mukaan asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisen alakohdan a ja b alakohdasta ilmenee lisäksi selvästi, että rajayhdysjohtoa hallinnoiva yritys ei voi käyttää ylikuormitukseen liittyviä tulojaan tuottoihin. Tämän säännöksen laaja tulkinta voi sitä vastoin oikeuttaa näiden tulojen käytön kyseisen rajayhdysjohdon käyttöön ja ylläpitoon.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin epäilee kuitenkin sitä, voiko kansallinen viranomainen asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan toisen alakohdan nojalla sallia sen, että Baltic Cablen kaltainen yritys, jolla ei ole mahdollisesti alennettavia verkkomaksuja maksavia asiakkaita, käyttää ylikuormitukseen liittyviä tulojaan muihin kuin kyseisen asetuksen 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettuihin tarkoituksiin.
Jos asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa sovelletaan Baltic Cablen kaltaiseen yritykseen, kyseinen tuomioistuin pohtii tämän säännöksen pätevyyttä suhteellisuusperiaatteen kannalta.
Koska Förvaltningsrätten i Linköping katsoi tässä tilanteessa, että sen käsiteltävänä olevaan asiaan liittyy unionin oikeuden tulkintaa ja pätevyyttä koskevia kysymyksiä, se päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Onko asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa sovellettava kaikissa tapauksissa, joissa joku saa yhteenliitännän jakamisesta tuloja, riippumatta tämän muista olosuhteista – –, vai onko säännöstä sovellettava ainoastaan silloin, kun tulojen saaja on direktiivin [2009/72] 2 artiklan 4 alakohdassa määritelty siirtoverkonhaltija?
2)
Jos vastaus ensimmäiseen kysymykseen on, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa sovelletaan ainoastaan siirtoverkonhaltijoihin, onko yritys, joka ainoastaan hallinnoi rajayhdysjohtoa, siirtoverkonhaltija?
3)
Jos vastauksesta ensimmäiseen tai toiseen kysymykseen seuraa, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa sovelletaan yritykseen, joka ainoastaan hallinnoi rajayhdysjohtoa, voidaanko rajayhdysjohdon käyttö- ja ylläpitokustannusten koskaan katsoa muodostavan asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisen alakohdan b alakohdassa tarkoitettuja yhteenliittämiskapasiteettia ylläpitäviä tai lisääviä verkkoinvestointeja?
4)
Jos vastauksesta ensimmäiseen tai toiseen kysymykseen seuraa, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa sovelletaan yritykseen, joka ainoastaan hallinnoi rajayhdysjohtoa, voiko sääntelyviranomainen asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan toisen alakohdan nojalla hyväksyä, että yritys, joka ainoastaan hallinnoi rajayhdysjohtoa ja jolla on tariffien vahvistamismenetelmä mutta ei asiakkaita, jotka maksavat suoraan verkkomaksuja (tariffeja), joita voidaan alentaa, käyttää yhteenliitännän jakamisesta saamiaan tuloja tuottoihin tai, jos vastaus kolmanteen kysymykseen on kieltävä, käyttöön ja ylläpitoon?
5)
Jos vastauksesta ensimmäiseen tai toiseen kysymykseen seuraa, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa sovelletaan yritykseen, joka ainoastaan hallinnoi rajayhdysjohtoa, ja vastauksista kolmanteen ja neljänteen kysymykseen seuraa, että yritys joko ei saa käyttää yhteenliitännän jakamisesta saamiaan tuloja käyttöön ja ylläpitoon tai tuottoihin, tai että yritys saa käyttää sellaisia tuloja käyttöön ja ylläpitoon mutta ei tuottoihin, onko asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan soveltaminen yritykseen, joka ainoastaan hallinnoi rajayhdysjohtoa, unionin oikeuden suhteellisuusperiaatteen tai jonkun muun sovellettavan periaatteen vastainen?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen ja toinen ennakkoratkaisukysymys
Ensimmäisellä ja toisella kysymyksellään, joita on tarkasteltava yhdessä, ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa tulkittava siten, että sitä sovelletaan yritykseen, joka hallinnoi ainoastaan rajat ylittävää rajayhdysjohtoa.
Asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että ylikuormitukseen liittyvät tulot on käytettävä jaetun kapasiteetin tosiasiallisen saatavuuden takaamiseen ja/tai yhteenliittämiskapasiteettia ylläpitäviin tai lisääviin verkkoinvestointeihin ja erityisesti uusiin rajayhdysjohtoihin.
Koska kyseisessä säännöksessä ei täsmennetä niitä henkilöitä, joita tällainen velvollisuus koskee, on mainittua säännöstä tulkittaessa otettava huomioon sen asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös on (ks. vastaavasti tuomio 7.6.2005, VEMW ym.,
C‑17/03
,
EU:C:2005:362
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Asiayhteydestä, johon asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohta kuuluu, on todettava, että lähes kaikissa kyseisen asetuksen 16 artiklan säännöksissä, mukaan lukien sen 1 kohta, joka sen yleisen sisältönsä vuoksi koskee kaikkia kyseisen 16 artiklan säännöksiä, viitataan nimenomaisesti siirtoverkonhaltijoihin korostamalla niitä eri vastuita, jotka niiden on kannettava ylikuormituksen hallinnan yhteydessä, ja ylikuormitus koskee, kuten asetuksen N:o 714/2009 2 artiklan 2 kohdan c alakohdasta ilmenee, ainoastaan kyseisen asetuksen 2 artiklan 1 kohdassa määriteltyyn rajayhdysjohtoon liittyviä tilanteita.
Asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan sanamuodosta ei kuitenkaan ilmene millään tavalla, ettei tämä säännös kuuluisi kyseisen 16 artiklan yleiseen rakenteeseen. Tästä johtuen on katsottava, että mainitussa säännöksessä tarkoitetaan yksinomaan siirtoverkonhaltijoita.
Tätä tulkintaa tukee asetuksen N:o 714/2009 liite I, jonka otsikko on ”Käytettävissä olevan kansallisten verkkojen välisten yhteenliitäntöjen siirtokapasiteetin hallintaa ja jakamista koskevat suuntaviivat” ja jonka säännöksissä viitataan järjestelmällisesti siirtoverkonhaltijoihin. Erityisesti tämän liitteen 1.7 kohdassa säädetään, että siirtoverkonhaltijat eivät saa rajoittaa yhteenliittämiskapasiteettia ratkaistakseen ylikuormitustilanteet oman valvonta-alueensa sisällä, kun taas mainitun liitteen 5.2 kohdassa todetaan, että siirtoverkonhaltijoiden on julkaistava yleinen kuvaus ylikuormituksen hallintamenetelmästä, jota käytetään eri olosuhteissa markkinoita varten käytettävissä olevan kapasiteetin maksimoimiseksi, sekä yleisestä menetelmästä, jota käytetään yhteenliittämiskapasiteetin laskemiseksi eri aikavälejä varten. Saman liitteen 1.7, 2.6 ja 3.1 kohdasta ilmenee myös, että siirtoverkonhaltijat vastaavat kapasiteetin jakamisesta yhteenliitännässä.
Tästä seuraa, kuten direktiivin 2009/72 12 artiklan h alakohdassa, 13 artiklan 4 kohdassa ja 37 artiklan 3 kohdan f alakohdassa myös vahvistetaan, että siirtoverkonhaltijat keräävät ylikuormitukseen liittyvät tulot, ja niiden on siten käytettävä tulot asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan mukaisesti.
Tässä tilanteessa on tutkittava, ulottuuko asetuksessa N:o 714/2009 tarkoitettu siirtoverkonhaltijan käsite yrityksiin, jotka hallinnoivat ainoastaan rajayhdysjohtoa.
Siltä osin kuin on ensinnäkin kyse rajayhdysjohdon käsitteestä, se määritellään asetuksen N:o 714/2009 2 artiklan 1 kohdassa muun muassa voimansiirtojohdoksi, joka yhdistää jäsenvaltioiden kansalliset siirtoverkot. Tästä seuraa, että asetuksessa tehdään sähkönsiirron osalta ero rajayhdysjohdon ja verkon välillä, koska rajayhdysjohto ei ole siirtoverkko vaan voimansiirtojohto.
Direktiivin 2009/72, jota sovelletaan asetuksen N:o 714/2009 2 artiklan 1 kohdan nojalla tähän asetukseen, 2 artiklan 4 kohdan mukaan siirtoverkonhaltijalla tarkoitetaan luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä, joka on vastuussa siirtoverkon käytöstä, ylläpidosta ja tarvittaessa kehittämisestä tietyllä alueella, sen mahdollisista yhteyksistä muihin verkkoihin sekä sen varmistamisesta, että verkko pystyy täyttämään kohtuulliset sähkön siirtovaatimukset pitkällä aikavälillä.
Tästä seuraa, että siirtoverkonhaltijan käsitteen piiriin kuuluu henkilö, joka muun muassa vastaa paitsi siirtoverkon myös tapauksen mukaan yhden tai useamman rajayhdysjohdon käytöstä ja ylläpidosta.
Kun otetaan huomioon direktiivin 2009/72 2 artiklan 4 kohdan sanamuoto, on ilmeistä, että unionin lainsäätäjä ei ole nimenomaisesti ottanut huomioon tilannetta, jossa siirtoverkonhaltija hallinnoi ainoastaan voimansiirtojohtoa eli muun muassa rajayhdysjohtoa. Mikään ei kuitenkaan puolla sitä, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut sulkea kyseisessä säännöksessä ja asetuksessa N:o 714/2009 tarkoitetun siirtoverkonhaltijan käsitteen ulkopuolelle toimija, joka hallinnoi ja ylläpitää ainoastaan yhtä tai useampaa rajayhdysjohtoa.
Aluksi on todettava, että tämän tuomion 44 kohdassa mainitussa siirtoverkonhaltijan määritelmässä painotetaan asianomaisen henkilön vastuuta sähkön siirron mahdollistavan infrastruktuurin hallinnoinnista, ylläpidosta ja tarvittaessa kehittämisestä, eikä merkitystä ole sillä, muodostuuko kyseinen infrastruktuuri verkosta vai johdosta.
Seuraavaksi on todettava, että asetuksen N:o 714/2009 17 artiklan, jonka mukaan uudet rajayhdysjohdot voidaan vapauttaa kyseisen asetuksen 16 artiklan 6 kohdan soveltamisesta, 1 kohdan c alakohdassa säädetään, että poikkeuksen soveltamiseksi kyseisen rajayhdysjohdon omistajan on oltava luonnollinen tai oikeushenkilö, joka on erillinen niistä siirtoverkonhaltijoista, joiden verkkoon rajayhdysjohto on tarkoitus rakentaa. Asetuksella N:o 714/2009 kumotun ja korvatun verkkoon pääsyä koskevista edellytyksistä rajat ylittävässä sähkön kaupassa 26.6.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1228/2003 (
EUVL 2003, L 176, s. 1
) valmisteluasiakirjoista ja erityisesti verkkoon pääsyä koskevista edellytyksistä rajat ylittävässä sähkön kaupassa annetusta Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksesta tehdystä muutetusta ehdotuksesta (KOM(2002) 304 lopullinen) ilmenee, että kyseisessä säännöksessä tarkoitetaan rajayhdysjohtoja, joiden osalta investoijat eivät voi turvautua maksuihin, joita peritään rajayhdysjohdolla yhteenliitettyjen verkkojen käytöstä.
Tästä seuraa, että unionin lainsäätäjä on väistämättä lähtenyt olettamasta, jonka mukaan yritykset, jotka hallinnoivat ainoastaan rajayhdysjohtoa, kuuluvat asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan soveltamisalaan.
Lopuksi toiminta, joka rajoittuu rajayhdysjohdon hallinnointiin ja ylläpitämiseen, on osa rajat ylittävää sähkön kauppaa, ja se voi siten edistää kilpailua sähkön sisämarkkinoilla. Näin ollen tällaisen toiminnan jättäminen siirtoverkonhaltijan käsitteen ulkopuolelle olisi vastoin asetuksen N:o 714/2009 tarkoitusta, sellaisena kuin se määritellään kyseisen asetuksen 1 artiklan a alakohdassa.
Tästä seuraa, että asetuksessa N:o 714/2009 tarkoitettu siirtoverkonhaltijan käsite ulottuu yrityksiin, jotka hallinnoivat ainoastaan rajat ylittävää rajayhdysjohtoa.
Kaiken edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen ja toiseen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan yritykseen, joka hallinnoi ainoastaan rajat ylittävää rajayhdysjohtoa.
Kolmas kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään lähinnä, onko asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa tulkittava siten, että rajayhdysjohdon käyttö- ja ylläpitokustannuksia voidaan pitää kyseisen asetuksen 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisen alakohdan b alakohdassa tarkoitettuina yhteenliittämiskapasiteettia ylläpitävinä tai lisäävinä verkkoinvestointeina, kun siirtoverkonhaltija hallinnoi ainoastaan rajat ylittävää rajayhdysjohtoa.
Aluksi on muistutettava, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan säännöksissä vahvistetaan ylikuormituksen hallintaa koskevat säännöt, kuten kyseisen artiklan otsikosta ilmenee.
Ylikuormituksen käsite määritellään puolestaan asetuksen N:o 714/2009 2 artiklan 2 kohdan c alakohdassa tilanteeksi, joka johtuu kyseisten rajayhdysjohtojen ja/tai siirtoverkkojen kapasiteetin puutteesta.
Asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdassa säännellään yhteenliitännän jakamisesta saatavia tuloja.
Kuten asetuksen N:o 714/2009 1 artiklan a alakohdasta ilmenee, mainitun yhteenliittämiskapasiteetin jakamiseen sovelletaan yhdenmukaistettuja periaatteita, joiden avulla voidaan vahvistaa oikeudenmukaiset säännöt rajat ylittävää sähkön kauppaa varten ja edistää siten kilpailua sähkön sisämarkkinoilla. Kyseisen asetuksen liitteessä I olevan 2.1 kohdan mukaan tämä jakaminen toteutuu huutokaupoissa.
Kun kaikkia tämän tuomion 54–57 kohdassa mainittuja säännöksiä luetaan yhdessä, ilmenee, että mitä pienempi kyseisen rajayhdysjohdon käytettävissä oleva kapasiteetti on suhteessa kysyntään, sitä korkeammat asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdassa tarkoitetut tulot saattavat olla kyseiselle siirtoverkonhaltijalle. Kuten julkisasiamies on korostanut ratkaisuehdotuksensa 43 kohdassa, siirtoverkonhaltijoilla ei lähtökohtaisesti ole taloudellista kannustinta lieventää ylikuormitustilanteita.
Ylikuormituksen vähentämiseksi tai ainakin sen hillitsemiseksi asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisessä alakohdassa edellytetään, että nämä tulot käytetään kyseisen säännöksen a alakohdan mukaisesti jaetun kapasiteetin tosiasiallisen saatavuuden takaamiseen ja/tai sen b alakohdan mukaisesti yhteenliittämiskapasiteettia ylläpitäviin tai lisääviin verkkoinvestointeihin ja erityisesti uusiin rajayhdysjohtoihin.
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii erityisesti asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisen alakohdan b alakohdan soveltamisalaa.
Kuten kyseisen säännöksen sanamuodosta ilmenee, unionin lainsäätäjä on korostanut sitä, että kyseisessä säännöksessä tarkoitettujen tulojen, mukaan lukien nykyisten rajayhdysjohtojen ylläpitoon kohdistetut tulot, on liityttävä investointiin, olipa kyse sitten investoinnista, jolla voidaan lisätä yhteenliittämiskapasiteettia, tai investoinnista, jolla voidaan ylläpitää sitä. Tältä osin asetuksen N:o 714/2009 liitteessä I olevassa 6.6 kohdassa säädetään, että ylikuormitukseen liittyvien tulojen käyttö tällaisiin investointeihin on mieluiten kohdistettava erityisiin ennalta määriteltyihin hankkeisiin, jotka lieventävät nykyisiä ylikuormitustilanteita ja jotka voidaan lisäksi toteuttaa kohtuullisessa ajassa erityisesti lupaprosessia ajatellen.
Rajayhdysjohdon käyttö- ja ylläpitokustannukset, jotka eivät ole tällaisia investointeja, eivät siten voi kuulua asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisen alakohdan b alakohdan soveltamisalaan,
Kaiken edellä esitetyn perusteella kolmanteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisen alakohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että rajayhdysjohdon käyttö- ja ylläpitokustannuksia ei voida pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitettuina yhteenliittämiskapasiteettia ylläpitävinä tai lisäävinä verkkoinvestointeina, kun siirtoverkonhaltija hallinnoi ainoastaan rajat ylittävää rajayhdysjohtoa.
Neljäs kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee neljännellä kysymyksellään pääasiallisesti, onko asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan toista alakohtaa tulkittava siten, että kun kansallinen sääntelyviranomainen soveltaa kyseistä säännöstä siirtoverkonhaltijaan, joka hallinnoi ainoastaan rajat ylittävää rajayhdysjohtoa, se voi antaa tällaiselle siirtoverkonhaltijalle luvan käyttää tämän ylikuormitukseen liittyvät tulonsa tuottoihin tai kyseisen rajayhdysjohdon käyttöön ja ylläpitoon.
Asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan toisen alakohdan mukaan ylikuormitukseen liittyviä tuloja, joita ei voida käyttää tehokkaasti jaetun kapasiteetin tosiasiallisen saatavuuden takaamiseen ja/tai yhteenliittämiskapasiteettia ylläpitäviin tai lisääviin verkkoinvestointeihin ja erityisesti uusiin rajayhdysjohtoihin, voidaan käyttää asianomaisten jäsenvaltion sääntelyviranomaisten päättämän enimmäismäärän puitteissa tulona, jonka kyseiset viranomaiset ottavat huomioon hyväksyessään verkkoja koskevien tariffien laskentamenetelmää ja/tai vahvistaessaan tariffeja, edellyttäen että asianomaisten jäsenvaltioiden sääntelyviranomaiset antavat asialle hyväksyntänsä.
Tältä osin on todettava aluksi, että – toisin kuin ainoastaan rajayhdysjohdosta vastaavilla siirtoverkonhaltijoilla – siirtoverkonhaltijoilla, jotka hallinnoivat sekä rajayhdysjohtoa että siirtoverkkoa, on, kuten asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisen alakohdan b alakohdan sanamuodostakin ilmenee, mahdollisuus investoida paitsi kyseiseen rajayhdysjohtoon ja/tai uusiin rajayhdysjohtoihin myös itse siirtoverkkoon, koska, kuten asetuksen N:o 714/2009 2 artiklan 2 kohdan c alakohdassa määritellystä ylikuormituksen käsitteestä käy ilmi, verkon ylikuormitusongelmat voivat johtua kyseisen verkon kapasiteetin puutteesta.
Toisin kuin siirtoverkonhaltijat, jotka hallinnoivat ainoastaan rajayhdysjohtoa, siirtoverkonhaltija, joka hallinnoi myös siirtoverkkoa, perii asetuksen N:o 714/2009 14 artiklan mukaisesti kyseiseen verkkoon pääsystä maksuja, jotka, kuten asetuksen N:o 714/2009 17 artiklan 1 kohdan e alakohdasta ilmenee, mahdollistavat sen, että siirtoverkonhaltija voi kattaa sille aiheutuvat rajayhdysjohdon käyttö- ja ylläpitokustannukset. Kyseiset maksut mahdollistavat lisäksi sen, että näitä maksuja perivät siirtoverkonhaltijat voivat harjoittaa toimintaansa kannattavasti.
Lopuksi on todettava, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan toisessa alakohdassa sallitaan tietyin edellytyksin se, että siirtoverkonhaltijat käyttävät ylikuormitukseen liittyvät tulonsa verkkoon pääsystä perittävien maksujen alentamiseen. Koska siirtoverkonhaltijat, jotka hallinnoivat ainoastaan rajayhdysjohtoa, eivät hallinnoi siirtoverkkoa eivätkä siten peri tällaisia maksuja, ne eivät voi käyttää ylikuormitukseen liittyviä tulojaan asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan toisessa alakohdassa tarkoitettuihin tarkoituksiin.
Jotta voitaisiin tehdä johtopäätökset tämän tuomion 66–68 kohdassa esitetyistä eroista, on ensinnäkin otettava huomioon asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 1 kohta, jossa säädetään muun muassa, että verkon ylikuormitusongelmiin on puututtava syrjimättömin ratkaisuin. Kyseinen säännös ilmentää Euroopan unionin perusoikeuskirjan 21 artiklassa nyttemmin vahvistettua yleistä syrjintäkiellon periaatetta.
Siten asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa on tulkittava tämän artiklan 1 kohdan ja kyseisen periaatteen perusteella sen varmistamiseksi, että kyseistä 6 kohtaa sovellettaessa siirtoverkonhaltijoita, jotka hallinnoivat ainoastaan rajayhdysjohtoa, ei kohdella syrjivästi niihin siirtoverkonhaltijoihin nähden, jotka hallinnoivat lisäksi siirtoverkkoa.
Toiseksi on huomattava, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa on tulkittava tämän asetuksen johdanto-osan 21 perustelukappaleen valossa, jonka mukaan ylikuormitukseen liittyvien tulojen käyttöä koskevista säännöistä voidaan poiketa, jos se on perusteltua asianomaisen rajayhdysjohdon erityispiirteiden vuoksi.
Tältä osin asetuksen N:o 714/2009 17 artiklassa säädetään, että uudet rajayhdysjohdot voidaan vapauttaa kyseisen asetuksen 16 artiklan 6 kohdan soveltamisesta, mikäli usea erityinen edellytys täyttyy, mukaan lukien kyseisen asetuksen 17 artiklan 1 kohdan c alakohdassa säädetty edellytys, jonka mukaan kyseisen rajayhdysjohdon omistajan on oltava luonnollinen tai oikeushenkilö, joka on erillinen niistä siirtoverkonhaltijoista, joiden verkkoon rajayhdysjohto on tarkoitus rakentaa.
Näin tehdessään unionin lainsäätäjä on halunnut rajoittaa asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisen alakohdan b alakohdasta johtuvien velvoitteiden ulottuvuutta uusien rajayhdysjohtojen osalta erityisesti siinä tapauksessa, että rajayhdysjohtoa hallinnoi sellainen siirtoverkonhaltija, joka ei ole kyseisellä rajayhdysjohdolla yhteenliitettyjä verkkoja hallinnoiva siirtoverkonhaltija.
Asetuksen N:o 714/2009 17 artiklan 3 kohdasta, jonka nojalla kyseisen artiklan 1 kohtaa sovelletaan nykyisten rajayhdysjohtojen kapasiteetin huomattavaan lisäämiseen, seuraa lisäksi, että sillä, että kyseisen rajayhdysjohdon omistaa siirtoverkonhaltija, joka on erillinen niistä siirtoverkonhaltijoista, joiden verkot on liitetty yhteen kyseisellä rajayhdysjohdolla, on myös merkitystä, jotta voidaan poiketa kyseisen asetuksen 16 artiklan 6 kohdassa säädetyistä säännöistä, jotka koskevat nykyisistä rajayhdysjohdoista saatujen ylikuormitukseen liittyvien tulojen käyttöä.
Kolmanneksi asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 1 kohdassa edellytetään, että verkon ylikuormitusongelmiin puututaan markkinaehtoisin ratkaisuin.
Direktiivin 2009/72 12 artiklan a alakohdassa puolestaan säädetään muun muassa, että kunkin siirtoverkonhaltijan on voitava harjoittaa toimintaansa taloudellisten edellytysten mukaisesti.
Tämän tuomion 66–68 kohdassa todetut erot, jotka ovat olemassa sekä siirtoverkkoa että rajayhdysjohtoa hallinnoivan siirtoverkonhaltijan ja ainoastaan rajayhdysjohtoa hallinnoivan siirtoverkonhaltijan välillä, ovat juuri sellaisia, että tähän toiseen ryhmään kuuluvat siirtoverkonhaltijat asetetaan sellaiseen asemaan, jossa ne eivät voi käyttää saamiansa tuloja asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan toisessa alakohdassa säädetyn tavoin tehokkaasti saman 6 kohdan ensimmäisen alakohdan a ja/tai b alakohdassa mainittuihin tarkoituksiin, koska kaikkien kyseisten tulojen osoittaminen näihin tarkoituksiin estäisi kyseisiä siirtoverkonhaltijoita harjoittamasta toimintaansa taloudellisten edellytysten mukaisesti, sillä ne eivät pystyisi kattamaan rajayhdysjohdon käyttö- ja ylläpitokustannuksia ja saamaan asianmukaista voittoa.
Kun otetaan huomioon tämän tuomion 69–77 kohdassa esitetyt seikat, kansallisten sääntelyviranomaisten, joilla – kuten asetuksen N:o 714/2009 johdanto-osan 24 perustelukappaleesta ilmenee – on tärkeä tehtävä sähkön sisämarkkinoiden hyvän toiminnan edistämisessä, on soveltaessaan kyseisen asetuksen 16 artiklan 6 kohdan toista alakohtaa ainoastaan rajayhdysjohtoa hallinnoivaan siirtoverkonhaltijaan mahdollistettava se, että kyseinen siirtoverkonhaltija voi harjoittaa toimintaansa sellaisten taloudellisten edellytysten mukaisesti, jotka vastaavat sähkönsiirron markkinoiden edellytyksiä ja joihin sisältyy asianmukaisen voiton saaminen muun muassa sen välttämiseksi, ettei kyseistä siirtoverkonhaltijaa syrjitä suhteessa muihin siirtoverkonhaltijoihin. Poiketen siitä, mitä asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, kyseisen viranomaisen on tällaisia tarkoituksia varten tarvittaessa annettava kyseiselle siirtoverkonhaltijalle lupa käyttää osa sen perimistä ylikuormitukseen liittyvistä tuloistaan siten, että se voi kattaa rajayhdysjohdon käyttö- ja ylläpitokustannukset ja saada asianmukaista voittoa.
Kaiken edellä esitetyn perusteella neljänteen kysymykseen on vastattava, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että kun kansallinen sääntelyviranomainen soveltaa kyseistä säännöstä siirtoverkonhaltijaan, joka hallinnoi ainoastaan rajat ylittävää rajayhdysjohtoa, sen on annettava kyseiselle siirtoverkonhaltijalle lupa käyttää osa tämän ylikuormitukseen liittyvistä tuloistaan tuottoihin ja rajayhdysjohdon käyttöön ja ylläpitoon sen välttämiseksi, ettei kyseistä siirtoverkonhaltijaa syrjitä suhteessa muihin siirtoverkonhaltijoihin, ja sen varmistamiseksi, että kyseinen siirtoverkonhaltija voi harjoittaa toimintaansa sellaisten taloudellisten edellytysten mukaisesti, joihin sisältyy asianmukaisen voiton saaminen.
Viides kysymys
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee viidennellä kysymyksellään pääasiallisesti, onko kyseisessä kysymyksessä täsmennetyin edellytyksin ja siinä tapauksessa, että asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa sovelletaan siirtoverkonhaltijaan, joka hallinnoi ainoastaan rajat ylittävää rajayhdysjohtoa, tätä säännöstä pidettävä suhteellisuusperiaatteen tai jonkun muun unionin oikeuden yleisen periaatteen vastaisena.
Tämän kysymyksen sanamuodosta ilmenee, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on esittänyt kysymyksen ainoastaan siltä varalta, että edellisiin kysymyksiin annettavat vastaukset merkitsisivät sitä, että tällaisella siirtoverkonhaltijalla ei ole oikeutta käyttää ylikuormitukseen liittyviä tulojansa käyttö- ja ylläpitokustannusten kattamiseen ja/tai tuottoihin.
Kun otetaan huomioon unionin tuomioistuimen ensimmäiseen, toiseen, kolmanteen ja neljänteen kysymykseen antamat vastaukset, viidenteen kysymykseen ei ole tarpeen vastata.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Verkkoon pääsyä koskevista edellytyksistä rajat ylittävässä sähkön kaupassa ja asetuksen (EY) N:o 1228/2003 kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohtaa on tulkittava siten, että sitä sovelletaan yritykseen, joka hallinnoi ainoastaan rajat ylittävää rajayhdysjohtoa.

2)
Asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan ensimmäisen alakohdan b alakohtaa on tulkittava siten, että rajayhdysjohdon käyttö- ja ylläpitokustannuksia ei voida pitää kyseisessä säännöksessä tarkoitettuina yhteenliittämiskapasiteettia ylläpitävinä tai lisäävinä verkkoinvestointeina, kun siirtoverkonhaltija hallinnoi ainoastaan rajat ylittävää rajayhdysjohtoa.

3)
Asetuksen N:o 714/2009 16 artiklan 6 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että kun kansallinen sääntelyviranomainen soveltaa kyseistä säännöstä siirtoverkonhaltijaan, joka hallinnoi ainoastaan rajat ylittävää rajayhdysjohtoa, sen on annettava kyseiselle siirtoverkonhaltijalle lupa käyttää osa tämän ylikuormitukseen liittyvistä tuloistaan tuottoihin ja rajayhdysjohdon käyttöön ja ylläpitoon sen välttämiseksi, ettei kyseistä siirtoverkonhaltijaa syrjitä suhteessa muihin siirtoverkonhaltijoihin, ja sen varmistamiseksi, että kyseinen siirtoverkonhaltija voi harjoittaa toimintaansa sellaisten taloudellisten edellytysten mukaisesti, joihin sisältyy asianmukaisen voiton saaminen.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ruotsi.