CELEX: 62015TJ0344
Oikeus tutustua asiakirjoihin
Asetus (EY) N:o 1049/2001
Direktiivissä 98/34/EY säädetyn menettelyn yhteydessä toimitetut asiakirjat
Jäsenvaltiolta peräisin olevat asiakirjat
Tutustumisoikeuden myöntäminen
Tuomioistuinkäsittelyn suojaa koskeva poikkeus
Tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojaa koskeva poikkeus
Jäsenvaltion etukäteen antama suostumus

Asian tausta
Ranskan viranomaiset toimittivat 21.1.2014 Euroopan komissiolle teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22.6.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34/EY (
EYVL 1998, L 204, s. 37
) 8 artiklan 1 kohdan mukaisen ilmoituksen lakialoitteesta, jolla on tarkoitus määrittää kirjojen etämyynnin ehtoja ja jossa Ranskan hallitukselle myönnettiin toimivalta muuttaa määräyksellä tekijänoikeuslain säännöksiä, jotka koskevat kustannussopimuksia.
Komissio vastaanotti 15.12.2014 päivätyllä kirjeellä Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi 30.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1049/2001 (
EYVL 2001, L 145, s. 43
) perusteella tehdyn hakemuksen saada tutustua kaikkiin asiakirjoihin, joita se on tämän ilmoituksen käsittelemisen yhteydessä antanut tai vastaanottanut.
Komissio yksilöi viisi asiakirjaa, joita hakemus saada tutustua asiakirjoihin koskee ja joita ovat
—
27.2.2014 päivätty lisätietopyyntö,
—
Ranskan hallituksen tähän pyyntöön toimittama, 11.3.2014 päivätty vastaus,
—
Itävallan hallituksen 9.4.2014 päivätty yksityiskohtainen lausunto,
—
sen 15.4.2014 päivätty yksityiskohtainen lausunto ja
—
Ranskan hallituksen näihin kahteen yksityiskohtaiseen lausuntoon toimittama, 17.6.2014 päivätty vastaus.
Koska komissio tai yksikään jäsenvaltio ei tehnyt uusia ilmoituksia, Ranskan tasavalta hyväksyi 8.7.2014 lain nro 2014-779 kirjojen etämyynnin ehdoista ja Ranskan hallituksen valtuuttamisesta muuttamaan määräyksellä kustannussopimukseen liittyviä tekijänoikeuksia koskevan lain säännöksiä (loi n
o
2014-779 encadrant les conditions de la vente à distance des livres et habilitant le gouvernement français à modifier par ordonnance les dispositions du code de la propriété intellectuelle relatives au contrat d’édition; JORF 9.7.2014, s. 11363).
Ranskan tasavalta ilmoitti komissiolle asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 4 ja 5 kohdassa säädetyn kuulemismenettelyn yhteydessä 19.12.2014 sekä 13.1. ja 14.1.2015 päivätyillä sähköpostiviesteillä vastustavansa asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa säädetyn tuomioistuinkäsittelyn suojaa koskevan poikkeuksen nojalla sitä, että yhtäältä Ranskan hallituksen komission lisätietopyyntöön 11.3.2014 antama vastaus ja toisaalta Ranskan hallituksen Itävallan hallituksen ja komission yksityiskohtaisiin lausuntoihin 17.6.2014 antama vastaus, joihin viitataan edellä 3 kohdassa olevassa toisessa ja viidennessä luetelmakohdassa (jäljempänä riidanalaiset asiakirjat), annetaan tutustuttaviksi. Ranskan viranomaisten mukaan tutustuttavaksi antaminen olisi loukannut tulevien tuomioistuinkäsittelyiden suojaa mahdollisessa SEUT 258 artiklan mukaisessa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä, joka olisi voitu aloittaa Ranskan tasavaltaa vastaan siitä huolimatta, että se oli noudattanut direktiivissä 98/34 säädettyä menettelyä. Ranskan viranomaisten mukaan nimittäin jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn mahdollisuus oli olemassa, koska komissio oli antanut yksityiskohtaisen lausunnon, jossa se mainitsi mahdollisuuden, että ranskalainen lakialoite on ristiriidassa Euroopan unionin oikeuden kanssa. Jotta sen ja komission yhtäläisiä mahdollisuuksia mahdollisessa oikeudenkäynnissä ei loukata, vaati Ranskan tasavalta näin ollen sen ja komission välisen kirjeenvaihdon luottamuksellisuuden turvaamista.
Komissio myönsi 29.1.2015 päivätyllä kirjeellä oikeuden tutustua sen 27.2.2014 päivättyyn lisätietopyyntöön, Itävallan hallituksen 9.4.2014 päivättyyn yksityiskohtaiseen lausuntoon ja sen 15.4.2014 päivättyyn yksityiskohtaiseen lausuntoon, joihin viitataan edellä 3 kohdassa olevassa ensimmäisessä, kolmannessa ja neljännessä luetelmakohdassa, mutta se epäsi oikeuden tutustua riidanalaisiin asiakirjoihin ja ilmoitti tutustumispyynnön esittäneelle hakijalle Ranskan tasavallan kieltäytymisestä ja sen syystä.
Tutustumispyynnön esittäjä toimitti komissiolle 11.2.2015 vahvistavan hakemuksen asetuksen N:o 1049/2001 7 artiklan 2 kohdan mukaisesti.
Komissio pyysi 3.3.2015 päivätyllä kirjeellä Ranskan tasavaltaa arvioimaan uudelleen kantaansa vedoten muun muassa tuomioon 21.9.2010, Ruotsi ym. v. API ja komissio (
C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
) ja tuomioon 6.7.2006, Franchet ja Byk v. komissio (
T‑391/03 ja T‑70/04
,
EU:T:2006:190
), jotka koskevat tuomioistuinkäsittelyn suojaa koskevaa poikkeusta.
Ranskan viranomaiset toistivat 13.3.2015 päivätyllä kirjeellä kantansa, jonka mukaan mitään oikeutta tutustua kyseisiin asiakirjoihin ei tullut myöntää. Tältä osin sen lisäksi, että ne toistivat kantansa, jonka mukaan ne vastustavat riidanalaisten asiakirjojen tutustuttavaksi antamista asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toisessa luetelmakohdassa säädetyn poikkeuksen nojalla, ne katsoivat, että oikeus tutustua kyseisiin asiakirjoihin olisi evättävä myös kyseisen asetuksen 4 artiklan 2 kohdan kolmannen luetelmakohdan perusteella, joka koskee tarkastus‑, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojaa. Ranskan viranomaisten mukaan kaikki tutustumispyynnössä tarkoitetut asiakirjat kuuluivat nimittäin Ranskan viranomaisia koskevaan tutkintamenettelyyn, joka liittyi Ranskan parlamentissa valmisteltavana olleen lain mahdolliseen ristiriitaan unionin oikeuden kanssa. Lisäksi Ranskan viranomaiset kertoivat tarkastelleensa mahdollisuutta antaa riidanalaiset asiakirjat tutustuttaviksi osittain, mutta katsoneensa, ettei tällaista tutustumisoikeutta voida myöntää, koska poikkeukset koskivat asiakirjoja kokonaisuudessaan.
Komissio päätti myöntää pyynnön esittäjälle oikeuden tutustua riidanalaisiin asiakirjoihin 21.4.2015 tehdyllä päätöksellä Ares(2015) 1681819 (jäljempänä riidanalainen päätös). Tältä osin komissio arvioi Ranskan viranomaisten esittämät kieltäytymisperusteet ja katsoi kieltäytymisperusteesta, joka perustuu asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toiseen luetelmakohtaan, että ”asiakirjat, joihin [oli] pyydetty saada tutustua, [eivät] liittyneet läheisesti vireillä olevaan tai tässä vaiheessa kohtuudella odotettavissa olevaan riita-asiaan”, että ”[oli] näin ollen ilmeistä, että kyseiset asiakirjat eivät [kuuluneet] Ranskan viranomaisten esittämän poikkeuksen alaan” ja että ”niiden luovuttamista ei voida estää kyseisellä poikkeuksella”. Sen kieltäytymisperusteen osalta, joka perustuu asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädettyyn poikkeukseen, komissio katsoo, että ”koska siis mitään tutkimusta ei [ollut] vireillä, edellä mainitun poikkeuksen sovellettavuus [vaikutti] tässä vaiheessa täysin hypoteettiselta, ja [näytti] näin ollen ensi näkemältä siltä, että siihen ei [ollut] perusteltua vedota tässä tilanteessa”.
Oikeudenkäynti ja asianosaisten ja muun osapuolen vaatimukset
Ranskan tasavalta nosti tämän kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 1.7.2015 jättämällään kannekirjelmällä.
Ranskan tasavalta vaati kannekirjelmässä unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 28 artiklan 5 kohdan nojalla, että asia ratkaistaan vähintään viiden tuomarin kokoonpanolla.
Ranskan tasavalta esitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon samana päivänä toimittamallaan erillisellä asiakirjalla välitoimihakemuksen.
Välitoimihakemus hyväksyttiin 1.9.2015 annetulla unionin yleisen tuomioistuimen presidentin määräyksellä, ja oikeudenkäyntikuluista määrättiin päätettäväksi myöhemmin.
Komissio pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 16.9.2015 jättämällään erillisellä asiakirjalla, että nyt esillä oleva kanne ratkaistaisiin työjärjestyksen 152 artiklan mukaisessa nopeutetussa menettelyssä.
Unionin yleinen tuomioistuin (kolmas jaosto) hylkäsi nopeutettua menettelyä koskevan pyynnön 6.10.2015 tekemällään päätöksellä.
Tšekin tasavalta toimitti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 5.10.2015 väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua tähän oikeudenkäyntiin tukeakseen Ranskan tasavallan vaatimuksia.
Unionin yleisen tuomioistuimen kolmannen jaoston puheenjohtaja hyväksyi väliintulohakemuksen 6.11.2015 antamallaan määräyksellä. Tšekin tasavalta toimitti kirjelmänsä ja asianosaiset toimittivat niitä koskevat huomautuksensa asetetuissa määräajoissa.
Unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamo ilmoitti asianosaisille ja muulle osapuolelle 21.7.2016, että käsiteltävä asia oli siirretty laajennettuun kolmanteen jaostoon.
Unionin yleinen tuomioistuin (laajennettu kolmas jaosto) päätti esittelevän tuomarin ehdotuksesta aloittaa suullisen käsittelyn ja esitti työjärjestyksensä 89 artiklan mukaisten prosessinjohtotoimien yhteydessä asianosaisille kirjallisia kysymyksiä. Asianosaiset vastasivat pyyntöön asetetussa määräajassa.
Asianosaisten suulliset lausumat ja niiden unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin antamat vastaukset kuultiin 14.12.2016 pidetyssä istunnossa. Tšekin tasavalta luopui oikeudestaan osallistua suulliseen käsittelyyn.
Ranskan tasavalta, jota tukee Tšekin tasavalta, vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen
—
velvoittaa Ranskan tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Ranskan tasavalta vetosi kanteensa tueksi alun perin kolmeen kanneperusteeseen. Se väitti ensimmäiseksi ja ensisijaisesti, että asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohtaa on rikottu, toiseksi ja toissijaisesti, että kyseisen asetuksen 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamatta jättämisen osalta on loukattu perusteluvelvollisuutta ja kolmanneksi ja toissijaisesti, että saman asetuksen 4 artiklan 2 kohdan toista ja kolmatta luetelmakohtaa on rikottu.
Unionin yleisen tuomioistuimen prosessinjohtotoimina esittämiin kysymyksiin 19.10.2016 antamassaan vastauksessa Ranskan tasavalta ilmoitti luopuvansa toisesta kanneperusteestaan.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohdan rikkomista
Ranskan tasavalta väittää, että komissio tarkasteli virheellisesti Ranskan viranomaisten perustelut, jotka koskivat oikeutta tutustua riidanalaisiin asiakirjoihin ja myönsi täten oikeuden tutustua niihin siitä huolimatta, että ne olivat perustelleet kieltäytymisensä asianmukaisesti viitaten kahteen tutustumisoikeutta koskevaan poikkeukseen, joista säädetään asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toisessa ja kolmannessa luetelmakohdassa.
Näin ollen Ranskan tasavalta vetosi ensimmäisessä kanneperusteessaan lähinnä siihen, että komissio ylitti valvontavaltansa rajat ja rikkoi täten asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohtaa.
Komissio kiistää Ranskan tasavallan väitteet.
Alustavasti on muistutettava, että asetuksella N:o 1049/2001 pyritään antamaan yleisölle mahdollisimman laaja oikeus tutustua toimielinten asiakirjoihin, kuten sen johdanto-osan neljännestä perustelukappaleesta ja 1 artiklasta käy ilmi (tuomio 1.7.2008, Ruotsi ja Turco v. neuvosto,
C‑39/05 P ja C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
,
kohta ja tuomio 3.10.2012, Jurašinović v. neuvosto,
T‑63/10
,
EU:T:2012:516
,
kohta). Tämän asetuksen 2 artiklan 3 kohdan mukaan kyseinen oikeus kattaa paitsi toimielimen laatimat asiakirjat myös sen kolmansilta, joita ovat muun muassa jäsenvaltiot, saamat asiakirjat, kuten kyseisen asetuksen 3 artiklan b alakohdassa nimenomaisesti täsmennetään.
Tätä oikeutta tutustua asiakirjoihin koskevat kuitenkin tietyt yleistä tai yksityistä etua koskeviin syihin perustuvat rajoitukset (tuomio 1.2.2007, Sison v. neuvosto,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
,
kohta ja tuomio 3.10.2012, Jurašinović v. neuvosto,
T‑63/10
,
EU:T:2012:516
,
kohta). Asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohdassa säädetään erityisesti, että jäsenvaltio voi pyytää toimielintä olemaan luovuttamatta kyseisestä jäsenvaltiosta peräisin olevaa asiakirjaa ilman jäsenvaltion etukäteen antamaa suostumusta (tuomio 21.6.2012, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds v. komissio, C‑135/11 P, jäljempänä tuomio IFAW v. komissio,
EU:C:2012:376
,
kohta ja tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Tältä osin on todettava, että oikeuskäytännössä on jo täsmennetty tuomiossa 18.12.2007, Ruotsi v. komissio (
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
) ja tuomiossa 21.6.2012, IFAW v. komissio (
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
) jäsenvaltion kyseisen säännöksen nojalla esittämän vastustuksen merkitystä (tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Tältä osin oikeuskäytännössä on korostettu, että asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohta on luonteeltaan menettelyllinen, koska siinä tyydytään säätämään vaatimuksesta saada kyseessä olevan jäsenvaltion etukäteen antama suostumus, jos se on esittänyt tällaisen erityisen pyynnön, ja koska se koskee unionin päätöksentekomenettelyjä (tuomio 18.12.2007, Ruotsi v. komissio,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
,
ja
kohta; tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta ja tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Toisin kuin asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 4 kohdassa, jossa kolmansille tahoille annetaan niiltä peräisin olevien asiakirjojen ollessa kyseessä vain oikeus siihen, että kyseinen toimielin kuulee niitä saman 4 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädettyjen poikkeusten soveltamisen osalta, mainitun artiklan 5 kohdassa asetetaan jäsenvaltion etukäteen antama suostumus jäsenvaltiolta peräisin olevan asiakirjan luovuttamisen välttämättömäksi edellytykseksi siinä tapauksessa, että jäsenvaltio niin vaatii (tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta ja tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Yhteisöjen tuomioistuin totesi näin ollen, että kun jäsenvaltio on käyttänyt sille asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohdassa annettua mahdollisuutta pyytää, että tältä valtiolta saatua tiettyä asiakirjaa ei luovutettaisi ilman sen etukäteen antamaa suostumusta, se, että toimielin mahdollisesti luovuttaa tämän asiakirjan, edellyttää, että kyseessä olevalta jäsenvaltiolta saadaan suostumus etukäteen (tuomio 18.12.2007, Ruotsi v. komissio,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
,
kohta; tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta ja tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Tästä seuraa käänteisesti, että toimielimellä, jolla ei ole kyseisen jäsenvaltion suostumusta, ei ole valtaa luovuttaa kyseistä asiakirjaa (tuomio 18.12.2007, Ruotsi v. komissio,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
,
kohta; tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta ja tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohdassa ei anneta kyseiselle jäsenvaltiolle yleistä ja ehdotonta veto-oikeutta, jonka nojalla jäsenvaltio voi estää täysin vapaan harkintansa mukaan ja ilman perusteluvelvollisuutta toimielinten hallussa olevien asiakirjojen luovuttamisen ainoastaan siitä syystä, että kyseessä oleva asiakirja on peräisin tältä jäsenvaltiolta (tuomio 18.12.2007, Ruotsi v. komissio,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
,
kohta; tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta ja tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohdassa kyseiselle jäsenvaltiolle annetun toimivallan käyttöä rajoittavat tämän artiklan 1–3 kohdassa luetellut aineelliset poikkeukset niin, että kyseiselle jäsenvaltiolle tältä osin myönnetään vain toimivalta osallistua toimielimen päätöksentekoon. Jäsenvaltion etukäteen antama suostumus, johon mainitun asetuksen 4 artiklan 5 kohdassa viitataan, ei siten ole vapaaharkintainen veto-oikeus vaan eräänlainen vahvistus siitä, että kyseessä ei ole saman artiklan 1–3 kohdassa mainittu poikkeus. Kyseisessä artiklassa näin käyttöön otettu päätöksentekomenettely edellyttää siis, että kyseessä oleva toimielin ja jäsenvaltio pitäytyvät mainituissa 1–3 kohdassa säädetyissä aineellisissa poikkeuksissa (tuomio 18.12.2007, Ruotsi v. komissio,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
,
ja
kohta; tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta ja tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Tästä seuraa, että asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohdassa annetaan kyseiselle jäsenvaltiolle lupa vastustaa siltä peräisin olevien asiakirjojen luovuttamista vain tämän artiklan 1–3 kohdassa säädettyjen aineellisten poikkeusten perusteella ja perustelemalla asianmukaisesti kantansa (tuomio 18.12.2007, Ruotsi v. komissio,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
,
kohta; tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta ja tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Koska nyt käsiteltävässä asiassa on kyse asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohdan ulottuvuudesta kyseiseen toimielimeen nähden, on palautettava mieliin, että oikeuskäytännössä on jo katsottu, että hakijan kannalta kyseisen jäsenvaltion asiaan puuttumisesta huolimatta kyseessä on unionin päätös, jonka toimielin tämän jälkeen osoittaa hakijalle vastauksena toimielimelle esitettyyn sen hallussa olevaan asiakirjaan tutustumista koskevaan hakemukseen (tuomio 18.12.2007, Ruotsi v. komissio,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
,
kohta; tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta ja tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Toimielin, joka on tehnyt päätöksen, jolla evättiin oikeus tutustua asiakirjoihin, on näin ollen vastuussa sen laillisuudesta. Oikeuskäytännössä on katsottu, että tämä toimielin ei voi hyväksyä jäsenvaltion siltä peräisin olevan asiakirjan luovuttamista koskevaa vastalausetta, jos sitä ei ole mitenkään perusteltu tai jos esitetyissä perusteluissa ei ole tukeuduttu asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1–3 kohdassa mainittuihin poikkeuksiin (tuomio 18.12.2007, Ruotsi v. komissio,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
,
kohta; tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta ja tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Tästä seuraa, että ennen kuin toimielin epää oikeuden saada tutustua jäsenvaltiolta peräisin olevaan asiakirjaan, sen on tutkittava, onko kyseinen jäsenvaltio perustanut vastustuksensa asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1–3 kohdassa säädettyihin aineellisiin poikkeuksiin ja onko se perustellut asianmukaisesti kantansa. Komission on näin ollen varmistettava tutustumisoikeuden epäämistä koskevassa päätöksentekomenettelyssä, että edellä mainitut perustelut on esitetty, ja sen on mainittava ne menettelyn päätteeksi tekemässään päätöksessä (tuomio 18.12.2007, Ruotsi v. komissio,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
,
kohta; tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta ja tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Kuten muun muassa kyseisen asetuksen N:o 1049/2001 7 ja 8 artiklasta käy ilmi, toimielimellä itsellään on velvollisuus perustella kielteinen päätöksensä, jonka se osoittaa asiakirjaan tutustumista pyytäneelle. Tällainen velvollisuus merkitsee sitä, että toimielin toteaa tässä päätöksessään paitsi kyseisen jäsenvaltion vastustavan pyydetyn asiakirjan luovuttamista, myös syyt, joihin kyseinen jäsenvaltio vetoaa päätellessään, että jotakin tämän asetuksen 4 artiklan 1–3 kohdassa säädetyistä poikkeuksista on sovellettava. Tällaisten tietojen perusteella pyynnön esittänyt voi ymmärtää sen pyynnön epäämisen alkuperän ja syyt ja toimivaltainen tuomioistuin voi tarpeen vaatiessa harjoittaa sille kuuluvaa valvontaa (tuomio 18.12.2007, Ruotsi v. komissio,
C‑64/05 P
,
EU:C:2007:802
,
kohta ja määräys 27.3.2014, Ecologistas en Acción v. komissio,
T‑603/11
, ei julkaistu,
EU:T:2014:182
,
kohta).
Oikeuskäytännön mukaan tämän toimielimen tehtävänä ei sitä vastoin ole arvioida tyhjentävästi kyseisen jäsenvaltion päätöstä, jolla se vastustaa asiakirjojen luovuttamista, eikä suorittaa valvontaa, jolla mentäisiin pidemmälle kuin pelkästään selvitettäisiin, onko jäsenvaltio esittänyt perustelut, joissa viitataan asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1–3 kohdassa säädettyihin poikkeuksiin (tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta; määräys 27.3.2014, Ecologistas en Acción v. komissio,
T‑603/11
, ei julkaistu,
EU:T:2014:182
,
kohta ja tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Se, että edellytettäisiin tällaista tyhjentävää arviointia, saattaisi näet johtaa siihen, että toimielin voisi arvioinnin tehtyään virheellisesti toimittaa asiakirjan sitä pyytäneelle taholle siitä huolimatta, että jäsenvaltio, jolta kyseinen asiakirja on peräisin, vastustaa luovuttamista ja on esittänyt sille edellä 40 ja 41 kohdassa tarkoitetut asianmukaiset perustelut (tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta; määräys 27.3.2014, Ecologistas en Acción v. komissio,
T‑603/11
, ei julkaistu,
EU:T:2014:182
,
kohta ja tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
kohta).
Komission tehtävänä ei ole sen asiakirjan osalta, jonka luovuttamista kyseinen jäsenvaltio vastustaa, arvioida tyhjentävästi jäsenvaltion vastustuksensa tueksi asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklassa säädettyjen poikkeusten perusteella esittämät perusteet (tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta ja määräys 27.3.2014, Ecologistas en Acción v. komissio,
T‑603/11
, ei julkaistu,
EU:T:2014:182
,
kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin totesi tuomiossa 14.2.2012, Saksa v. komissio (
T‑59/09
,
EU:T:2012:75
), että toimielimen tarkastelu ei koostu sen määrittelemisestä, ovatko asianomaisen jäsenvaltion perustelut virheellisiä ilman mitään epäilyksen mahdollisuutta, vaan sen määrittämisestä, ovatko esillä olevan asian olosuhteet ja sovellettavat oikeussäännöt huomioon ottaen jäsenvaltion vastustuksensa tueksi esittämät perustelut luonteeltaan sellaisia, että ne voivat ensi arviolta perustella asiakirjoihin tutustumisen epäämisen, ja näin ollen, voiko mainittu toimielin näillä perusteilla täyttää sille asetuksen N:o 1049/2001 8 artiklalla annetun tehtävän (ks. vastaavasti tuomio 14.2.2012, Saksa v. komissio,
T‑59/09
,
EU:T:2012:75
,
ja
kohta ja määräys 27.3.2014, Ecologistas en Acción v. komissio,
T‑603/11
, ei julkaistu,
EU:T:2014:182
,
kohta).
Unionin yleinen tuomioistuin täsmensi vielä, että toimielimen kannalta kyse ei ollut siitä, että se pakottaisi hyväksymään oman näkemyksensä tai korvaisi kyseisen jäsenvaltion arvion omalla arviollaan, vaan sellaisen päätöksen tekemisen välttämisestä, jonka se ei katso olevan puolustettavissa. Toimielin on asiakirjojen antamista tutustuttavaksi tai sen epäämistä koskevan päätöksen tekijänä vastuussa päätöksen laillisuudesta. Ennen jäsenvaltiolta peräisin olevaan asiakirjaan tutustumisen epäämistä sen on siis tutkittava, onko viimeksi mainittu perustanut vastalauseensa asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1–3 kohdassa säädettyihin aineellisiin poikkeuksiin ja onko se perustellut kantansa asianmukaisesti, kun kyseiset poikkeukset otetaan huomioon (tuomio 14.2.2012, Saksa v. komissio,
T‑59/09
,
EU:T:2012:75
,
kohta; ks. vastaavasti mm. määräys 27.3.2014, Ecologistas en Acción v. komissio,
T‑603/11
, ei julkaistu,
EU:T:2014:182
,
kohta).
On korostettava sitä, että tämä tarkastelu on tehtävä vilpittömässä vuoropuhelussa, joka luonnehtii asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohdalla käyttöön otettua päätöksentekomenettelyä, koska toimielimellä on velvollisuus antaa jäsenvaltiolle mahdollisuus esittää perustelunsa paremmin tai arvioida niitä uudelleen, jotta niitä voidaan pitää ensi arviolta puolustettavissa olevina (tuomio 14.2.2012, Saksa v. komissio,
T‑59/09
,
EU:T:2012:75
,
kohta).
Tämä tarkastelu on tehtävä myös niin, että otetaan asianmukaisesti huomioon periaate, jonka mukaan asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklassa mainittuja poikkeuksia yleisön oikeudesta saada tutustua toimielinten asiakirjoihin on tulkittava ja sovellettava suppeasti, kun otetaan huomioon mainitun asetuksen tavoitteet ja erityisesti sen johdanto-osan toisessa perustelukappaleessa esitetty toteamus siitä, että kyseinen oikeus tutustua asiakirjoihin liittyy unionin toimielinten demokraattiseen luonteeseen, ja se, että mainitun asetuksen johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa todetaan ja sen 1 artiklassa säädetään, että asetuksen tarkoituksena on taata yleisölle mahdollisimman laaja oikeus tutustua asiakirjoihin (tuomio 14.2.2012, Saksa v. komissio,
T‑59/09
,
EU:T:2012:75
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa Ranskan tasavalta väittää, että tuomiossa 14.2.2012, Saksa v. komissio (
T‑59/09
,
EU:T:2012:75
), esitetyt päättelyt asetettiin kyseenalaisiksi tuomiossa 21.6.2012, IFAW v. komissio (
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
), ja tuomiossa 25.9.2014, Spirlea v. komissio (
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
). Se väittää, että tuomiosta 21.6.2012, IFAW v. komissio (
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
), käy selvästi ilmi, että valvonta, jonka hakemusta käsittelevä toimielin voi suorittaa, on rajattu perusteluiden olemassaolon selvittämiseen. Tämän valvonnan rajallisuus käy lisäksi selvästi ilmi siitä, että unionin tuomioistuin käyttää kyseisen tuomion 63 kohdassa sanaa ”pelkästään” ennen sanoja ”selvitettäisiin – – perustelut”.
Tältä osin erityisesti tuomion 21.6.2012, IFAW v. komissio (
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
), 59, 62 ja 63 kohdasta, jotka mainitaan edellä 38, 41 ja 43 kohdassa, käy ilmi, että vaikka unionin tuomioistuin on todennut, että toimielimen valvonta ei voi ulottua sellaisten perusteluiden selvittämistä pidemmälle, joissa viitataan asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1–3 kohdassa tarkoitettuihin poikkeuksiin, toimielimen tehtävänä on kuitenkin tarkistaa tässä yhteydessä, että jäsenvaltio on asianmukaisesti perustellut kielteisen kantansa.
On kuitenkin katsottava, että tuomiossa 21.6.2012, IFAW v. komissio (
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
), unionin tuomioistuin tarkasteli valitusta, jonka IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds ‑yhtiö oli tehnyt tuomiosta 13.1.2011, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds v. komissio (
T‑362/08
,
EU:T:2011:6
), jossa unionin yleinen tuomioistuin oli jättänyt ratkaisematta kysymyksen siitä, oliko komissiolla velvollisuus tutkia jäsenvaltion vastustuksensa tueksi esittämät perusteet pintapuolisesti vai kattavasti (tuomio 13.1.2011, IFAW Internationaler Tierschutz-Fonds v. komissio,
T‑362/08
,
EU:T:2011:6
,
kohta). Tästä kysymyksestä kyseisen asian valittaja arvosteli ensimmäisen valitusperusteensa yhteydessä unionin yleistä tuomioistuinta vain siitä, ettei se ollut katsonut, että komission tehtävänä oli sen asiakirjan osalta, jonka luovuttamista kyseinen jäsenvaltio vastusti, arvioida tyhjentävästi jäsenvaltion vastustuksensa tueksi asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklassa säädettyjen poikkeusten perusteella esittämät perusteet. Unionin tuomioistuin puolestaan katsoi, ettei unionin yleinen tuomioistuin ollut tehnyt tältä osin oikeudellista virhettä (tuomio 21.6.2012, IFAW v. komissio,
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
,
kohta).
Tästä seuraa, että unionin tuomioistuin vain hylkäsi toimielimen mahdollisuuden suorittaa tyhjentävä arvio vastustamatta kuitenkaan jäsenvaltion vastustuksensa tueksi esittämien perusteiden pintapuolista tutkimista.
Lisäksi tuomion 25.9.2014, Spirlea v. komissio (
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
), 69, 81 ja 83–85 kohdasta, kun niitä tulkitaan yhdessä, seuraa, että vaikka toimielin ei ole velvollinen tutkimaan tutustuttaviksi pyydettyjä asiakirjoja konkreettisesti ja asiakirjakohtaisesti asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 1–3 kohdassa säädettyjen poikkeusten kannalta, joka on näissä asioissa oikeuskäytännössä vakiintuneesti edellytetty tutkimistapa (tuomio 29.6.2010, komissio v. Technische Glaswerke Ilmenau,
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
,
kohta; tuomio 21.9.2010, Ruotsi ym. v. API ja komissio,
C‑514/07 P, C‑528/07 P ja C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
,
kohta ja tuomio 14.11.2013, LPN ja Suomi v. komissio,
C‑514/11 P et C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
,
kohta), ja vaikka sen tehtäviin ei kuulu suorittaa tyhjentävää arviota perusteluista, jotka jäsenvaltio on esittänyt perustellakseen kieltäytymistä pyydettyjen asiakirjojen paljastamisesta, sen on huolellisen arvioinnin velvollisuutensa nojalla kuitenkin tarkistettava, vaikuttavatko jäsenvaltion selitykset ensi näkemältä perustelluilta.
Näin ollen komissio katsoi asiassa Spirlea v. komissio, että Saksan liittotasavallan kieltäytyminen, joka perustui tutkintatoimien suojaa koskevalle poikkeukselle, vaikutti ensi näkemältä perustellulta, koska EU Pilot ‑menettely 2070/11/SNCO, joka edeltää virallisen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn mahdollista aloittamista ja jonka yhteydessä pyydetty asiakirja eli Saksan viranomaisten komission tietojensaantipyyntöön antama vastaus oli laadittu, oli vielä kesken. Komissio nimittäin tarkasteli vielä Saksan liittotasavallan vastausta ja sen jatkotoimia (tuomio 25.9.2014, Spirlea v. komissio,
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
,
,
ja
kohta).
Komissio oli siis todennut, että ensi näkemältä Saksan liittotasavalta saattoi pätevästi vedota tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojaa koskevaan poikkeukseen, koska menettely oli kesken, ja tämä toteamus edellytti siltä sen selvittämistä, etteivät tosiseikat, joihin Saksan liittotasavalta vetosi, olleet ilmeisen epätäsmällisiä.
Näin ollen ei ole aiheellista katsoa, toisin kuin Ranskan tasavalta väittää, että unionin yleinen tuomioistuin luopui tuomiossa 25.9.2014, Spirlea v. komissio (
T‑669/11
,
EU:T:2014:814
), lähestymistavasta, jonka se oli omaksunut tuomiossa 14.2.2012, Saksa v. komissio (
T‑59/09
,
EU:T:2012:75
), ja tähän viimeksi mainittuun tuomioon ja tuomioon 21.6.2012, IFAW v. komissio (
C‑135/11 P
,
EU:C:2012:376
), on aiheetonta vedota.
Kaikesta edellä todetusta seuraa, että toimielimen on tutkittava pintapuolisesti, ovatko asianomaisen jäsenvaltion luovuttamiselle esittämät kieltäytymisperusteet perusteltuja.
Lopuksi on hylättävä Ranskan tasavallan väite, jonka mukaan komissio arvioi sen esittämiä kieltäytymisperusteita tyhjentävästi, mikä oli virheellistä ja ristiriidassa sen harjoittaman valvonnan rajojen kanssa. Kuten edellä 10 kohdassa muistutetaan, käsiteltävässä asiassa komissio nimittäin arvioi Ranskan viranomaisten esittämät kieltäytymisperusteet ja katsoi kieltäytymisperusteesta, joka perustuu asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toiseen luetelmakohtaan, että ”asiakirjat, joihin [oli] pyydetty saada tutustua, [eivät] liittyneet läheisesti vireillä olevaan tai tässä vaiheessa kohtuudella odotettavissa olevaan riita-asiaan”, että ”[oli] näin ollen ilmeistä, että kyseiset asiakirjat eivät [kuuluneet] Ranskan viranomaisten esittämän poikkeuksen alaan” ja että ”niiden luovuttamista ei voida estää kyseisellä poikkeuksella”. Komissio katsoo kieltäytymisperusteesta, joka perustuu asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädettyyn poikkeukseen, että ”koska siis mitään tutkimusta ei [ollut] vireillä, edellä mainitun poikkeuksen sovellettavuus [vaikutti] tässä vaiheessa täysin hypoteettiselta, ja [näytti] näin ollen ensi näkemältä siltä, että siihen ei [ollut] perusteltua vedota tässä tilanteessa”.
Yhtäältä tämän arvion lyhykäisyyden sekä sellaisten käsitteiden ja ilmaisujen kuten ”ilmeinen” tai ”ensi näkemältä” käyttämisen perusteella voidaan katsoa, että kyseessä ei ole Ranskan tasavallan esittämien perusteluiden tyhjentävä vaan pintapuolinen arviointi.
Toisaalta komission huolellisuusvelvollisuuteen kuuluu tarkistaa pintapuolisesti sellaisen tuomioistuinkäsittelyn tai tutkimuksen olemassaolo, joiden yhteydessä riidanalaiset asiakirjat laadittiin, koska nimenomaan tällaisella riita-asialla tai tutkimuksella olisi voitu perustella asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toisessa ja kolmannessa luetelmakohdassa säädettyjen poikkeusten soveltamista.
Komissio ei siis ylittänyt valvontavaltansa rajoja, sellaisena kuin ne määritellään asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohdassa. Näin ollen ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.
Kolmas kanneperuste, joka perustuu asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toisen ja kolmannen luetelmakohdan rikkomiseen
Ranskan tasavalta väittää kolmannen kanneperusteen yhteydessä, että komissio katsoi virheellisesti, ettei se voi käyttää perusteena tuomioistuinkäsittelyn suojaa koskevaa poikkeusta ja tutkintatoimien suojaa koskevaa poikkeusta evätäkseen oikeuden tutustua riidanalaisiin asiakirjoihin.
On siis määriteltävä, saattoiko komissio katsoa, että Ranska tasavallan riidanalaisten asiakirjojen luovuttamisesta kieltäytymisen perustelut eivät olleet pintapuolisesti perusteltuja.
Tältä osin kolmannessa kanneperusteessa on kaksi osaa, joista ensimmäinen koskee asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toisen luetelmakohdan rikkomista ja toinen kyseisen asetuksen 4 artiklan 2 kohdan kolmannen luetelmakohdan rikkomista.
Ensimmäinen osa, joka koskee asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toisen luetelmakohdan rikkomista
Ranskan tasavalta, jota tukee Tšekin tasavalta, väittää lähinnä, että direktiivillä 98/34 säädetty menettely, kun otetaan huomioon sen tavoite ja kulku, on huomattavan samankaltainen kuin jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaan menettelyyn liittyvä oikeudenkäyntiä edeltävä vaihe, ja se muistuttaa, että jos komissio ja asianomainen jäsenvaltio eivät pääse yksimielisyyteen, saattaa direktiivillä 98/34 säädetty menettely johtaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn käynnistämiseen.
Tapauksessa, jossa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely saatetaan vireille teknisestä määräyksestä, joka on ollut direktiivillä 98/34 säädetyn menettelyn kohteena, virallinen huomautus ja perusteltu lausunto ovat oikeudenkäyntiasiakirjoja, joita ei voida luovuttaa muun muassa tuomioistuinkäsittelyn suojaamisen vuoksi.
Komissio kiistää Ranskan tasavallan väitteet.
Asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toisen luetelmakohdan mukaan toimielimet kieltäytyvät antamasta tutustuttavaksi asiakirjaa, jonka sisältämien tietojen ilmaiseminen vaarantaisi tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojan, jollei ylivoimainen yleinen etu edellytä tietojen antamista kyseisen asiakirjan sisällöstä.
Ensimmäiseksi on muistettava, että oikeuskäytännössä on todettu, että ilmaisua ”tuomioistuinkäsittelyt” on tulkittava siten, että yksinomaan jotakin yksittäistä tuomioistuinkäsittelyä varten laadittujen asiakirjojen sisällön paljastaminen on yleisen edun turvaamisen vastaista (ks. tuomio 3.10.2012, Jurašinović v. neuvosto,
T‑63/10
,
EU:T:2012:516
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Oikeuskäytännössä on myös todettu komissiota koskevan asian yhteydessä, että ilmaisulla ”yksinomaan jotakin yksittäistä tuomioistuinkäsittelyä varten laaditut asiakirjat” tarkoitetaan tuomioistuimeen jätettyjä kirjelmiä ja asiakirjoja, vireillä olevien asioiden oikeudenkäyntejä varten tehtyyn selvittämistyöhön liittyviä sisäisiä asiakirjoja ja asianomaisen pääosaston ja oikeudellisen yksikön tai asianajotoimiston välistä asiaan liittyvää kirjeenvaihtoa ja että tämän poikkeuksen soveltamisalan rajoittamisella pyritään kyseisessä asiassa takaamaan yhtäältä komission sisäisen työn suojelu ja toisaalta luottamuksellisuus sekä sen periaatteen suoja, joka koskee asianajajien salassapitovelvollisuutta (ks. tuomio 3.10.2012, Jurašinović v. neuvosto,
T‑63/10
,
EU:T:2012:516
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä asiassa riidanalaiset asiakirjat eivät kuitenkaan ole tuomioistuinkäsittelyn yhteydessä jätettyjä kirjelmiä tai asiakirjoja, eikä niitä yleisesti ottaen ole laadittu jotakin yksittäistä tuomioistuinkäsittelyä varten.
Siltä osin kuin on kyse Ranskan tasavallan väitteestä, jota Tšekin tasavalta tukee ja jonka mukaan jäsenvaltion olisi katsottava, että tietyn jakson ajan on olemassa vaara jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevasta kanteesta, jossa on kyse direktiivillä 98/34 säädetyssä menettelyssä annetusta tekstistä, etenkin kun komissio ei tehnyt menettelyn päättämisestä virallista päätöstä, on muistutettava vakiintuneesta oikeuskäytännöstä, jonka mukaan suojatun edun loukkaamisvaaran on oltava kohtuullisesti ennakoitavissa, eikä se saa olla täysin hypoteettinen (ks. tuomio 3.7.2014, neuvosto v. in ’t Veld,
C‑350/12 P
,
EU:C:2014:2039
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tältä osin vaikka pitää paikkansa, että kun komissio katsoo, ettei jäsenvaltio ole noudattanut velvoitteitaan, se voi vapaasti arvioida sen tarkoituksenmukaisuutta, että tätä jäsenvaltiota vastaan ryhdytään toimenpiteisiin noudattamatta jättämisen perusteella ja valita ajankohdan, jolloin se aloittaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn kyseistä jäsenvaltiota vastaan (ks. vastaavasti tuomio 14.11.2013, LPN ja Suomi v. komissio,
C‑514/11 P ja C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
,
kohta), on kuitenkin niin, että riidanalaiset asiakirjat ja erityisesti Ranskan hallituksen Itävallan hallituksen ja komission yksityiskohtaisiin lausuntoihin 17.6.2014 antama vastaus, johon viitataan edellä 3 kohdassa olevassa viidennessä luetelmakohdassa, eivät riidanalaisen päätöksen tekemispäivänä eli yli yhdeksän kuukautta lain nro 2014-779 voimaantulon jälkeen olleet johtaneet siihen, että komissio olisi lähettänyt SEUT 258 artiklan ensimmäisen alakohdan mukaista virallista huomautusta.
Tästä syystä vaikka – kuten Ranskan tasavalta väittää – komissio aikoi aloittaa Ranskan tasavaltaa vastaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn ja toisti tätä varten virallisessa huomautuksessaan seikkoja yksityiskohtaisesta lausunnostaan tai unionin tuomioistuimelle mahdollisesti toimitetusta kirjelmästään, jonka luovuttaminen voisi vahingoittaa tuomioistuinkäsittelyn suojaa (ks. vastaavasti tuomio 11.12.2001, Petrie ym. v. komissio,
T‑191/99
,
EU:T:2001:284
,
ja
kohta), jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaan menettelyyn liittyvän oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen aloittamisen mahdollisuus ei ollut käsiteltävässä asiassa kohtuullisesti ennakoitavissa, ja se oli siis täysin hypoteettinen.
Tältä osin käsiteltävässä asiassa on huomattavaa, että Ranskan viranomaiset mainitsivat vain ”tulevista” tuomioistuinkäsittelyistä ”mahdollisessa” jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä. Tästä on seurauksena, että tällaisten menettelyiden aloittaminen ei ollut kohtuullisesti ennakoitavissa edes Ranskan viranomaisille ja että niillä oli aikomus suojautua siltä varalta, että komissio aikoisi panna vireille tällaisen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn.
Koska riidanalaisia asiakirjoja ei tosiasiallisesti laadittu tuomioistuinkäsittelyn vaan direktiivissä 98/34 säädetyn menettelyn yhteydessä ja koska lisäksi jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaan menettelyyn liittyvän oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen aloittamisen mahdollisuus Ranskan tasavaltaa vastaan ei ollut kohtuullisesti ennakoitavissa ja oli siis täysin hypoteettinen, komissio katsoi perustellusti, että Ranskan viranomaisten asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan toisen luetelmakohdan nojalla esittämä kieltäytyminen luovuttamasta riidanalaisia asiakirjoja ei ensi arviolta vaikuttanut perustellulta.
Näin ollen kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä tehottomana.
Toinen osa, joka koskee asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannen luetelmakohdan rikkomista
Ranskan tasavalta väittää, että komission olisi pitänyt todeta, että Ranskan hallituksen direktiivillä 98/34 säädetyn menettelyn yhteydessä toimittamiin asiakirjoihin sovellettiin tutkintatoimien tarkoitusten vaarantamisen yleistä olettamaa ja että se saattoi siis evätä oikeuden tutustua niihin. Syitä, joiden vuoksi unionin tuomioistuin katsoi, että oli olemassa yleinen olettama tutkintatoimien tarkoitusten vaarantamisesta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaan menettelyyn liittyvän oikeudenkäyntiä edeltävän vaiheen osalta (tuomio 14.11.2013, LPN ja Suomi v. komissio,
C‑514/11 P ja C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
,
kohta), voidaan nimittäin soveltaa myös direktiivillä 98/34 säädettyyn menettelyyn.
Komissio riitauttaa Ranskan tasavallan väitteet.
Asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannen luetelmakohdan mukaan toimielimet kieltäytyvät antamasta tutustuttavaksi asiakirjaa, jonka sisältämien tietojen ilmaiseminen vaarantaisi tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojan, jollei ylivoimainen yleinen etu edellytä tietojen antamista kyseisen asiakirjan sisällöstä.
Yhtäältä on todettava, että, kuten Ranskan tasavalta prosessinjohtotoimiin antamassaan vastauksessa katsoi, komissio ei ole kiistänyt sitä, että direktiivissä 98/34 säädetty menettely voidaan luokitella tutkimustoiminnaksi. Komissio nimittäin katsoi riidanalaisessa päätöksessä, että asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmatta luetelmakohtaa ei voida soveltaa, koska joka tapauksessa menettely oli saatettu päätökseen ennen kyseisen päätöksen tekemistä ja koska sen johdosta ei ollut ryhdytty minkäänlaisiin jatkotoimiin.
Toisaalta tässä säännöksessä säädetyllä poikkeuksella ei ole tarkoitus suojata tutkintatoimia sellaisinaan vaan kyseisten toimien tarkoitusta (ks. vastaavasti tuomio 6.7.2006, Franchet ja Byk v. komissio,
T‑391/03 ja T‑70/04
,
EU:T:2006:190
,
ja
kohta ja tuomio 14.2.2012, Saksa v. komissio,
T‑59/09
,
EU:T:2012:75
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Koska käsiteltävässä asiassa direktiivillä 98/34 säädetty menettely oli päättynyt komission tehdessä riidanalaisen päätöksen, ei tässä yhteydessä laadittujen asiakirjojen luovuttaminen voi vahingoittaa tämän menettelyn tavoitetta.
Tältä osin on hylättävä Ranskan tasavallan väite, jota Tšekin tasavalta tukee ja jonka mukaan riidanalaisia asiakirjoja ei tulisi luovuttaa tietyn jakson ajan tutkintatoimien päättymisen jälkeen eli niin kauan kuin on olemassa kohtuullisesti ennakoitavissa oleva mahdollisuus, että jäsenvaltio ja komissio tarvitsevat vapauden käydä rauhassa keskusteluja ratkaistakseen erimielisyyden, joka koskee kansallisen säännöksen yhteensopivuutta unionin oikeuden kanssa.
Oikeuskäytännössä katsotaan, että asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmatta luetelmakohtaa on tulkittava siten, että kyseistä säännöstä, jonka pyrkimyksenä on suojata ”tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoituksia”, sovelletaan ainoastaan, jos kyseisten asiakirjojen luovuttaminen saattaa vaarantaa tarkastus-, tutkinta- tai tilintarkastustoimien saattamisen päätökseen (tuomio 6.7.2006, Franchet ja Byk v. komissio,
T‑391/03 ja T‑70/04
,
EU:T:2006:190
,
kohta).
Erilaisiin tutkinta‑ tai tarkastustoimiin saatetaan toki edelleen soveltaa tarkastus‑, tutkinta‑ ja tilintarkastustoimien suojaa koskevaa poikkeusta niin kauan kuin tutkinta‑ tai tarkastustoimet jatkuvat, vaikka siihen kertomukseen johtanut nimenomainen tutkinta tai tarkastus, johon tutustumista koskevaa oikeutta on haettu, olisikin päättynyt (ks. tuomio 6.7.2006, Franchet ja Byk v. komissio,
T‑391/03 ja T‑70/04
,
EU:T:2006:190
,
kohta).
Kuitenkin sen hyväksyminen, että asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmanteen luetelmakohtaan perustuvaa poikkeusta sovellettaisiin erilaisiin asiakirjoihin, jotka koskevat tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimia, niin kauan kuin kyseisten menettelyiden jatkotoimenpiteistä ei ole päätetty, merkitsisi sitä, että kyseisiin asiakirjoihin tutustumista koskeva oikeus tehtäisiin riippuvaiseksi sattumanvaraisesta, tulevasta ja mahdollisesti kaukaisesta tapahtumasta, joka riippuu lisäksi eri viranomaisten ripeydestä ja huolellisuudesta (tuomio 6.7.2006, Franchet ja Byk v. komissio,
T‑391/03 ja T‑70/04
,
EU:T:2006:190
,
kohta).
Tällainen ratkaisu olisi ristiriidassa sen päämäärän kanssa, että yleisölle on taattava oikeus tutustua toimielinten asiakirjoihin, jotta kansalaiset saisivat mahdollisuuden valvoa julkisen vallankäytön laillisuutta mahdollisimman tehokkaalla tavalla (ks. vastaavasti tuomio 6.7.2006, Franchet ja Byk v. komissio,
T‑391/03 ja T‑70/04
,
EU:T:2006:190
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa direktiivillä 98/34 säädetty menettely oli päättynyt, mutta – kuten edellä 78 kohdassa muistutetaan – jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn aloittaminen ei ollut kohtuullisesti ennakoitavissa ja oli siis täysin hypoteettinen. Oikeutta tutustua riidanalaisiin asiakirjoihin ei siis voitu evätä asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädetyn poikkeuksen nojalla.
Komissio katsoi siis perustellusti, että ensi näkemältä tutkintatoimien tarkoitusten suojaan liittyvä peruste ei ollut perusteltu.
Kaiken edellä todetun valossa kolmannen kanneperusteen toinen osa ja näin ollen kolmas kanneperuste kokonaisuudessaan on hylättävä ilman, että on lausuttava tutkittavaksi ottamista koskevasta kysymyksestä, johon komissio vetosi ja jonka mukaan Ranskan tasavalta viittasi kyseisessä kanneperusteessa lähinnä tutustumispyynnön esittäneelle hakijalle tehdyn riidanalaisen päätöksen lainmukaisuuteen eikä asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 5 kohdan noudattamiseen, jossa määritellään tämän riita-asian ainoa perusteltu tavoite (ks. vastaavasti tuomio 26.2.2002, neuvosto v. Boehringer,
C‑23/00 P
,
EU:C:2002:118
,
kohta).
Näin ollen kanne on hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska Ranskan tasavalta on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut komission vaatimusten mukaisesti, välitoimimenettelystä aiheutuneet kulut mukaan lukien.
Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan nojalla jäsenvaltiot ja toimielimet, jotka ovat asiassa väliintulijoina, vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan. Tšekin tasavalta vastaa näin ollen omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (laajennettu kolmas jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
Ranskan tasavalta velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut välitoimimenettelystä aiheutuneet oikeudenkäyntikulut mukaan lukien.

3)
Tšekin tasavalta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Papasavvas
Labucka
Bieliūnas
Forrester
Iliopoulos
Julistettiin Luxemburgissa 5.4.2017.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.