CELEX: 62019CJ0942
Преюдициално запитване
Социална политика
Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP)
Клауза 4
Принцип на недопускане на дискриминация
Отхвърляне на искане за ползване на отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор, предвиден за постоянно назначения персонал с нормативно установен статут
Национална правна уредба, която изключва ползването на този отпуск в случай на временно наемане на работа
Приложно поле
Неприложимост на клауза 4
Липса на компетентност на Съда

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на клауза 4 от Рамковото споразумение за срочната работа, сключено на 18 март 1999 г. (наричано по-нататък „Рамковото споразумение“), което се съдържа в приложението към Директива 1999/70/ЕО на Съвета от 28 юни 1999 година относно Рамково споразумение за срочната работа, сключено между Европейската конфедерация на профсъюзите (CES), Съюза на индустриалците в Европейската общност (UNICE) и Европейския център на предприятията с държавно участие (CEEP) (
ОВ L 175, 1999 г., стр. 43
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 5, стр. 129).
Запитването е отправено в рамките на спор между Servicio Aragonés de Salud (Здравна служба на Арагон, Испания, наричана по-нататък „здравната служба“) и LB във връзка с отказа на службата да уважи искането на LB да ползва отпуск за заемане на длъжност по срочен трудов договор.
Правна уредба
Правото на Съюза
В съображение 14 от Директива 1999/70 се посочва, че „[п]одписалите страни пожелаха да сключат рамково споразумение относно срочната заетост, като определят общите принципи и минималните изисквания за срочни трудови договори и трудови правоотношения; те демонстрираха желанието си да подобрят качеството на срочната работа чрез гарантиране прилагането на принципа [на недопускане на] дискриминация и да създадат рамка за предотвратяване на нарушенията, произтичащи от използването на последователни срочни трудови договори или правоотношения“.
Съгласно клауза 1 от Рамковото споразумение то има за цел:
„a)
да подобри качеството на срочната работа чрез гарантиране прилагането на принципа на недискриминация;
[…]“.
Клауза 2 от Рамковото споразумение, озаглавена „Приложно поле“, гласи следното:
„1.
Настоящото споразумение се прилага за работници на срочни трудови договори, които имат трудов договор или трудово правоотношение, определени от закон, колективен трудов договор или практика във всяка държава членка.
2.
Държавите членки след консултация със социалните партньори и/или социалните партньори могат да предвидят настоящото споразумение да не се прилага за:
a)
правоотношения на начално професионално обучение и схеми за чиракуване;
б)
трудови договори и правоотношения, които са сключени в рамките на специално публично или с публична подкрепа обучение, интеграция и програма за професионално повторно обучение“.
Клауза 3 от Рамковото споразумение гласи:
„1.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на срочен трудов договор“ означава лице, което има трудов договор или правоотношение, сключени директно между работодателя и работника, където изтичането на срока на трудовия договор или правоотношение е обусловено от обективни условия, такива като достигане на определена дата, завършване на специфична задача или настъпване на [определено събитие].
2.
По смисъла на настоящото споразумение терминът „работник на постоянен трудов договор [в сходно положение]“ означава работник с трудов договор или правоотношение с неопределена продължителност, в същото ведомство, ангажиран със същата или подобна работа/занятие, като се отдава дължимото внимание на квалификациите/уменията. Когато няма „работник на постоянен трудов договор [в сходно положение]“ в същото ведомство, сравнението се прави чрез препратка до приложимия колективен трудов договор или където няма приложим колективен трудов договор, според националното законодателство, колективните трудови договори или практики“.
Клауза 4 от Рамковото споразумение, озаглавена „Принцип на [недопускане на] дискриминация“, предвижда:
„1.
По отношение на условията за наемане на работа, работниците на срочни трудови договори не се третират по по-неблагоприятен начин спрямо работници на постоянен трудов договор [в сходно положение], само защото имат срочен договор или правоотношение, освен ако различното третиране не е оправдано от обективни причини.
[…]
3.
Редът и условията за прилагането на настоящата клауза се определят от държавите членки след консултация със социалните партньори и/или социалните партньори, като имат предвид правото на Общността и националното законодателство, колективните трудови договори и практика.
4.
Критериите за прослужено време, свързани с определени условия за наемане на работа, са същите за работниците на срочни трудови договори, както и за работниците на постоянни трудови договори, освен когато различните критерии за прослужено време са оправдани по обективни причини“.
Испанското право
Член 2 от Ley 55/2003 del Estatuto Marco del personal estatutario de los servicios de Salud (Закон 55/2003 за рамковите правила за персонала с нормативно установен статут в областта на здравеопазването) от 16 декември 2003 г. (BOE № 301 от 17 декември 2003 г., стр. 44742) предвижда в параграф 1, че този закон се прилага за персонала с нормативно установен статут, нает в санитарните центрове или институции на автономните области или в санитарните центрове и служби на общата държавна администрация.
Член 62 от посочения закон, озаглавен „Видове административен статут“, гласи:
„Според общия режим постоянно назначеният персонал с нормативно установен статут в здравните служби е поставен в един от следните административни статути:
a)
активна заетост;
b)
извънреден отпуск;
c)
заетост в рамките на друг правен режим;
d)
отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор;
e)
отпуск по лични причини;
f)
временно спиране;
[…]“.
Съгласно член 66 от Закон 55/2003, озаглавен „Отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор“:
„1.   На персонала с нормативно установен статут в областта на здравеопазването се предоставя отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор:
a)
когато служител с нормативно установен статут заеме длъжност от друга категория с нормативно установен статут, като служител или по трудов договор, в която и да е публична администрация, освен ако е получено съответното разрешение във връзка със съвместимостта;
[…]
3.   Персоналът с нормативно установен статут в областта на здравеопазването, на който е предоставен отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор, не получава възнаграждение в администрацията, от която идва, но времето, през което има този административен статут, се зачита за целите на допълнителното възнаграждение за всеки три години прослужено време и на кариерното развитие, когато евентуално се върне към активна заетост в администрацията, от която идва“.
Член 67 от този закон, озаглавен „Отпуск по лични причини“, предвижда:
„1.   Заинтересованото лице ползва отпуск по лични причини, служебно или по негово искане, в съответствие със следните правила:
a)
отпускът по лични причини може да бъде предоставен на персонала, когато той поиска това поради интерес от частен характер.
За да бъде поставено в този статут, лицето трябва да е заемало длъжност в публична администрация в продължение на пет години преди предоставянето на статута.
Предоставянето на отпуск по лични причини поради интерес от частен характер е подчинено на нуждите на службата; ако е необходимо, отказът трябва да бъде мотивиран.
Отпускът по лични причини не може да бъде предоставен на длъжностното лице, срещу което е образувано дисциплинарно производство.
[…]
2.   В случаите, предвидени в букви а) и c) от предходния параграф, минималната продължителност на отпуска по лични причини е две години.
3.   Персоналът с нормативно установен статут в областта на здравеопазването в отпуск по лични причини не получава възнаграждение в администрацията, от която идва, а времето, през което има този статут, не се зачита за целите на кариерното развитие или на допълнителното възнаграждение за всеки три години прослужено време […]“.
Член 15 от Reglamento de staaciones Administrativas de los Funcionarios civile de la Administración General del Estado (Правилник за видовете административен статут на цивилните служители в общата държавна администрация), в редакцията му съгласно Real decreto 365/1995 por el que se aprueba el Reglamento de Situaciones Administrativas de los Funcionarios Civiles de la Administración General del Estado от 10 март 1995 г. (Кралски декрет 365/1995, с който се приема Правилник за видовете административен статут на цивилните служители в общата държавна администрация) от 10 март 1995 г. (BOE № 85, стр. 10636, наричан по-нататък „Правилникът за видовете административен статут“), озаглавен „Доброволен отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор“, предвижда в параграф 1:
„На активно заетите длъжностни лица, които работят в друга служба на публична администрация, освен ако са получили необходимото разрешение за преодоляване на тази несъвместимост, както и на тези, които започват да работят като постоянно назначен персонал в публични органи или структури и които нямат право да заемат статутите активна заетост или извънреден отпуск, следва да се признае отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор служебно или при поискване. Ако тази длъжност е на временно нает служител или на срочно нает служител, тя не дава право на този административен статут. […]“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
От 14 декември 2010 г. до 20 декември 2017 г. LB работи като член на постоянно назначения персонал с нормативно установен статут в здравната служба, а именно като лекар по дентална медицина.
С решение от 25 ноември 2016 г. университетът Complutense de Madrid (Испания) предлага да назначи LB като временно нает преподавател. Тъй като това предложение е потвърдено от ректората на този университет, LB е поканена да заеме тази длъжност, считано от 21 декември 2017 г. За тази цел ѝ е изпратен срочен трудов договор.
Поради несъвместимост между изпълнението на тези функции и заеманата от нея длъжност в здравната служба на 1 декември 2017 г. LB иска на основание член 66, параграф 1, буква а) от Закон 55/2003 здравната служба да ѝ признае отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор.
С решение от 4 декември 2017 г. здравната служба отхвърля това искане с мотива, че длъжността, която LB ще заеме, има временен характер. Член 15 от Правилника за видовете административен статут обаче изключвал признаване на отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор, когато новата длъжност се заема въз основа на срочен трудов договор.
В резултат на този отказ LB иска да ѝ се предостави отпуск по лични причини в съответствие с член 67, параграф 1, буква а) от Закон 55/2003, което искане е уважено.
Освен това LB обжалва по административен ред решението от 4 декември 2017 г. След като жалбата ѝ е отхвърлена, LB подава пред Juzgado de lo Contencioso-Administrativo n
o
4 de Zaragoza (Административен съд № 4 Сарагоса, Испания) жалба за отмяна едновременно на решението от 4 декември 2017 г. и на решението, с което решението от 4 декември 2017 г. е потвърдено. В подкрепа на жалбата си по същество LB поддържа, че посочените решения противоречат по-специално на принципите на равенство и на недопускане на дискриминация, гарантирани с клауза 4 от Рамковото споразумение.
С решение от 9 май 2019 г. посочената юрисдикция уважава жалбата. В съдебното решение се посочва, че отказът LB да ползва отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор поради обстоятелството, че втората длъжност в публичния сектор има временен характер, нарушава установения в клауза 4 принцип на недопускане на дискриминация между работниците на постоянни и временни договори.
Здравната служба подава въззивна жалба срещу това съдебно решение пред запитващата юрисдикция, Tribunal Superior de Justicia de Aragón (Върховен съд на Арагон, Испания). Здравната служба приема, че разликата в третирането между работниците на постоянни и временни договори, установена в член 15 от Правилника за видовете административен статут, е обоснована от обективни причини, а именно необходимостта да се гарантира стабилност при предоставянето на услуги от здравната система на Арагон.
Запитващата юрисдикция има съмнения относно съответствието на член 15 с клауза 4 от Рамковото споразумение, както е тълкувана от Съда, доколкото посоченият член 15 не допуска признаването на отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор, когато тази длъжност има временен характер в администрация, различна от първоначалната, докато същият член позволява признаването на отпуск, когато при същите обстоятелства служителят заема постоянна длъжност. Освен това служителят, на когото е признат такъв отпуск, за разлика от служител, който в резултат на отказа да ползва такъв отпуск, е бил принуден да ползва отпуск по лични причини, за да може да заеме новата си длъжност, имал право на определени предимства.
В това отношение от акта за преюдициално запитване става ясно, че ползването на отпуск за заемане на длъжност в администрация, различна от администрацията, от която съответният служител идва, не може да бъде отказано заради нуждите на службата и че лицата с този административен статут запазват качеството си на служители в администрацията, от която идват, както и правото да се кандидатират за свободни длъжности в нея. Освен това времето, прослужено в публичната администрация, в която отиват, се отчита като активна заетост в администрацията, от която идват. Така времето, през което служителите имат този статут, се зачита за целите на кариерното развитие, когато се върнат към активна заетост в администрацията, от която идват. От друга страна, не е предвиден минимален период, през който съответните служители трябва да имат посочения статут.
За разлика от това, преди да може да се ползва отпуск по лични причини, трябва да е заемана активна служба през минимален период от време. Освен това този отпуск може да бъде отказан заради нуждите на службата. Служителите с този статут не получават и възнаграждение. Също така времето, през което служителите имат този статут, не се зачита в администрацията, от която идват, за целите на кариерното развитие или на допълнителното възнаграждение за всеки три години прослужено време, както и за целите на правата в схемата за социално осигуряване. Накрая, отпускът по лични причини се предоставя за минимален период от време.
В този смисъл запитващата юрисдикция иска да се установи, на първо място, дали правото на отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор представлява „условие за наемане на работа“ на временна длъжност, на която служителят иска да бъде назначен. В това отношение тя посочва, че според практиката на Съда условието за наемане на работа, което следва да се вземе предвид, е това на длъжността или на срочната работа, заемана от служителя. По делото, с което е сезирана тази юрисдикция, обаче условието за наемане на работа, което следва да се вземе предвид, било това на срочната длъжност, която все още не е заета, но на която служителят иска да бъде назначен. Следователно тази съдебна практика не била приложима в случая.
На второ място, запитващата юрисдикция иска да се установи дали изтъкнатите от администрацията съображения, а именно необходимостта да се избегне значително разстройство във функционирането на съответната здравна служба и настъпването на съществени вреди поради нестабилност на щата в толкова чувствителна област, каквато е предоставянето на здравни услуги, могат да обосноват разлика в третирането между работниците на временни и постоянни договори.
При тези обстоятелства Tribunal Superior de Justicia de Aragón (Върховен съд на Арагон) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли клауза 4 от [Рамковото споразумение] да се тълкува в смисъл, че възникващото при заемане на нова длъжност в публичния сектор право на признаване на определен административен статут във връзка с длъжността — също в публичния сектор — заемана до този момент, представлява условие на наемане на работа, по отношение на което не може да има различно третиране на работниците на постоянни и на временни договори?
2)
Трябва ли клауза 4 от [Рамковото споразумение] да се тълкува в смисъл, че оправдаването с обективни причини на различно третиране на работниците на постоянни и на временни договори обхваща целта да се избегнат съществени вреди и значително разстройство във функционирането на съответната здравна служба поради нестабилност на щата в толкова чувствителна област, каквато е предоставянето на здравни услуги в рамките на конституционното право на защита на здравето, така че тази цел да може да послужи като основание за отказ да се признае определен вид отпуск на лицата, които получават ново временно назначение, но не и на тези, които получават ново постоянно назначение?
3)
Допуска ли клауза 4 от [Рамковото споразумение] разпоредба като съдържащата се в член 15 от [Правилника за видовете административен статут], съгласно която заемането на длъжност като временно назначен служител или на длъжност по срочен трудов договор не дава право на отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор, при положение че такова право се признава с оглед на заемането на постоянна длъжност в публичния сектор и че този отпуск е по-благоприятен за служителя в публичната администрация от алтернативните видове административен статут, които трябва да поиска, за да може да заеме новата длъжност, на която е назначен?“.
Относно компетентността на Съда
Както испанското правителство, така и Европейската комисия изтъкват по същество, че доколкото LB е поискала да ѝ се признае отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор, при положение че е заемала постоянна длъжност, това положение не попада в приложното поле на Рамковото споразумение съгласно клауза 2, точка 1, поради което клауза 4 от Рамковото споразумение не е приложима в главното производство.
В това отношение трябва веднага да се отбележи, че Съдът следва да разгледа условията, при които е сезиран от националния съд, за да провери собствената си компетентност (решение от 7 септември 2017 г., Schottelius,
C‑247/16
,
EU:C:2017:638
, т.
).
Също от утвърдената съдебна практика следва, че Съдът по принцип е компетентен само да тълкува разпоредбите на правото на Съюза, които са действително приложими в главното производство (решение от 7 септември 2017 г., Schottelius,
C‑247/16
,
EU:C:2017:638
, т.
).
За да се установи дали Съдът е компетентен да даде отговор на поставените от запитващата юрисдикция въпроси, следва да се припомни, че приложното поле по отношение на лицата на Рамковото споразумение е определено в клауза 2, точка 1.
В това отношение от текста на тази разпоредба става ясно, че приложното поле на Рамковото споразумение е широко, тъй като включва най-общо „работници на срочни трудови договори, които имат трудов договор или трудово правоотношение, определени от закон, колективен трудов договор или практика във всяка държава членка“. Освен това определението на понятието „работник на срочен трудов договор“ по смисъла на клауза 3, точка 1 от Рамковото споразумение обхваща всички работници, без да прави разграничение в зависимост от това дали работодателят, с когото те са обвързани, е в публичния, или в частния сектор, и независимо от правната квалификация на техния договор по вътрешното право (решение от 16 юли 2020 г., Governo della Repubblica italiana (Статут на италианските мирови съдии),
C‑658/18
,
EU:C:2020:572
, т.
и цитираната съдебна практика).
Поради това Рамковото споразумение се прилага за всички работници, полагащи труд срещу възнаграждение в рамките на възникнало с работодателя им срочно трудово правоотношение, при условие че те са обвързани с трудов договор или трудово правоотношение по смисъла на националното право и с единствено изискване държавите членки да имат предоставена им от клауза 2, точка 2 от Рамковото споразумение свобода на преценка, когато го прилагат към определени категории трудови договори или правоотношения, а също така и да не го прилагат съгласно четвъртата алинея от преамбюла на Рамковото споразумение по отношение на наети чрез агенция за временна заетост работници (решение от 16 юли 2020 г., Governo della Repubblica italiana (Статут на италианските мирови съдии),
C‑658/18
,
EU:C:2020:572
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това съгласно клауза 1, буква а) от Рамковото споразумение една от неговите цели е да подобри качеството на срочната работа, като гарантира спазването на принципа на недопускане на дискриминация. Аналогично в трета алинея от преамбюла на Рамковото споразумение се уточнява, че то „илюстрира желанието на социалните партньори да създадат обща рамка за осигуряване на равно третиране на работниците на срочен трудов договор, като ги закриля срещу дискриминация“. В това отношение в съображение 14 от Директива 1999/70 се посочва, че целта на Рамковото споразумение по-специално е да се подобри качеството на срочната работа, като се определят минимални изисквания, така че да се гарантира прилагането на принципа на недопускане на дискриминация (решение от 17 март 2021 г., Consulmarketing,
C‑652/19
,
EU:C:2021:208
, т.
и цитираната съдебна практика).
Рамковото споразумение, и по-специално клауза 4, има за цел да приложи посочения принцип спрямо работниците на срочен трудов договор, за да се попречи на работодателите да използват подобно трудово правоотношение като средство за лишаване на тези работници от права, признати на работниците на постоянен трудов договор (решение от 17 март 2021 г., Consulmarketing,
C‑652/19
,
EU:C:2021:208
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно както от самия текст на клауза 2, точка 1 от Рамковото споразумение, така и от целта на Рамковото споразумение, и по-точно от клауза 4, следва, че принципът на недопускане на дискриминация, посочен в последната клауза, се прилага единствено за всички работници, полагащи труд срещу възнаграждение в рамките на възникнало с работодателя им срочно трудово правоотношение.
От акта за преюдициално запитване обаче следва, че когато иска да ѝ се признае отпуск за заемане на длъжност в публичния сектор, за да заеме временната длъжност на преподавател в университета Complutense de Madrid, LB работи за здравната служба като член на постоянно назначения персонал. Следователно към момента на това искане тя е предоставяла услуги срещу възнаграждение в рамките на безсрочно трудово правоотношение.
От всички изложени по-горе съображения следва, че клауза 4 от Рамковото споразумение във връзка с клауза 2, точка 1 трябва да се тълкува в смисъл, че не е приложима към положение, при което публичната администрация отказва да признае на служител, нает на работа въз основа на постоянен трудов договор, ползването на отпуск, тъй като отпускът има за цел наемане в рамките на срочно трудово правоотношение.
Ето защо Съдът няма компетентност да отговори на поставените от запитващата юрисдикция въпроси.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните в главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (седми състав) реши:

Съдът на Европейския съюз няма компетентност да отговори на въпросите, поставени от Tribunal Superior de Justicia de Aragón (Върховен съд на Арагон, Испания) с акт от 17 декември 2019 г.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: испански.