CELEX: 62017TJ0330
Държавни помощи
Схема за помощ, приведена в действие от Франция в периода 1994-2008 г.
Субсидии за инвестиции, предоставени от регион Ил дьо Франс
Решение, с което схемата за помощ се обявява за съвместима с вътрешния пазар
Понятия „съществуваща помощ“ и „нова помощ“
Член 107 ДФЕС
Член 108 ДФЕС
Член 1, буква б), подточки i) и v) от Регламент (ЕС) 2015/1589
Давностен срок
Член 17 от Регламент 2015/1589

I.

Обстоятелствата по спора
С настоящата жалба Ceobus и останалите жалбоподатели, чиито наименования се съдържат в приложението, искат частична отмяна на Решение (ЕС) 2017/1470 на Комисията от 2 февруари 2017 година относно схемите за помощ SA.26763 2014/C (ex 2012/NN), приведени в действие от Франция в полза на предприятията за автобусен транспорт в региона на Île-de-France (
ОВ L 209, 2017 г., стр. 24
, наричано по-нататък „обжалваното решение“).
Жалбоподателите са предприятия, учредени по френското право, които извършват дейност на територията на регион Ил дьо Франс (Франция, наричан по-нататък „Регионът“), където експлоатират мрежи за автомобилен превоз на пътници.
На 20 октомври 1994 г. Сonseil régional d’Île-de-France (регионален съвет на Ил дьо Франс) приема решение CR 34‑94 относно помощта за подобряване на обществените автомобилни транспортни услуги, извършвани от частни предприятия или чрез публично управление, с цел да се продължи действието на набор от мерки за помощ, въведени по-рано в полза на посочените предприятия. През 1998 г. и 2001 г. са приети съответно две решения, а именно решение CR 44‑98 и решение CR 47‑01 (наричани по-нататък заедно с решение CR 34‑94 „спорните решения“), които предхождат отмяната на разглежданата схема за помощи през 2008 г.
В приложение на спорните решения Регионът предоставя финансови помощи на местните публични органи на неговата територия, които са сключили договори за експлоатация на редовни автобусни линии с частни предприятия за редовен обществен автомобилен транспорт или обслужват такива линии пряко, чрез публично управление. Впоследствие местните публични органи са прехвърляли тези помощи на посочените предприятия за транспорт (наричани по-нататък „крайните получатели“).
Посочените помощи са били предоставени под формата на субсидии за инвестиции и са били предназначени за насърчаване на придобиването на нови превозни средства и монтирането от страна на крайните получатели на ново оборудване на превозните средства с оглед подобряване на предлагането на обществен транспорт и справяне с отрицателните външни последици, свързани с особено натовареното пътно движение в рамките на транспортната мрежа на Региона.
Според френските органи 135 предприятия, сред които са и всички жалбоподатели, са се ползвали от разглежданата схема за помощ в периода 1994—2008 г. Рамката за използването на помощите е била определена с допълнителни споразумения към сключените договори за експлоатация между местните публични органи и крайните получатели. Допълнителните споразумения са били заверени от председателя на регионалния съвет на Ил дьо Франс и са съдържали подробно описание на задълженията на крайните получатели в замяна на плащането на помощите.
На 17 октомври 2008 г. до Европейската комисия е подадена административна жалба във връзка със схемите за помощ, за които се счита, че са неправомерни, и които се състоят от мерки за подкрепа, въведени в полза на някои предприятия за автобусен транспорт в периода 1994—2008 г. от Региона на неговата територия, а от 2008 г. нататък — от транспортния синдикат на Ил дьо Франс (STIF, Франция).
С писмо от 11 март 2014 г. Комисията уведомява Френската република за своето решение за започне официалната процедура по разследване, предвидена в член 108, параграф 2 ДФЕС. С публикуването на това решение в
Официален вестник на Европейския съюз
(
ОВ C 141, 2014 г., стр. 38
) Комисията приканва заинтересованите лица да представят становищата си относно спорните мерки.
На 30 април 2014 г. Френската република представя становището си на Комисията. Всички становища на заинтересованите страни, сред които са и жалбоподателите, са предоставени на Френската република, която не ги коментира.
На 21 юни 2016 г. Комисията получава съвместна бележка от четири от седемте заинтересовани страни, чиято цел е да уточни позицията им вследствие от приемането на решение от 6 октомври 2015 г., Комисия/Andersen (
C‑303/13 P
,
EU:C:2015:647
). На 9 ноември 2016 г. Регионът в качеството си на заинтересована страна допълва становището си.
На 2 февруари 2017 г. Комисията приема обжалваното решение и приключва официалната процедура по разследване, предвидена в член 108, параграф 2 ДФЕС.
В обжалваното решение Комисията счита по-специално че субсидиите за инвестиции, предоставени от Региона на основание на разглежданата схема за помощ в периода 1994—2008 г., съставляват държавни помощи по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС, които не засягат търговията между държавите членки до степен, която да противоречи на общия интерес, и следователно са съвместими с общия пазар по смисъла на член 107, параграф 3 ДФЕС. В замяна на това тя прави извод, че доколкото за тези помощи не е било отправено уведомление и е трябвало да се квалифицират като „нови помощи“, те са били неправомерно приведени в действие в нарушение на член 108, параграф 3 ДФЕС.
Диспозитивът на обжалваното решение гласи следното:
„Член 1
Схемата за помощ, неправомерно приведена в действие от [Френската република] в периода 1994—2008 г. под формата на субсидии за инвестиции, предоставяни от регион Île-de-France в рамките на решенията CR 34‑94, CR 44‑98 и CR 47‑01, е съвместима с вътрешния пазар.
[…]
Член 4
Адресат на настоящото решение е Френската република“.
II.

Производство пред националните съдилища
През май 2004 г. Syndicat autonome des transporteurs de voyageurs (Независимият синдикат на превозвачите на пътници, наричан по-нататък „SATV“) подава искане до председателя на регионалния съвет на Ил дьо Франс да отмени спорните решения. Вследствие от отхвърлянето на това искане, на 17 юни 2004 г., SATV сезира Tribunal administratif de Paris (Административен съд Париж, Франция) с жалба за отмяна срещу решението на председателя на регионалния съвет на Ил дьо Франс.
С решение № 0417015 от 10 юли 2008 г. Tribunal administratif de Paris уважава жалбата на SATV и разпорежда на Региона да представи на регионалния съвет на Ил дьо Франс ново решение, тъй като схемата за помощ, която се привежда в изпълнение чрез прилагане на спорните решения, не е била съобщена на Комисията. Освен това Tribunal administratif de Paris разпорежда на Региона да оттегли спорните решения.
В хода на производството, в рамките на което обжалва това съдебно решение, Регионът приема решение CR 80‑08 от 16 октомври 2008 г. за оттегляне на спорните решения.
С решение № 08PA04753 от 12 юли 2010 г. Cour administrative d’appel de Paris (Административен апелативен съд Париж, Франция) потвърждава решение № 0417015 от 10 юли 2008 г. на Tribunal administratif de Paris. Регионът подава касационна жалба срещу решението на Cour administrative d’appel de Paris пред Conseil d’État (Държавен съвет, Франция). С решение № 343440 от 23 юли 2012 г. Conseil d’État отхвърля тази жалба.
През февруари 2015 г. жалбоподателите, в качеството си на трети лица подават срещу решението на Cour administrative d’appel de Paris от 12 юли 2010 г. молба за отмяна на влязло в сила решение.
След като с решение от 27 ноември 2015 г. (№ 15PA00777) Cour administrative d’appel de Paris отхвърля молбата за отмяна на влязло в сила решение, подадена в качеството им на трети лица, жалбоподателите подават касационна жалба пред Conseil d’État, производството по която е висящо към момента на подаване на настоящата жалба.
В резултат от нова жалба, подадена от SATV на 27 октомври 2008 г., с решение № 0817138 от 4 юни 2013 г. Tribunal administratif de Paris разпорежда на Региона да издаде изпълнителни листове, с които се дава възможност за възстановяване на помощите, предоставени на основание на оспорваните решения. На 27 ноември 2015 г. с решение № 13PA03172 Cour administrative d’appel de Paris отхвърля жалбата на Региона срещу това решение. Регионът подава касационна жалба пред Conseil d’État, производството по която е висящо към датата на подаване на настоящата жалба.
III.

Производството и исканията на страните
На 16 май 2017 г. на основание член 263 ДФЕС жалбоподателите подават настоящата жалба в секретариата на Общия съд, с която се цели частична отмяна на обжалваното решение.
Жалбоподателите молят Общия съд:
–
да обяви жалбата за допустима,
–
да отмени обжалваното решение, доколкото в него е установено главно, че схемата за помощи, приложена в рамките на решения CR 34‑94, CR 44‑98 и CR 47‑01, съставлява нова схема за помощ, която е „неправомерно приведена в действие“, и при условията на евентуалност, че погасителната давност се прилага само за субсидиите, изплатени преди май 1994 г.
Комисията моли Общия съд:
–
като главно искане, да обяви жалбата за недопустима,
–
при условията на евентуалност, да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
IV.

От правна страна
А.

По допустимостта
Без да прави възражение за недопустимост с отделен акт на основание член 130, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд, Комисията иска жалбата да се обяви за недопустима, тъй като жалбоподателите нямали процесуална легитимация и правен интерес.
Жалбоподателите поддържат, че жалбата е допустима, тъй като те имат както процесуална легитимация, така и правен интерес да обжалват разглежданото решение.
В това отношение следва да се напомни, че съдилищата на Съюза имат право да преценяват според обстоятелствата във всеки конкретен случай дали доброто правораздаване оправдава отхвърлянето по същество на жалбата без предварително произнасяне по допустимостта ѝ (решения от 26 февруари 2002 г., Съвет/Boehringer,
C‑23/00 P
,
EU:C:2002:118
, т.
и
и от 14 септември 2015 г., Brouillard/Съд,
T‑420/13
, непубликувано,
EU:T:2015:633
, т.
).
При обстоятелствата в разглеждания случай Общият съд счита, че от съображения за процесуална икономия следва да разгледа най-напред основателността на жалбата, без да се произнася предварително по нейната допустимост.
Б.

По същество
В подкрепа на жалбата си жалбоподателите изтъкват по същество две основания. Първото основание е нарушение, от една страна, на член 108, параграф 1 ДФЕС във връзка с член 1, буква б), подточки i) и v) от Регламент (ЕС) 2015/1589 на Съвета от 13 юли 2015 година за установяване на подробни правила за прилагането на член 108 от Договора за функционирането на Европейския съюз (
ОВ L 249, стр. 2015, стр. 9
), доколкото в обжалваното решение Комисията била приела неправилно, че посочените помощи, предоставени в периода 1994—2008 г. на основание на разглежданата схема за помощ, са били нови помощи, които поради липсата на уведомяване са били неправомерно приведени в действие. Второто основание, което е изтъкнато при условията на евентуалност, е нарушение на член 17, параграф 2 от същия регламент, тъй като в обжалваното решение Комисията е направила неправилен извод, че единствено помощите, изплатени на основание на разглежданата схема за помощ преди май 1994 г., са погасени по давност.
1.

По първото основание: нарушение на член 108, параграф 1, ДФЕС във връзка с член 1, буква б), подточки i) и v) от Регламент 2015/1589
а)

По допустимостта на първото основание
Комисията счита, че първото основание е отчасти недопустимо, тъй като доводите, изложени от жалбоподателите в рамките на твърдението за нарушение на член 1, буква б), подточка i) от Регламент 2015/1589, не са били изтъкнати в рамките на националните производства относно разглежданата схема за помощ, и отчасти това основание е неотносимо, доколкото същите тези доводи не могат да поставят под въпрос изводите на националните юрисдикции, че посочената схема е нова.
Жалбоподателите оспорват доводите на Комисията.
В това отношение следва да се припомни, че обратно на твърденията на Комисията в нейното писмено становище, Общият съд не е длъжен да преценява дали основанията или доводите, изтъкнати пред него, са предмет на касационна жалба, или на спор пред националните юрисдикции. Всъщност достатъчно е чрез резултата си жалбата за отмяна, подадена пред съд на Съюза, да може да донесе полза на страната, която я е подала, и отмяната на акта само по себе си да може да породи правни последици по отношение на нея (вж. решение от 17 септември 2015 г., Mory и др./Комисия,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, т.
и цитираната съдебна практика).
Освен това съгласно член 108, параграф 3 ДФЕС, когато е налице неправомерно предоставена помощ, националните съдилища са длъжни да отчетат всички правни последици, произтичащи от тази неправомерност съгласно националното законодателство (вж. в този смисъл решение от 21 юли 2005 г., Xunta de Galicia,
C‑71/04
,
EU:C:2005:493
, т.
и цитираната съдебна практика).
От това следва, че макар въпросът дали разглежданата схема за помощ е нова или съществуваща, да не е бил повдигнат в рамките на висящите производства пред националните съдилища, частична отмяна на обжалваното решение, базирана на настоящото основание, би могла да предизвика правни последици по отношение на жалбоподателите и да бъде от полза за тях, тъй като ще доведе до освобождаване на националните съдилища от задължението им на основание член 108, параграф 3 ДФЕС.
Следователно първото основание трябва да се обяви за допустимо. Освен това трябва да бъде отхвърлен доводът на Комисията, с който тя цели да бъде прието за установено, че настоящото основание е неотносимо, тъй като съгласно цитираната в точка 32 по-горе съдебна практика задължението на националните съдилища да отчетат всички последици от частичната отмяна на обжалваното решение, би могло да ги накара по-специално да поставят под въпрос изводи, които са направили по-рано в решения, предхождащи обжалваното, във връзка с разглежданата схема за помощи.
б)

По обосноваността на първото основание
Жалбоподателите поддържат по същество, че в обжалваното решение Комисията е квалифицирала неправилно субсидиите за инвестиции, предоставени от Региона в периода 1994—2008 г., като нова схема за помощ.
В подкрепа на доводите си жалбоподателите изтъкват две основни твърдения за нарушения. Първо, те посочват, че разглежданата схема за помощ трябва да бъде квалифицирана като съществуваща съгласно член 1, буква б), подточка i) от Регламент 2015/1589, тъй като възможността местните органи да предоставят субсидии на предприятията за обществен автомобилен транспорт на пътници, е въведена с член 19 от Décret n
o
49‑1473, du 14 novembre 1949, relatif à la coordination et à l’harmonisation des transports ferroviaires et routiers (Указ № 49‑1473 от 14 ноември 1949 г. относно координирането и хармонизирането на железопътния и сухопътния транспорт) (JORF от 15 ноември 1949 г., стр. 11104, наричан по-нататък „Указът от 1949 г.“) преди влизането в сила на Договора за създаване на Европейската икономическа общност (понастоящем Договор за функционирането на Европейския съюз) във Франция на 1 януари 1958 г. Второ, те считат, че доколкото пазарите за обществен транспорт на държавите — членки на Съюза, са били затворени за конкуренцията преди 1995 г., която година е възприета за начален момент за отварянето на тези пазари съгласно решение от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), Комисията не е можела да счита, че посочените помощи, предоставени на основание на разглежданата схема за помощ, вече са съставлявали помощи по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС към момента на тяхното въвеждане и поради това не е можело да бъдат съществуващи помощи на основание на член 1, буква б), подточка v), първо изречение от Регламент 2015/1589.
1)

По твърдението за нарушение на член 1, буква б), подточка i) от Регламент 2015/1589
Жалбоподателите поддържат, че разглежданата схема за помощи е съществуваща, като правното ѝ основание е Указът от 1949 г., и че е въведена преди 1 януари 1958 г., когато във Франция влиза в сила Договорът за създаване на Европейската икономическа общност. Те напомнят, че в съответствие с член 1, буква б), подточка i) от Регламент 2015/1589 посочените помощи, въведени преди влизането в сила на ДФЕС в съответната държава членка, се считат за съществуващи.
Комисията оспорва доводите на жалбоподателите. Тя напомня, че в съображение 236 от обжалваното решение е направила извод, че Указът от 1949 г. не определя нито един от основните параметри на разглежданата схема за помощ, а именно нейния срок, бюджет, получатели, допустимите за субсидиране активи и процента на субсидията, а освен това посоченият указ не учредява никакво право за получаване на субсидии.
Указът от 1949 г. е предвиждал следното:
„Член 2
Услугите за превоз на пътници, които са предмет на мерките за координиране и хармонизиране посредством прилагане на разпоредбите на член 7 от Закона от 5 юли 1949 г., са следните:
[…]
2. Автомобилните услуги за обществен превоз на пътници, изброени по-долу […]:
Услугите за редовен превоз, както и тези за сезонен и периодичен превоз […];
Услугите за случаен превоз, т.е. тези, които, макар да се предоставят по заявка на клиента, отговарят на общи нужди на обществеността, като се подновяват в определени периоди всяка година […]
Член 19
Местен орган може да субсидира услуга за автомобилен превоз, като сключи с предприятие договор, в който се определят задълженията, наложени на предприятието в допълнение към произтичащите от правилника му за експлоатация.
Тарифата, установена съгласно този договор, трябва да е в съответствие с всички правила, които се съдържат в предходните членове“.
Що се отнася до въпроса дали посочените помощи, предоставени на основание на разглежданата схема за помощ, се основават на Указа от 1949 г., първо, следва да се уточни, че редът и условията за предоставяне на субсидиите, предвидени в Указа от 1949 г., се различават от тези относно помощите, отпуснати на основание на Решение CR 34‑94. Както правилно посочва Комисията, в рамките на Решение CR 34‑94 субсидиите за инвестиции са били предоставени от Региона на местните публични органи, преди да бъдат изплатени на крайните получатели. Подобен механизъм за прехвърляне на средства не е съществувал в рамките на Указа от 1949 г.
Второ, съгласно решение № 343440 от 23 юли 2012 г. на Conseil d’État субсидиите, предоставени на основание на Решение CR 34‑94, са имали за цел единствено да улеснят придобиването на оборудване от предприятията за обществен транспорт на Île-de-France, без разглежданата схема за помощи да има за предмет или за последица да наложи като насрещна престация тарифни задължения на крайните получатели. Случаят не е бил такъв с член 19 от Указа от 1949 г., който принципно е предвиждал възможността за местните френски органи да сключват договори за субсидии със същите тези предприятия, като същевременно е целял осъществяване на контрол върху прилаганите тарифи. В този смисъл член 11 от посочения указ е гласял, че „за услугите, по отношение на които е сключен договор с местен орган, тарифите са определени […] в съответствие с договора, сключен между предприятието и органа, който изплаща субсидията“.
Трето, в спорните решения не се е съдържало никакво позоваване на Указа от 1949 г. В тези решения се споменавали единствено Code général des collectivités territoriales [Общият кодекс за местното самоуправление], Loi n
o
82‑1153, du 30 décembre 1982, d’orientation des transports intérieurs [Закон № 82‑1153 от 30 декември 1982 г. за насоките във вътрешния транспорт] (JORF от 31 декември 1982 г., стр. 4004) и няколко по-ранни решения и укази, приети в съответствие с националното право, сред които не фигурира Указът от 1949 г.
Четвърто, спорните решения са били част от специфична правна уредба относно организацията на транспорта в Île-de-France, която е била конкретизирана за първи път в Ordonnance n
o
59‑151, du 7 janvier 1959, relative à l’organisation des transports de voyageurs dans la région parisienne [Наредба № 59‑151 от 7 януари 1959 г. относно организацията на превоза на пътници в парижкия регион] (JORF от 10 януари 1959 г., стр. 696) близо десет години след приемането на Указа от 1949 г.
От гореизложените съображения следва, че Указът от 1949 г. не съставлява правното основание на разглежданата схема за помощ.
При тези условия следва да се приеме за установено, че жалбоподателите не са представили пред Общия съд достатъчно доказателства, които да сочат, че разглежданата схема за помощи трябва да бъде квалифицирана като съществуваща на основание на член 1, буква б), подточка i) от Регламент 2015/1589.
Следователно твърдението за нарушение на член 1, буква б), подточка i) от Регламент 2015/1589 трябва да се отхвърли.
2)

По твърдението за нарушение на член 1, буква б), подточка v) от Регламент 2015/1589
Жалбоподателите поддържат по същество, че Комисията е нарушила член 1, буква б), подточка v) от Регламент 2015/1589, тъй като в обжалваното решение не е взела предвид, че предоставените от Региона помощи съставляват съществуваща схема за помощ на основание на посочената разпоредба. В това отношение те считат по-специално, че доколкото пазарите за обществен транспорт на държавите — членки на Съюза, са били отворени за конкуренцията едва от 1995 г. нататък — който начален момент е бил възприет в решение от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), отнасящо се до отварянето на посочените пазари — субсидиите, предоставени на основание на спорните решения, не са можели да съставляват схема за помощ по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС при предоставянето им за първи път. Според жалбоподателите дори да се приеме, че разглежданата схема за помощ не е била въведена през 1949 г., във всички случаи тя е била въведена през 1984 г., без да бъде съществено изменяна след това.
Комисията посочва, че както е приел Tribunal administratif de Paris в решение № 0417015 от 10 юли 2008 г., крайните получатели са осъществявали дейност едновременно на пазара на редовен превоз на пътници и на пазара на случаен превоз на пътници. Пазарът на случаен превоз на пътници обаче вече е бил либерализиран през 1979 г. От това следвало, че разглежданата схема за помощи е можела да засегне конкуренцията между държавите членки на този пазар, независимо кога е била въведена, доколкото датата на въвеждането ѝ попада в периода 1979—2008 г.
Комисията добавя, че датата, която следва да се вземе предвид във връзка с отварянето на пазара на редовния превоз на пътници, е тази на влизането в сила на Loi n
o
93‑122, du 29 janvier 1993, relative à la prévention de la corruption et à la transparence de la vie économique et des procédures publiques (Закон № 93‑122 от 29 януари 1993 г. за предотвратяване на корупцията и за прозрачност на икономическия живот и на публичните процедури) (JORF от 30 януари 1993 г., стр. 1588, наричан по-нататък „Loi Sapin“), който разрешава навлизането на инвеститори и оператори на френския пазар и транспонира във френското право Директива 93/38/ЕИО на Съвета от 14 юни 1993 година относно координирането на процедурите за възлагане на обществени поръчки от възложители, извършващи дейност във водоснабдяването, енергетиката, транспорта и телекомуникационния сектор (
ОВ L 199, 1993, стр. 84
).
Според Комисията обстоятелството, че съгласно решение от 24 юли 2003 г., Altmark Trans и Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
) някои държави членки са отворили пазара си за конкуренцията през 1995 г., не изключва възможността Франция да е могла да отвори своя пазар още през 1993 г.
В това отношение следва да се напомни, че съгласно член 1, буква б), подточка v) от Регламент 2015/1589 за съществуваща се счита всяка помощ, която не е представлявала помощ в момента на въвеждането ѝ в действие, а е станала помощ впоследствие поради еволюцията на вътрешния пазар и без да е била изменяна от държавата членка. В замяна на това, когато определени мерки са станали помощ след либерализирането на дадена дейност от правото на Съюза, такива мерки не се считат за съществуваща помощ след датата, определена за либерализиране.
Следва да се напомни, че съгласно съдебната практика понятието „еволюция на вътрешния пазар“, което се съдържа в член 1, буква б), подточка v) от Регламент 2015/1589, може да се разбира като позоваващо се на изменение на икономическия и правния контекст в отрасъла, до който се отнася разглежданата мярка. Подобно изменение може в частност да произтича от либерализацията на пазар, първоначално затворен за конкуренцията (вж. по аналогия решение от 24 март 2011 г., Freistaat Sachsen и Land Sachsen-Anhalt/Комисия,
T‑443/08 и T‑455/08
,
EU:T:2011:117
, т.
).
В съответствие с член 1, буква б), подточка v) от Регламент 2015/1589 датата за либерализиране на дадена дейност от правото на Съюза трябва да бъде взета предвид единствено с цел да се изключи възможността след тази дата мярка, която не е представлявала помощ преди либерализирането, да бъде квалифицирана след това като съществуваща помощ (вж. по аналогия решение от 16 януари 2018 г., EDF/Комисия,
T‑747/15
,
EU:T:2018:6
, т.
).
В настоящия случай от обжалваното решение, и по-специално от съображение 18, буква a), съображения 19, 183 и 186 от това решение, следва, че според Комисията разглежданата схема за помощи е била въведена през 1994 г. и отменена през 2008 г., като последицата от това е, че първоначалната система за помощи от 1979 г. трябва да се счита за схема за помощ, различна от тази, въведена с Решение CR 34‑94 и следващите.
Що се отнася до въпроса дали разглежданата схема за помощи трябва да се квалифицира като съществуваща съгласно член 1, буква б), подточка v) от Регламент 2015/1589 или в съответствие със съдебната практика, съгласно която схема за помощ, въведена на пазар, който първоначално е бил затворен за конкуренцията, трябва да се счита за съществуваща схема за помощ при либерализирането на този пазар (решение от 15 юни 2000 г., Alzetta и др./Комисия,
T‑298/97, T‑312/97, T‑313/97, T‑315/97, T‑600/97—T‑607/97, T‑1/98, T‑3/98—T‑6/98 и T‑23/98
,
EU:T:2000:151
, т.
), следва да се напомни, че Loi Sapin, чрез който се осъществява либерализирането на пазара на редовния превоз на пътници на цялата територия на Франция, с изключение на Île-de-France, е приет през 1993 г., т.е. преди влизането в сила на решение CR 34‑94, като съгласно осъществения от Комисията в обжалваното решение анализ, припомнен в точка 54 по-горе, последната посочена дата съвпада с датата на въвеждане на разглежданата схема за помощ.
С оглед на тези обстоятелства Комисията е приела правилно в обжалваното решение, че от 1994 г. нататък крайните получатели са можели да използват оборудването, финансирано чрез помощите, предоставени на основание на разглежданата схема за помощ на други пазари на редовен превоз на пътници, които са били отворени за конкуренцията, и следователно, че посочените помощи са можели да засегнат конкуренцията и търговията между държавите членки и да съставляват нови помощи, считано от тази дата.
Това заключение не може да бъде поставено под въпрос посредством твърдението на жалбоподателите, че Loi Sapin предхожда всяко формално либерализиране от правото на Съюза на пазара на редовния транспорт. Всъщност член 1, буква б), подточка v) от Регламент 2015/1589 трябва да се разбира в смисъл, че само по себе си наличието на дата за либерализиране в резултат от влизането в сила на правна уредба на Европейския съюз не е достатъчно, за да се изключи възможността дадена мярка да бъде квалифицирана като нова помощ, ако въз основа на критерия за развитие на пазара може да се докаже, че мярката е била приета на пазар, който вече е бил напълно или отчасти отворен за конкуренцията преди датата на либерализиране на засегнатата дейност от правото на Съюза (вж. по аналогия решение от 16 януари 2018 г., EDF/Комисия,
T‑747/15
,
EU:T:2018:6
, т.
).
В това отношение следва да се подчертае, че жалбоподателите не са оспорили квалифицирането на предоставените на основание на спорните решения субсидии като държавни помощи по смисъла на член 107, параграф 1 ДФЕС за периода 1994—2008 г. Освен това изводът на Комисията, че що се отнася до този период, всички предвидени в член 107, параграф 1 ДФЕС критерии са били изпълнени, е в съответствие с анализа, който се съдържа в решенията на националните съдилища, а именно по-специално в решение № 0417015 от 10 юли 2008 г. на Tribunal administratif de Paris и в решение № 08PA04753 от 12 юли 2010 г. на Cour administrative d’appel de Paris, цитирани по-конкретно в съображение 226 от обжалваното решение.
Освен това, макар, както твърдят жалбоподателите, Комисията да е допуснала грешка, като е приела, че разглежданата схема за помощи е била въведена едва през 1994 г., тази грешка сама по себе си не е достатъчна, за да се обори изводът, че разглежданата схема трябва да се счита за нова схема за помощ. Всъщност от съображения 226 и 237 от обжалваното решение следва, че дори да се приеме, че е налице хипотезата, в която разглежданата схема за помощи е трябвало да се счита за въведена през 1979 г. или най-късно през 1994 г., когато пазарът на редовен превоз на пътници все още е бил затворен за конкуренцията, крайните получатели са можели да използват оборудването, финансирано частично от Региона в рамките на дейности по случаен превоз, които са били отворени за конкуренцията.
В настоящия случай жалбоподателите не са представили каквото и да е конкретно доказателство, с което да установят, че пазарът на случаен превоз не е бил част от осъществяваната между държавите членки търговия през периода, предхождащ въвеждането на разглежданата схема за помощ, или по време на нейното въвеждане.
Освен това Cour administrative d’appel de Paris вече е наблегнал на релевантността на пазара на случаен превоз на пътници в своето решение № 15PA00385 от 27 ноември 2015 г. Така, именно основавайки се на решенията на националните съдилища, Комисията приема, че трябва да се счита, че от самото си приемане разглежданата схема за помощи засяга търговията между държавите членки и конкуренцията, включително в хипотезата, в която е въведена през 1979 г.
С оглед на гореизложените съображения твърдението за нарушение на член 1, буква б), подточка v) от Регламент 2015/1589 трябва да се отхвърли, както и първото основание като цяло.
2.

По второто основание — нарушение на член 17, параграф 2 от Регламент 2015/1589
Жалбоподателите оспорват по същество направения в съображение 239 от обжалваното решение извод, че тъй като първата жалба пред националните съдилища е била подадена през май 2004 г., само помощите, предоставени на основание на разглежданата схема за помощ преди май 1994 г., са били погасени по давност. Освен това жалбоподателите твърдят, че Комисията е нарушила принципите на добра администрация, на правна сигурност и на защита на оправданите правни очаквания.
По-специално жалбоподателите поддържат, че обратно на приетото от Комисията в съображение 239 от обжалваното решение, никаква жалба, която може да прекъсне давностния срок съгласно член 17, параграф 2 от Регламент 2015/1589, не е била подадена пред националните съдилища през май 2004 г.
Според жалбоподателите Комисията не е обяснила защо сезирането на една национална юрисдикция е можело да бъде приравнено на „действие, предприето от Комисията или от дадена държава членка, която действа по искане на Комисията“ по смисъла на член 17, параграф 2 от Регламент 2015/1589. В конкретния случай първата предприета от Комисията мярка е искането за получаване на информация, изпратено до френските органи на 25 ноември 2008 г. Що се отнася до френските органи, те не били предприели каквато и да е мярка по искане на Комисията.
Освен това жалбоподателите считат, че Комисията се е отклонила от текста на писмото от 11 март 2014 г., което им е изпратила в края на фазата на предварително разглеждане с указание, че не са били погасени по давност единствено помощите, предоставени след 1998 г.
Според Комисията второто основание е недопустимо, тъй като жалбоподателите нямали правен интерес. Тя счита, че нейният анализ на погасителната давност на помощите, предоставени на основание на разглежданата схема за помощ, от гледна точка на националния съдебен спор, не е част от тълкуването на член 17 от Регламент 2015/1589, а от тълкуването на член 108, параграф 3 ДФЕС.
Според Комисията член 108, параграф 3 ДФЕС цели националните съдилища да запазят изключителната си компетентност относно разрешаването на помощите и правомощието си във връзка с възстановяването им. Давностният срок трябвало да бъде определен от националното право и можел да бъде прекъснат с първата жалба, подадена пред националните съдилища от конкурент на крайните получатели.
Следва да се напомни, че член 17, параграф 2 от Регламент 2015/1589 определя реда и условията за изчисляване на десетгодишния давностен срок, който се прилага по отношение на правомощията на Комисията в областта на възстановяването на помощта, докато член 17, параграф 3 от посочения регламент предвижда, че „[в]сяка помощ, по отношение на която давностният срок е изтекъл, се счита за съществуваща помощ“. В член 1, буква б), подточка iv) от същия регламент се уточнява, че съществуващата помощ включва „помощ, която се счита за съществуваща съгласно член 17 от настоящия регламент“.
В това отношение от съображения 238—240 от обжалваното решение следва, че въпросът относно давността, приложима по отношение на спорните помощи, е разгледан от Комисията единствено с цел да провери дали направеният по-рано в това решение извод, че разглежданата схема за помощ е нова, е можел да бъде поставен под въпрос от обстоятелството, че част от тези помощи е погасена по давност. По-специално, със съображение 239 от обжалваното решение се цели да бъде потвърдено, че „всяка помощ, платена от региона след месец май 1994 г., […] следва за целите на настоящата процедура да се разглежда като нова помощ“.
От това следва, че доводите, изложени в съображение 239 от обжалваното решение, имат очевидна връзка с направения в това решение анализ дали разглежданата схема за помощ е нова, или е съществуваща, поради което обратно на твърденията на Комисията, в това съображение тя е целяла да приложи член 1, буква б), подточка iv) от Регламент 2015/1589 във връзка с член 17 от този регламент.
Освен това следва да се приеме за установено, че правилата относно давността, определени в член 17 от Регламент № 2015/1589, се отнасят само до „правомощията на Комисията в областта на възстановяването на помощи“. Всъщност тази разпоредба трябва да бъде разглеждана като продължение на член 16, параграф 1 от посочения регламент, който предвижда по същество, че Комисията може да приеме решение за възстановяване само когато е взето отрицателно решение в случай на неправомерна помощ, тоест след като е установена несъвместимостта на спорната помощ с вътрешния пазар.
От това следва, че нормите в областта на давността, предвидени в член 17 от Регламент 2015/1589, както и в член 1, буква б), подточка iv) от посочения регламент, не са предназначени да бъдат прилагани в случаи като настоящия, в които след предоставянето на неправомерните помощи Комисията е установила съвместимостта им с вътрешния пазар.
Освен това десетгодишният давностен срок, предвиден в член 17 от Регламент 2015/1589, не може да се тълкува като приложим и по отношение на правомощията на националните органи да претендират лихви за периода, през който разглежданите помощи са били неправомерно изплащани.
В това отношение от самия текст на член 17, параграф 2 от Регламент 2015/1589 следва, че тази разпоредба цели да уреди изцяло въпроса относно давността, която се прилага в случай на решение на Комисията за възстановяване на помощите. Следователно подаването на жалба пред националните съдилища от страна на конкурент не съставлява „действие, предприето от Комисията или от дадена държава членка, която действа по искане на Комисията, по отношение на неправомерната помощ“ по смисъла на член 17, параграф 2 от Регламент 2015/1589.
При тези условия, макар по отношение на разглежданата схема за помощ националните съдилища да са решили, че помощите, предоставени на основание на тази схема, са били погасени по давност, считано от подаването на първата жалба пред тях от страна на конкурент на крайните получатели, това решение не е можело да обвърже Комисията.
От друга страна, правомощията на националните органи се подчиняват само на установените в националното право правила относно давността, които са приложими пред националния съд.
Всъщност в точки 34 и 35 от решение от 5 октомври 2006 г., Transalpine Ölleitung in Österreich (
C‑368/04
,
EU:C:2006:644
) Съдът уточнява, че доколкото Регламент 2015/1589 съдържа процесуални правила, които се прилагат за всички висящи пред Комисията административни производства в областта на държавните помощи, той кодифицира и укрепва практиката на Комисията при разглеждането на държавни помощи и не съдържа разпоредба относно правомощията и задълженията на националните съдилища, които продължават да се уреждат от разпоредбите на Договора, както са тълкувани от Съда.
В настоящия случай следва да се напомни, от една страна, че съгласно точка 73 по-горе Комисията не е била в състояние да упражни своите правомощия за възстановяване от крайните получатели на помощите, предоставени на основание на разглежданата схема за помощ, тъй като в член 1 от диспозитива на обжалваното решение е направила извод, че разглежданата схема за помощи е съвместима с вътрешния пазар.
Следва да се напомни, от друга страна, че когато Комисията приеме, както е направила в обжалваното решение, че дадена помощ е неправомерна, правото на Съюза задължава националните съдилища да разпоредят на получателя на помощта да плати лихви за периода, през който тя е била неправомерно изплащана (вж. в този смисъл решения от 12 февруари 2008 г., CELF и Ministre de la Culture et de la Communication,
C‑199/06
,
EU:C:2008:79
, т.
,
и
и от 16 октомври 2014 г., Alpiq RomIndustries и Alpiq RomEnergie/Комисия,
T‑129/13
, непубликувано,
EU:T:2014:895
, т.
). Все пак дори при липса на изключителни обстоятелства правото на Съюза не налага на тези съдилища задължение за възстановяване и на неправомерната помощ, когато тя е съвместима с вътрешния пазар. Следователно, ако случаят го предполага, единствено по силата на националното право националният съд евентуално има правомощието да разпореди възстановяването на неправомерната помощ, без това да засяга правото на съответната държава членка да я приведе отново в действие в един следващ момент или да уважи искания за обезщетения за вреди, причинени поради неправомерния характер на помощта (вж. в този смисъл решение от 12 февруари 2008 г., CELF и Ministre de la Culture et de la Communication,
C‑199/06
,
EU:C:2008:79
, т.
).
Следователно, дори да се предположи, че в съображение 239 от обжалваното решение Комисията е допуснала грешка при прилагането на член 1, буква б), подточка iv) и на член 17 от Регламент 2015/1589, това обстоятелство не може да породи правни последици по отношение на жалбоподателите.
С оглед на гореизложеното второто основание трябва да се обяви за неотносимо, тъй като член 17, параграф 2 от Регламент 2015/1589 не е приложим в настоящия случай с оглед на съвместимостта на разглежданата схема за помощ с вътрешния пазар.
Тъй като се отхвърлят всички основания, изтъкнати в подкрепа на настоящата жалба, следва да се отхвърли и самата жалба.
V.

По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
В настоящия случай, тъй като жалбоподателите са загубили делото, те следва да се осъдят да понесат, освен собствените си разноски, и разноските на Комисията съгласно направените от нея искания.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (първи състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Ceobus и другите жалбоподатели, чиито наименования се съдържат в приложението, понасят, наред с направените от тях съдебни разноски, и съдебните разноски на Европейската комисия.

Pelikánová
Valančius
Öberg
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 12 юли 2019 година.
Подписи
Съдържание

I. Обстоятелствата по спора

II. Производство пред националните съдилища

III. Производството и исканията на страните

IV. От правна страна

А. По допустимостта

Б. По същество

1. По първото основание: нарушение на член 108, параграф 1, ДФЕС във връзка с член 1, буква б), подточки i) и v) от Регламент 2015/1589

а) По допустимостта на първото основание

б) По обосноваността на първото основание

1) По твърдението за нарушение на член 1, буква б), подточка i) от Регламент 2015/1589

2) По твърдението за нарушение на член 1, буква б), подточка v) от Регламент 2015/1589

2. По второто основание — нарушение на член 17, параграф 2 от Регламент 2015/1589

V. По съдебните разноски
(
*1
)	Език на производството: френски.
(
)	Списъкът на другите жалбоподатели е приложен само към варианта, съобщен на страните.