CELEX: 62014CJ0429
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Letecká doprava
Montrealský dohovor
Články 19, 22 a 29
Zodpovednosť leteckého dopravcu v prípade meškania v medzinárodnej preprave cestujúcich
Zmluva o preprave uzatvorená zamestnávateľom cestujúcich
Škoda spôsobená omeškaním
Škoda spôsobená zamestnávateľovi

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článkov 19, 22 a 29 Dohovoru o zjednotení niektorých pravidiel pre medzinárodnú leteckú dopravu uzavretého v Montreale 28. mája 1999 a schváleného Európskym spoločenstvom rozhodnutím Rady 2001/539/ES z 5. apríla 2001 (
Ú. v. ES L 194, s. 38
; Mim. vyd. 07/005, s. 491, ďalej len „Montrealský dohovor“).
Tento návrh bol predložený v rámci sporu medzi spoločnosťou Air Baltic Corporation AS (ďalej len „Air Baltic“) a Lietuvos Respublikos specialiųjų tyrimų tarnyba (Osobitný vyšetrovací útvar Litovskej republiky, ďalej len „vyšetrovací útvar“) týkajúceho sa náhrady škody spôsobenej vyšetrovaciemu útvaru meškaním letov dvoch jej zamestnancov, ktorí boli prepravovaní na základe zmluvy o medzinárodnej preprave cestujúcich uzatvorenej s Air Baltic.
Právny rámec
V treťom odôvodnení Montrealského dohovoru sa najmä uvádza, že zmluvné štáty tohto dohovoru „uzn[ali] dôležitosť zabezpečenia ochrany záujmov spotrebiteľov v medzinárodnej leteckej doprave a potrebu spravodlivého odškodnenia založeného na princípe náhrady“. V piatom odôvodnení dohovoru sa tiež uvádza, že zmluvné štáty tohto dohovoru sú „presvedčené, že spoločná akcia štátov týkajúca sa ďalšieho zosúlaďovania a kodifikácie niektorých pravidiel upravujúcich medzinárodnú leteckú dopravu prostredníctvom nového dohovoru je najprimeranejším prostriedkom na dosiahnutie spravodlivého vyváženia záujmov“.
Kapitola I tohto dohovoru s názvom „Všeobecné ustanovenia“ obsahuje článok 1 nazvaný „Rozsah pôsobnosti“, ktorý uvádza najmä toto:
„1.   Tento dohovor sa vzťahuje na všetku medzinárodnú prepravu cestujúcich, batožiny alebo nákladu vykonávanú lietadlami za odplatu. Vzťahuje sa rovnako na bezplatnú prepravu lietadlom, ktorú vykonáva letecký dopravný podnik.
2.   Na účely tohto dohovoru, pojem medzinárodná preprava znamená každú prepravu, pri ktorej, podľa dohody zúčastnených strán, leží miesto odletu a miesto určenia, bez ohľadu na to, či dôjde alebo nedôjde k prerušeniu alebo prekladaniu, buď na území dvoch zmluvných štátov alebo na území jedného zmluvného štátu, ak je dohodnutá zastávka na území jedného štátu, aj keď tento štát nie je zmluvným štátom. …
3.   Preprava, ktorú majú vykonať postupne niekoľkí leteckí dopravcovia, sa považuje na účely tohto dohovoru za jednu nedelenú prepravu, ak ju zúčastnené strany považovali za jediný výkon, bez ohľadu na to, či bola dohodnutá formou jednej zmluvy alebo niekoľkých zmlúv, a nestráca svoj medzinárodný charakter len kvôli tomu, že jedna zmluva alebo niekoľko zmlúv sa má uskutočniť výlučne v rámci územia toho istého štátu.
…“
Kapitola II uvedeného dohovoru s názvom „Dokumentácia a povinnosti strán zúčastňujúcich sa na preprave cestujúcich, batožiny a nákladu“ obsahuje článok 3 nazvaný „Cestujúci a batožina“, ktorého odsek 5 znie:
„Nedodržanie ustanovení predchádzajúcich odsekov nemá vplyv na existenciu alebo platnosť zmluvy o preprave, ktorá napriek tomu podlieha pravidlám tohto dohovoru, vrátane tých, ktoré sa týkajú obmedzenia zodpovednosti.“
Kapitola III tohto dohovoru s názvom „Zodpovednosť dopravcu a rozsah náhrady škody“ obsahuje články 17 až 37 tohto dohovoru.
Článok 19 Montrealského dohovoru nazvaný „Omeškanie“ uvádza:
„Dopravca je zodpovedný za škodu spôsobenú omeškaním v leteckej preprave cestujúcich, batožiny alebo nákladu. Dopravca však nie je zodpovedný za škodu spôsobenú omeškaním, ak dokáže, že on, jeho pracovníci a agenti vykonali všetky opatrenia, ktoré môžu byť odôvodnene požadované na zabránenie škody, alebo že z jeho alebo ich strany nebolo možné vykonať takéto opatrenia.“
Článok 22 uvedeného dohovoru s názvom „Obmedzenia zodpovednosti vo vzťahu k omeškaniu, batožine a nákladu“ vo svojom odseku 1 uvádza:
„v prípade škody spôsobenej omeškaním, ako je uvedené v článku 19, je pri preprave osôb zodpovednosť dopravcu za každého cestujúceho obmedzená na 4150 práv osobitného čerpania.“
Článok 25 tohto dohovoru nazvaný „Klauzula o obmedzeniach“ uvádza:
„Dopravca sa môže zaviazať, že zmluva o preprave bude podliehať vyšším obmedzeniam zodpovednosti než sú tie, ktoré stanovuje tento dohovor, alebo zodpovednosť nebude vôbec obmedzená.“
Článok 29 toho istého dohovoru nazvaný „Základ pre nárok“ znie takto:
„Pri preprave cestujúcich, batožiny a nákladu môže byť podaná akákoľvek žaloba na náhradu škody, akokoľvek podložená, či už na základe tohto dohovoru, alebo na základe zmluvy, alebo deliktu, alebo inak, za podmienok a obmedzení zodpovednosti, ktoré sú stanovené v tomto dohovore, bez toho, aby bola dotknutá otázka, kto sú osoby oprávnené podať žalobu a aké sú ich práva. V prípade takej žaloby nie je možné získať náhradu trestnú, náhradu s prísnou pokutou alebo náhradu inej nenahraditeľnej škody.“
Článok 33 Montrealského dohovoru s názvom „Jurisdikcia“ v odseku 1 uvádza:
„Žaloba na náhradu škody musí byť podaná podľa voľby žalobcu na území jedného zo zmluvných štátov, buď na súde v mieste sídla dopravcu alebo v mieste jeho hlavného miesta podnikania, alebo tam, kde má obchodné miesto, v ktorom bola uzavretá zmluva o preprave, alebo na súde v mieste určenia.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Vyšetrovací útvar kúpil prostredníctvom cestovnej agentúry letenky na účely služobnej cesty dvoch jeho zamestnancov z Vilniusu (Litva) do Baku (Azerbajdžan) cez Rigu (Lotyšsko) a Moskvu (Rusko). Dotknutí zamestnanci mali odletieť z Vilniusu 16. januára 2011 o 9.55 hod. a priletieť do Baku v ten istý deň o 22.40 hod. Lety spájajúce Vilnius, Rigu a Moskvu mali byť vykonané spoločnosťou Air Baltic.
Zamestnanci vyšetrovacieho útvaru odleteli z Vilniusu a prileteli do Rigy v predpokladanom čase. Ich nasledujúci let však odletel z Rigy a priletel do Moskvy s omeškaním. Následne nemohli nastúpiť na let, ktorý bol treťou časťou ich cesty, a mal ich zobrať z Moskvy do Baku. Z tohto dôvodu ich Air Baltic preložil na iný let a z Moskvy odleteli a v Baku pristáli o deň neskôr, ako bolo plánované.
Keďže ich omeškanie o viac ako štrnásť hodín, s ktorým dotknuté osoby prileteli do ich konečného miesta určenia, viedlo k predĺženiu ich pracovnej cesty, vyplatil im vyšetrovací útvar dodatočné denné diéty a odvody na sociálne zabezpečenie v súlade s litovskou právnou úpravou v celkovej výške 1168,35 litovských litasov (LTL) (približne 338 eur). Tento útvar následne požiadal Air Baltic o náhradu škody vo výške tejto sumy, ktorý túto žiadosť zamietol.
Za týchto okolností vyšetrovací útvar podal na Vilniaus miesto 1 -asis apylinkės teismas (Súd pre prvý obvod mesta Vilnius) žalobu na náhradu škody vo výške 1168,35 LTL (približne 338 eur) od Air Baltic. Rozsudkom z 30. novembra 2012 tento súd tejto žalobe vyhovel.
Air Baltic sa voči tomuto rozsudku odvolal na Vilniaus apygardos teismas (Krajský súd vo Vilniuse). Tento súd odvolanie zamietol a uvedený rozsudok rozsudkom zo 7. novembra 2013 potvrdil.
Air Baltic preto podala kasačný opravný prostriedok na Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Najvyšší súd Litvy).
V rámci tohto opravného prostriedku Air Baltic tvrdí, že právnická osoba, akou je vyšetrovací útvar, nemá právo odvolávať sa na zodpovednosť leteckého dopravcu, ktorá je stanovená v článku 19 Montrealského dohovoru. V podstate uvádza, že táto zodpovednosť sa vzťahuje iba voči samotným cestujúcim, no nie voči iným osobám, o to viac, ak tieto osoby nie sú fyzickými osobami a nemožno ich následne považovať za spotrebiteľov.
Vyšetrovací útvar v podstate tvrdí, že zodpovednosť leteckého dopravcu stanovená v tomto článku 19 sa vzťahuje na osobu, ktorá je na jednej strane ako tento útvar zmluvnou stranou zmluvy o medzinárodnej preprave cestujúcich uzatvorenej s leteckým dopravcom a na druhej strane utrpela škodu spôsobenú omeškaním.
Za týchto okolností Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Najvyšší súd Litvy) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa články 19, 22 a 29 Montrealského dohovoru vykladať v tom zmysle, že letecký dopravca je zodpovedný voči tretím osobám, okrem iného voči zamestnávateľovi cestujúcich (ktorý je právnickou osobou a s ktorým bola uzavretá zmluva o medzinárodnej preprave cestujúcich), za škodu spôsobenú omeškaním letu, v dôsledku ktorého žalobcovi (zamestnávateľovi) vznikli dodatočné výdavky (napríklad zaplatenie diét)?
2.
V prípade zápornej odpovede, má sa článok 29 Montrealského dohovoru vykladať v tom zmysle, že tieto tretie osoby majú právo uplatniť nárok voči leteckému dopravcovi na inom základe, napríklad podľa vnútroštátneho práva?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má Montrealský dohovor, a najmä jeho články 19, 22 a 29, vykladať v tom zmysle, že letecký dopravca, ktorý uzatvoril zmluvu o medzinárodnej preprave so zamestnávateľom osôb prepravovaných ako cestujúcich, akým je zamestnávateľ v prejednávanej veci, je na základe tejto zmluvy zodpovedný voči tomuto zamestnávateľovi za škodu spôsobenú omeškaním letov, ktorými cestovali jeho zamestnanci, spočívajúcu v dodatočných výdavkoch vynaložených uvedeným zamestnávateľom.
Na úvod treba spresniť, že Európske spoločenstvo podpísalo Montrealský dohovor 9. decembra 1999 a tento dohovor bol schválený v mene Európskeho spoločenstva rozhodnutím Rady Európskej únie 5. apríla 2001. Tento dohovor vo vzťahu k Európskej únii vstúpil do platnosti 28. júna 2004.
Z toho vyplýva, že ustanovenia Montrealského dohovoru tvoria od nadobudnutia tejto platnosti integrálnu súčasť právneho poriadku Únie a že Súdny dvor má následne právomoc vydať rozhodnutie v prejudiciálnom konaní týkajúce sa jeho výkladu (pozri v tomto zmysle rozsudky IATA a ELFAA,
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, bod
, ako aj Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, bod
), pričom bol tento dohovor vypracovaný v anglickom, arabskom, čínskom, španielskom, francúzskom a ruskom jazyku a každé z týchto znení je záväzné.
Pokiaľ ide o tento výklad, treba zdôrazniť, že v súlade s ustálenou judikatúrou sa medzinárodná zmluva má vykladať v závislosti od jej znenia, ako aj vzhľadom na jej ciele. Článok 31 Viedenského dohovoru z 23. mája 1969 o zmluvnom práve, ktorý kodifikuje všeobecné medzinárodné právo, ktoré je pre Úniu záväzné, v tejto súvislosti spresňuje, že zmluva sa má vykladať dobromyseľne, v súlade s obvyklým významom, ktorý sa dáva výrazom v zmluve v ich celkovej súvislosti, a takisto s prihliadnutím na predmet a účel zmluvy (pozri v tomto zmysle rozsudky IATA a ELFAA,
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, bod
, ako aj Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, bod
).
Pokiaľ ide o vec samu, treba uviesť, že podľa článku 29 Montrealského dohovoru, ktorý sa vzťahuje na žaloby, pri preprave cestujúcich, batožiny a nákladu môže byť podaná akákoľvek žaloba na náhradu škody, akokoľvek podložená, či už na základe tohto dohovoru, alebo na základe zmluvy, alebo deliktu, alebo inak, za podmienok a obmedzení zodpovednosti, ktoré sú stanovené v tomto dohovore, bez toho, aby bola dotknutá otázka, kto sú osoby oprávnené podať žalobu a aké sú ich práva. Rovnako stanovuje, že v prípade takej žaloby nie je možné získať trestnú náhradu, náhradu s prísnou pokutou alebo náhradu inej nenahraditeľnej škody.
Z toho vyplýva, že na určenie, či je možné domáhať sa náhrady škody s odvolaním sa na zodpovednosť leteckého prepravcu na základe Montrealského dohovoru, treba na začiatku overiť, či škoda, akou je škoda v prejednávanej veci, v dôsledku ktorej sa odvoláva na túto zodpovednosť, spadá do pôsobnosti uvedeného dohovoru.
V tejto súvislosti z článku 19 Montrealského dohovoru vyplýva, že letecký prepravca má v zásade všeobecnú povinnosť nahradiť „škodu spôsobenú omeškaním v leteckej preprave cestujúcich, batožiny alebo nákladu“.
Hoci tento článok charakterizuje škodu spôsobenú omeškaním, ktorú možno nahradiť, na základe udalosti, ktorá k nej viedla, nijako nespresňuje osobu, ktorej táto škoda mohla vzniknúť.
Za týchto podmienok treba konštatovať, že článok 19 Montrealského dohovoru, hoci výslovne nestanovuje zodpovednosť leteckého dopravcu voči zamestnávateľovi, akým je zamestnávateľ v spore vo veci samej, v prípade škody spôsobenej omeškaním letov vykonaných na základe zmluvy o medzinárodnej preprave uzatvorenej medzi týmto zamestnávateľom a týmto prepravcom možno vykladať v tom zmysle, že sa uplatňuje nielen na škodu spôsobenú cestujúcemu, ale aj na škodu, ktorú utrpel takýto zamestnávateľ.
Vzhľadom na judikatúru pripomenutú v bode 24 tohto rozsudku treba určiť, či tento výklad znenia článku 19 Montrealského dohovoru podporuje kontext, v ktorom sa tento článok nachádza, a ciele, ktoré tento dohovor sleduje.
V tejto súvislosti treba po prvé konštatovať, že článok 22 ods. 1 Montrealského dohovoru vo francúzskom znení skutočne obmedzuje pojem škody spôsobenej omeškaním na účely obmedzenia zodpovednosti leteckého prepravcu iba na škodu „subi par des passagers“ (ktorú utrpeli cestujúci).
Toto ustanovenie však výslovne odkazuje na článok 19 Montrealského dohovoru, takže naň nemožno hľadieť ako na ustanovenie, ktoré definuje pojem škody odlišným spôsobom od toho, ako ho definuje tento článok.
Okrem toho anglické, španielske a ruské znenie článku 22 ods. 1 Montrealského dohovoru sa odlišuje od francúzskeho znenia v rozsahu, v akom anglické, španielske a ruské znenie odkazujú na škodu spôsobenú omeškaním („damage caused by delay“, „daño causado por retraso“ a „вред, причиненный при перевозке лиц в результате задержки“), a to bez toho, aby ju obmedzovali na škodu, ktorú utrpeli iba cestujúci.
Znenie článku 22 ods. 1 Montrealského dohovoru v týchto rôznych záväzných jazykových verziách tak podporuje výklad uvedený v bode 29 tohto rozsudku.
Po druhé z článku 1 ods. 1 Montrealského dohovoru, ktorý spresňuje rozsah pôsobnosti tohto dohovoru, vyplýva, že sa tento dohovor vzťahuje na všetku medzinárodnú prepravu cestujúcich, batožiny alebo nákladu vykonávanú lietadlami za odplatu.
Toto ustanovenie teda pod pojmom osoby označuje všeobecne cestujúcich, ktorí sú tak, ako aj batožina a náklad prepravovaní pri medzinárodnej leteckej doprave.
Naopak, nedefinuje osoby, ktoré využívajú služby medzinárodnej leteckej dopravy na presun batožiny, nákladu alebo osôb a ktoré môžu z tohto dôvodu utrpieť škodu.
V tejto súvislosti však treba článok 1 ods. 1 Montrealského dohovoru vykladať s ohľadom na tretie odôvodnenie tohto dohovoru, ktoré zdôrazňuje dôležitosť zabezpečenia ochrany záujmov spotrebiteľov v medzinárodnej leteckej doprave, pričom pojem „spotrebiteľ“ v zmysle tohto dohovoru sa nemusí nutne kryť s pojmom „cestujúci“, ale môže zahŕňať osoby, ktoré nie sú samy osebe prepravované, a nie sú teda cestujúcimi.
Vzhľadom na tento cieľ skutočnosť, že článok 1 ods. 1 Montrealského dohovoru vo svojom znení neodkazuje na osoby, ktoré sa odvolávajú na služby medzinárodného leteckého dopravcu s cieľom prepraviť svojich zamestnancov ako cestujúcich, nemožno chápať tak, že takéto osoby a následne škodu, ktorú môžu tieto osoby z tohto dôvodu utrpieť, vylučuje z rozsahu pôsobnosti tohto dohovoru.
Z analýzy článku 1 ods. 1 Montrealského dohovoru tak vyplýva, že škoda, ktorú utrpeli takéto osoby, je spôsobilá patriť do rozsahu pôsobnosti tohto dohovoru.
Po tretie a na záver z viacerých ustanovení Montrealského dohovoru vyplýva, že tento dohovor spája na jednej strane zodpovednosť leteckého dopravcu a na druhej strane existenciu zmluvy o medzinárodnej preprave uzatvorenej medzi takýmto leteckým dopravcom a druhou zmluvnou stranou bez toho, aby skutočnosť, či táto druhá zmluvná strana je, alebo nie je sama osebe cestujúci, mala osobitný význam s ohľadom na vznik zodpovednosti dopravcu na základe tejto zmluvy.
Keďže článok 1 ods. 2 Montrealského dohovoru však pri definovaní pojmu medzinárodná preprava odkazuje na „dohodu zúčastnených strán“, pokiaľ ide o miesto odletu a miesto určenia takejto prepravy, naznačuje to, že sa zadefinuje v rámci zmluvy.
Okrem toho, tak ako to bolo uvedené v bode 25 tohto rozsudku, z článku 29 Montrealského dohovoru vyplýva, že akákoľvek žaloba o náhradu škody, akokoľvek podložená, na základe Montrealského dohovoru a na základe zmluvy alebo deliktu, alebo inak, môže byť podaná len za podmienok a obmedzení zodpovednosti, ktoré sú stanovené v tomto dohovore, ibaže by sa v súlade s článkom 25 tohto dohovoru letecký dopravca v zmluve zaviazal, že bude podliehať vyšším obmedzeniam zodpovednosti alebo že jeho zodpovednosť nebude vôbec obmedzená.
Okrem toho článok 33 ods. 1 Montrealského dohovoru uvádza, že takáto žaloba sa môže podať okrem iných možných miest, z ktorých si môže žalobca vybrať, na súde v mieste obchodného miesta leteckého dopravcu, v ktorom bola zmluva uzavretá.
Článok 3 tohto dohovoru nakoniec vo svojom odseku 5 uvádza, že nedodržanie osobitných povinností leteckého dopravcu podať informácie a vystaviť dokumenty v rámci medzinárodnej prepravy osôb nemá vplyv na existenciu alebo platnosť zmluvy o preprave, ktorá napriek tomu podlieha pravidlám tohto dohovoru vrátane tých, ktoré sa týkajú obmedzenia zodpovednosti.
Zo všetkého vyššie uvedeného vyplýva, že článok 19 Montrealského dohovoru sa má s ohľadom na jeho znenie a kontext, v ktorom sa tento článok nachádza, a cieľ ochrany záujmov spotrebiteľov, ktorý tento dohovor sleduje, vykladať v tom zmysle, že sa vzťahuje nielen na škodu spôsobenú cestujúcemu, ale aj na škodu, ktorú utrpela osoba, akou je zamestnávateľ, ktorý uzatvoril s leteckým dopravcom zmluvu o medzinárodnej preprave na účely prepravy cestujúcich, ktorí sú jeho zamestnancami.
V prejednávanej veci však, ako to vyplýva aj z bodu 12 tohto rozsudku, dotknutá osoba požiadala o náhradu škody, ktorá jej vznikla z omeškania letu vykonaného na základe zmluvy o medzinárodnej preprave, ktorej predmetom bola preprava nie jedného, ale dvoch cestujúcich zamestnaných touto osobou. V takejto situácii tak nemožno vylúčiť, že suma náhrady škody požadovaná uvedenou osobu bude vyššia ako suma, ktorú by bol požadoval každý z dotknutých cestujúcich, ak by žiadali o náhradu škody individuálne.
Vzhľadom na obmedzenie zodpovednosti leteckého dopravcu „za každého cestujúceho“ stanovené v článku 22 ods. 1 Montrealského dohovoru treba teda overiť, či výklad článku 19 tohto dohovoru vyjadrený v bode 46 tohto rozsudku nemožno spochybniť skutočnosťou, že zmluvné strany uvedeného dohovoru chceli jej uzatvorením aj spravodlivo vyvážiť dotknuté záujmy, ako to vyplýva z piateho odôvodnenia tohto dohovoru.
Z požiadavky zodpovednosti obmedzenej na „každého cestujúceho“ však vyplýva, že výška náhrady škody, ktorú možno priznať osobe, akou je osoba v spore vo veci samej, ktorá podala žalobu o náhradu škody spôsobenej omeškaním v medzinárodnej preprave cestujúcich, nemôže v každom prípade presiahnuť sumu získanú vynásobením maximálnej sumy určenej v článku 22 ods. 1 Montrealského dohovoru počtom cestujúcich prepravovaných na základe zmluvy uzatvorenej medzi touto osobou a dotknutým leteckým dopravcom alebo dotknutými leteckými dopravcami.
Takáto náhrada škody zabezpečuje spravodlivé vyváženie jednotlivých záujmov. Osoby, akými sú osoby dotknuté vo veci samej, sa totiž vzhľadom na obmedzenie stanovené v článku 22 ods. 1 Montrealského dohovoru nachádzajú v postavení, ktoré nie je ani výhodnejšie, ani nevýhodnejšie od postavenia cestujúcich, ktorí sami osebe utrpeli škodu spôsobenú omeškaním.
Pokiaľ ide o leteckých dopravcov, majú záruku, že ich zodpovednosť nemôže presiahnuť obmedzenie na „každého cestujúceho“ stanovené týmto ustanovením, keďže, ako to aj bolo vyjadrené v bode 49 tohto rozsudku, náhrada škody priznaná týmto osobám nemôže v žiadnom prípade presiahnuť sčítanie všetkých náhrad škôd, ktoré by mohli byť priznané všetkým dotknutým cestujúcim, ak by boli konali individuálne.
Z toho vyplýva, že na prvú otázku treba odpovedať tak, že Montrealský dohovor, a najmä jeho články 19, 22 a 29, sa má vykladať v tom zmysle, že letecký dopravca, ktorý uzatvoril zmluvu o medzinárodnej preprave so zamestnávateľom osôb prepravovaných ako cestujúcich, akým je zamestnávateľ v prejednávanej veci, je na základe tejto zmluvy zodpovedný voči tomuto zamestnávateľovi za škodu spôsobenú omeškaním letov, ktorými cestovali jeho zamestnanci, spočívajúcu v dodatočných výdavkoch vynaložených uvedeným zamestnávateľom.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou, položenou v prípade zápornej odpovede na prvú otázku, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 29 Montrealského dohovoru vykladať v tom zmysle, že zamestnávateľ, akým je zamestnávateľ v spore vo veci samej, má právo podať žalobu o zodpovednosť voči leteckému dopravcovi na inom základe ako na tomto dohovore, a to najmä podľa vnútroštátneho práva.
Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú otázku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

Dohovor o zjednotení niektorých pravidiel pre medzinárodnú leteckú dopravu uzavretý v Montreale 28. mája 1999 a schválený Európskym spoločenstvom rozhodnutím Rady 2001/539/ES z 5. apríla 2001, a najmä jeho články 19, 22 a 29, sa má vykladať v tom zmysle, že letecký dopravca, ktorý uzatvoril zmluvu o medzinárodnej preprave so zamestnávateľom osôb prepravovaných ako cestujúcich, akým je zamestnávateľ v spore vo veci samej, je na základe tejto zmluvy zodpovedný voči tomuto zamestnávateľovi za škodu spôsobenú omeškaním letov, ktorými cestovali jeho zamestnanci, spočívajúcu v dodatočných výdavkoch vynaložených uvedeným zamestnávateľom.

Podpisy
(
*1
)   Jazyk konania: litovčina.