CELEX: 62018CJ0128
Zahtjev za prethodnu odluku
Policijska i pravosudna suradnja u kaznenim stvarima
Okvirna oduka 2002/584/PUP
Europski uhidbeni nalog
Razlozi za odbijanje izvršenja
Članak 4. Povelje Europske unije o temeljnim pravima
Zabrana nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja
Uvjeti oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici naloga
Ocjena pravosudnog tijela izvršenja
Kriteriji

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 4. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (
SL 2002., L 190, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 83. i ispravak
SL 2013., L 222, str. 14
.), kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009. (
SL 2009., L 81, str. 24
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 16., str. 169.) (u daljnjem tekstu: Okvirna odluka 2002/584).
Zahtjev je upućen u okviru izvršenja u Njemačkoj europskog uhidbenog naloga koji je 12. kolovoza 2016. izdala Judecătoria Medgidia (Prvostupanjski sud u Medgidiji, Rumunjska) u odnosu na Dumitru‑Tudora Dorobantua radi vođenja kaznenog progona u Rumunjskoj.
Pravni okvir
EKLJP
Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisana u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), u članku 3., naslovljenom „Zabrana mučenja”, određuje:
„Nitko se ne smije podvrgnuti mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.”
Pravo Unije
Povelja
Članak 4. Povelje, naslovljen „Zabrana mučenja i nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazne”, glasi:
„Nitko se ne smije podvrgnuti mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.”
Objašnjenja koja se odnose na Povelju Europske unije o temeljnim pravima (
SL 2007., C 303, str. 17
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120., u daljnjem tekstu: Objašnjenja koja se odnose na Povelju) u pogledu članka 4. Povelje pojašnjavaju da je „[p]ravo u [tom] članku […] pravo zajamčeno člankom 3. EKLJP‑a, koji jednako glasi” i da „[n]a temelju članka 52. stavka 3. Povelje, značenje i opseg primjene članka 4. Povelje jednaki su značenju i opsegu primjene članka 3. EKLJP‑a”.
Članak 52. Povelje, naslovljen „Opseg i tumačenje prava i načela”, u stavku 3. predviđa:
„U onoj mjeri u kojoj ova Povelja sadrži prava koja odgovaraju pravima zajamčenima [EKLJP‑om], značenje i opseg primjene tih prava jednaki su onima iz spomenute Konvencije. Ova odredba ne sprječava pravo Unije da pruži širu zaštitu.”
U Objašnjenjima koja se odnose na Povelju pojašnjava se, što se tiče njezina članka 52. stavka 3., da „[u]pućivanje na EKLJP obuhvaća i Konvenciju i protokole uz nju” i da su „[z]načenje i područje primjene zajamčenih prava utvrđeni […] ne samo tekstom tih instrumenata nego i sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava i Suda Europske unije” i da je „[n]amjena posljednje rečenice stavka […] dopustiti [Europskoj] [u]niji da jamči širu zaštitu” te da „[u] svakom slučaju, razina zaštite koju pruža Povelja nikad ne smije biti niža od one koju jamči EKLJP”.
U skladu s člankom 53. Povelje, naslovljenim „Područje primjene”:
„Nijedna odredba ove Povelje ne smije se tumačiti kao ograničavanje ili nepovoljno utjecanje na ljudska prava i temeljne slobode, na način na koji ih u njihovim područjima primjene priznaju pravo Unije i međunarodno pravo te međunarodni sporazumi čije su stranke Unija ili sve države članice, uključujući [EKLJP], te ustavi država članica.”
Okvirna odluka 2002/584
Članak 1. Okvirne odluke 2002/584, naslovljen „Definicija europskog uhidbenog naloga i obveza njegova izvršenja”, propisuje:
„1.   Europski uhidbeni nalog je sudska odluka koju izdaje država članica s ciljem uhićenja i predaje tražene osobe od strane druge države članice, zbog vođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.
2.   Države članice izvršavaju svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja u skladu s odredbama ove Okvirne odluke.
3.   Ova Okvirna odluka ne mijenja obvezu poštovanja temeljnih prava i temeljnih pravnih načela sadržanih u članku 6. [UEU‑a].”
Članci 3., 4. i 4.a Okvirne odluke 2002/584 utvrđuju razloge za obvezno i za moguće neizvršenje europskog uhidbenog naloga.
Članak 5. Okvirne odluke 2002/584 propisuje jamstva koja država članica izdavateljica naloga u nekim slučajevima mora pružiti.
U skladu s člankom 6. Okvirne odluke 2002/584, naslovljenim „Utvrđivanje nadležnih pravosudnih tijela”:
„1.   Pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog jest pravosudno tijelo države članice koja izdaje uhidbeni nalog, nadležno za izdavanje europskog uhidbenog naloga u skladu s pravom te države.
2.   Pravosudno tijelo izvršenja jest pravosudno tijelo države članice izvršenja nadležno za izvršenje europskog uhidbenog naloga u skladu s pravom te države.
[…]”
Članak 7. Okvirne odluke 2002/584 naslovljen „Sudjelovanje središnjeg tijela” u stavku 1. propisuje:
„Svaka država članica može odrediti središnje tijelo ili, ako je to predviđeno u njezinu pravnom sustavu, više središnjih tijela za pružanje pomoći nadležnim pravosudnim tijelima.”
Člankom 15. Okvirne odluke 2002/584, naslovljenim „Odluka o predaji”, propisuje se:
„1.   Pravosudno tijelo izvršenja odlučuje, u rokovima i pod uvjetima utvrđenima ovom Okvirnom odlukom, treba li osoba biti predana.
2.   Ako pravosudno tijelo izvršenja utvrdi da su informacije koje je dostavila država članica izdavateljica uhidbenog naloga nedostatne i ne omogućavaju donošenje odluke o predaji tražene osobe, od nje zahtijeva da potrebne dopunske informacije, posebno one u vezi s člancima 3. do 5. te s odredbama članka 8., budu žurno dostavljene te može postaviti rok za njihov primitak, uzimajući u obzir potrebu poštovanja rokova iz članka 17.
3.   Pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog u bilo koje doba može pravosudnom tijelu izvršenja poslati sve korisne dodatne informacije.”
U skladu s člankom 17. Okvirne odluke 2002/584 naslovljenim „Rokovi i postupci za donošenje odluke o izvršenju europskog uhidbenog naloga”:
„1.   Europski uhidbeni nalog obrađuje se i izvršava kao žurni predmet.
2.   U slučajevima u kojima tražena osoba pristaje na vlastitu predaju, pravomoćna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga trebala bi biti donesena u roku od 10 dana nakon njezina pristanka.
3.   U ostalim slučajevima, pravomoćna odluka o izvršenju europskog uhidbenog naloga trebala bi biti donesena u roku od 60 dana od uhićenja tražene osobe.
4.   Ako, u posebnim slučajevima, europski uhidbeni nalog ne može biti izvršen u rokovima iz stavaka 2. ili 3., pravosudno tijelo izvršenja o tome odmah obavještava pravosudno tijelo koje je izdalo uhidbeni nalog, navodeći razloge kašnjenja. U tome slučaju, rok može biti produljen za dodatnih 30 dana.
[…]”
Njemačko pravo
Temeljni zakon Savezne Republike Njemačke
Članak 101. stavak 1. druga rečenica Grundgesetza für die Bundesrepublik Deutschland (Temeljni zakon Savezne Republike Njemačke) od 23. svibnja 1949. (BGBl. 1949, str. 1.) određuje:
„Nikome ne smije biti oduzeto pravo da mu sudi zakonom ustanovljeni sud.”
Zakon o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima
Okvirna odluka 2002/584 prenesena je u njemački pravni sustav člancima 78. do 83.k Gesetza über die internationale Rechtshilfe in Strafsachen (Zakon o međunarodnoj pravnoj pomoći u kaznenim stvarima) od 23. prosinca 1982., kako je izmijenjen Europäisches Haftbefehlsgesetzom (Zakon o europskom uhidbenom nalogu) od 20. srpnja 2006. (BGBl. 2006 I, str. 1721.).
Članak 73. tog zakona, kako je izmijenjen Zakonom o europskom uhidbenom nalogu, navodi:
„Pravna pomoć i prijenos podataka, za koje nije podnesen prethodni zahtjev, nedopušteni su ako su protivni bitnim načelima njemačkog pravnog poretka. U slučaju zahtjeva na temelju osmog, devetog i desetog dijela, pravna pomoć je nedopuštena ako je protivna načelima sadržanima u članku 6. UEU‑a.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Judecătoria Medgidia (Prvostupanjski sud u Medgidiji) je 12. kolovoza 2016. izdala europski uhidbeni nalog protiv D.-T. Dorobantua, rumunjskog državljanina, radi vođenja kaznenog progona zbog kaznenih djela protiv imovine kao i krivotvorenja ili korištenja krivotvorinama (u daljnjem tekstu: europski uhidbeni nalog od 12. kolovoza 2016.).
Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu, Njemačka) je rješenjima od 3. i 19. siječnja 2017. utvrdio zakonitost predaje D.-T. Dorobantua, na temelju europskog uhidbenog naloga od 12. kolovoza 2016., rumunjskim tijelima.
Navedeni je sud u tu svrhu podsjetio na zahtjeve koje je s tim u vezi postavila presuda Suda od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru (
C‑404/15 i C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
), prema kojima pravosudno tijelo izvršenja mora najprije ocijeniti postoje li u državi članici izdavateljici, u pogledu uvjetâ oduzimanja slobode, sustavni ili opći nedostaci ili pak oni koji utječu na određene skupine osoba ili na određene zatvorske ustanove, a zatim provjeriti postoje li ozbiljni i opravdani razlozi zbog kojih se može smatrati da postoji stvarna opasnost da će predmetna osoba zbog uvjeta oduzimanja njezine slobode u toj državi biti podvrgnuta nečovječnom ili ponižavajućem postupanju.
U okviru prve faze tog nadzora Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) utvrdio je, među ostalim na temelju odluka Europskog suda za ljudska prava u pogledu Rumunjske, kao i na temelju izvješća Bundesministeriuma der Justiz und für Verbraucherschutz (Savezno ministarstvo pravosuđa i zaštite potrošača, Njemačka), postojanje konkretnih indicija o sustavnim i općim nedostacima u pogledu uvjetâ oduzimanja slobode u Rumunjskoj.
Nakon tog utvrđenja navedeni je sud u okviru druge faze navedenog nadzora ocijenio dokaze koje su mu, među ostalim, dostavili sud koji je izdao predmetni uhidbeni nalog i Ministerul Justiției (Ministarstvo pravosuđa, Rumunjska) u vezi s uvjetima oduzimanja slobode D.-T. Dorobantua u slučaju njegove predaje rumunjskim tijelima.
U tom pogledu Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) uzeo je u obzir informaciju prema kojoj bi D.-T. Dorobantu, u okviru istražnog zatvora tijekom kaznenog postupka koji se protiv njega vodi, bio smješten u prostorijama za četiri osobe s površinom od 12,30 m
, 12,67 m
odnosno 13,50 m
ili u prostorijama za deset osoba s površinom od 36,25 m
. Ako bi D.-T. Dorobantu bio osuđen na kaznu zatvora, u početku bi bio smješten u zatvorskoj ustanovi u kojoj svaki zatvorenik raspolaže površinom od 3 m
, nakon čega bi, u slučaju smještaja u zatvor zatvorenog tipa, imao pravo na iste takve uvjete, a u slučaju smještaja u zatvor otvorenog ili poluotvorenog tipa imao bi pravo na prostoriju površine 2 m
po osobi.
Pozivajući se na presude Europskog suda za ljudska prava od 22. listopada 2009., Orchowski protiv Poljske (CE:ECHR:2009:1022JUD001788504) od 19. ožujka 2013., Blejuşcă protiv Rumunjske (CE:ECHR:2013:0319JUD000791010) i od 10. lipnja 2014., Mihai Laurenţiu Marin protiv Rumunjske (CE:ECHR:2014:0610JUD007985712), Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) proveo je sveobuhvatnu ocjenu uvjetâ oduzimanja slobode u Rumunjskoj. U tom je pogledu utvrđeno njihovo poboljšanje od 2014., iako površina od 2 m
po osobi ne odgovara zahtjevima utvrđenima sudskom praksom Europskog suda za ljudska prava. Nedostatnost prostora kojim raspolažu osobe kojima je oduzeta sloboda ipak se uvelike nadomješta drugim uvjetima oduzimanja slobode. Osim toga, navedeni je sud istaknuo da je Rumunjska uspostavila mehanizam učinkovitog nadzora uvjetâ oduzimanja slobode.
Usto, Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) utvrdio je da bi u slučaju odbijanja predaje D.-T. Dorobantua rumunjskim tijelima kaznena djela koja mu se stavljaju na teret ostala nekažnjena, što bi bilo protivno cilju osiguravanja učinkovitosti kaznenog pravosuđa unutar Unije.
Na temelju rješenjâ od 3. i 19. siječnja 2017. koja je donio Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu), Generalstaatsanwaltschaft Hamburg (Glavno državno odvjetništvo u Hamburgu, Njemačka) odobrio je predaju D.-T. Dorobantua rumunjskim tijelima nakon što odsluži kaznu zatvora na koju je osuđen zbog drugih kaznenih djela koja je počinio u Njemačkoj.
D.-T. Dorobantu je do 24. rujna 2017. izdržavao kaznu zatvora koja mu je izrečena za ta kaznena djela počinjena u Njemačkoj.
D.-T. Dorobantu podnio je Bundesverfassungsgerichtu (Savezni ustavni sud, Njemačka) tužbu protiv tih rješenja Hanseatisches Oberlandesgerichta Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu).
Rješenjem od 19. prosinca 2017. Bundesverfassungsgericht (Savezni ustavni sud) ukinuo je navedena rješenja zbog toga što povređuju pravo D.-T. Dorobantua da mu sudi zakonom ustanovljeni sud, predviđeno člankom 101. stavkom 1. drugom rečenicom Temeljnog zakona Savezne Republike Njemačke. Predmet je vraćen na ponovno odlučivanje Hanseatisches Oberlandesgerichtu Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu).
U svojem je rješenju Bundesverfassungsgericht (Savezni ustavni sud) utvrdio da je Europski sud za ljudska prava u presudi od 20. listopada 2016., Muršić protiv Hrvatske (CE:ECHR:2016:1020JUD000733413), presudio da je činjenica da je osobni prostor kojim zatvorenik raspolaže manji od 3 m
u zajedničkoj zatvorskoj prostoriji temelj za „čvrstu predmnjevu” povrede članka 3. EKLJP‑a, pri čemu se ta čvrsta predmnjeva obično može oboriti samo ako su smanjenja osobnog prostora u odnosu na traženi minimum od 3 m
kratkotrajna, povremena i neznatna i ako su popraćena dovoljnom slobodom kretanja izvan zatvorske prostorije i primjerenim aktivnostima izvan nje, a zatvorenik je zatvoren u ustanovi koja općenito pruža pristojne uvjete oduzimanja slobode i ne postoje drugi otegotni aspekti uvjetâ oduzimanja slobode predmetnoj osobi.
Osim toga, prema mišljenju Bundesverfassungsgerichta (Savezni ustavni sud), određene kriterije koje je uzeo u obzir Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) u okviru svoje sveobuhvatne ocjene uvjetâ oduzimanja slobode u Rumunjskoj Europski sud za ljudska prava dosad nije izričito prihvatio kao elemente koji mogu nadomjestiti smanjenje osobnog prostora kojim zatvorenik raspolaže. Ti su elementi, osobito, mogućnost korištenja dopusta, primanja posjetitelja, davanja na čišćenje osobne odjeće i kupnje proizvoda. Osim toga, nije sigurno može li poboljšanje sustava grijanja, sanitarnih instalacija i uvjeta higijene nadomjestiti, s obzirom na noviju sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava, takvo smanjenje tog osobnog prostora.
Bundesverfassungsgericht (Savezni ustavni sud) također je naglasio da ni Sud Europske unije ni Europski sud za ljudska prava dosad nisu odlučivali, u predmetu poput onoga o kojem je riječ u glavnom postupku, o relevantnosti kriterija koji se odnose na suradnju kaznenih sudova u Uniji ni o potrebi da se izbjegne nekažnjavanje počiniteljâ kaznenih djela i stvaranje „
safe havens
” (sigurnih luka) za njih.
Nacionalni uhidbeni nalog koji je izdao Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) radi predaje D.-T. Dorobantua izvršen je prije donošenja rješenja od 20. prosinca 2017., kojim je ukinut istražni zatvor određen predmetnoj osobi.
Kako bi donio odluku nakon što je Bundesverfassungsgericht (Savezni ustavni sud) odlučio vratiti predmet na ponovno odlučivanje, Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) želi znati koji zahtjevi proizlaze iz članka 4. Povelje kad je riječ o uvjetima oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici naloga i koje kriterije valja uzeti u obzir prilikom ocjene poštovanja tih zahtjeva na temelju presude Suda od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru (
C‑404/15 i C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
).
U tim je okolnostima Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Koje minimalne zahtjeve moraju, za potrebe primjene Okvirne odluke 2002/584 […], ispuniti uvjeti oduzimanja slobode kako bi bili u skladu s člankom 4. Povelje?
(a)
Osobito, postoji li sa stajališta prava Unije ‚apsolutna’ donja granica u pogledu veličine prostorije u kojoj je smještena osoba kojoj je oduzeta sloboda ispod koje uvijek postoji povreda članka 4. Povelje?
i.
Je li prilikom određivanja individualnog dijela prostorije u kojoj je smještena osoba kojoj je oduzeta sloboda važno je li riječ o jednokrevetnoj ili višekrevetnoj prostoriji?
ii.
Treba li prilikom izračuna veličine prostorije u kojoj je smještena osoba kojoj je oduzeta sloboda oduzeti površinu koju zauzima namještaj (krevet, ormar itd.)?
iii.
Koje su eventualne infrastrukturne pretpostavke, relevantne za pitanje usklađenosti uvjetâ oduzimanja slobode s pravom Unije? Koja je eventualna važnost neposrednog (ili samo posrednog) otvorenog pristupa iz prostorije, primjerice, sanitarnim ili drugim prostorijama te opskrba hladnom i toplom vodom, grijanju, rasvjeti itd.?
(b)
Koliko su za tu procjenu važni različiti ‚sustavi izvršenja kazne’, odnosno različita vremena otvaranja prostorija i različit opseg slobode kretanja unutar zatvorske ustanove?
(c)
Mogu li se, kao što je to ovo vijeće učinilo u svojim odlukama o proglašavanju predaje zakonitom, uzeti u obzir i pravna i organizacijska poboljšanja u državi članici izdavateljici (uvođenje sustava ombudsmana, uspostava sudova za izvršenje kazni itd.)?
2.
Prema kojim kriterijima treba ocjenjivati uvjete oduzimanja slobode u pogledu temeljnih prava zajamčenih pravom Unije? U kojoj mjeri ti kriteriji utječu na tumačenje pojma ‚stvarna opasnost’ u smislu presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru (
C‑404/15 i C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
)?
(a)
Jesu li pravosudna tijela države članice izvršenja u tom pogledu ovlaštena provoditi neograničen nadzor uvjetâ oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici ili se moraju ograničiti na nadzor očitih nedostataka?
(b)
Ako Sud prilikom odgovora na prvo pitanje zaključi da postoje ‚apsolutni’ zahtjevi prava Unije za uvjete oduzimanja slobode: znači li neispunjenje tih minimalnih uvjeta nemogućnost bilo kakvog procjenjivanja tako da bi posljedično uvijek postojala ‚stvarna opasnost’ koja zabranjuje predaju, ili država članica izvršiteljica ipak može provesti procjenjivanje? Mogu li se pritom uzeti u obzir aspekti poput osiguravanja pravne pomoći između država članica, učinkovitost europskog kaznenog pravosuđa i načela uzajamnog povjerenja i priznavanja?”
Postupak pred Sudom
Rješenjem od 25. rujna 2018., koje je Sud zaprimio 27. rujna 2018., Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) obavijestio je Sud da je, nakon što je europski uhidbeni nalog od 12. kolovoza 2016. izdan protiv D.-T. Dorobantua, potonji bio
in absentia
osuđen u Rumunjskoj na zatvorsku kaznu u trajanju od dvije godine i četiri mjeseca. Posljedično, rumunjsko pravosudno tijelo poništilo je navedeni europski uhidbeni nalog i 1. kolovoza 2018. izdalo novi europski uhidbeni nalog u svrhu izvršenja navedene kazne (u daljnjem tekstu: europski uhidbeni nalog od 1. kolovoza 2018.). Sud koji je uputio zahtjev je nakon te zamjene europskog uhidbenog naloga ostao pri svojim prethodnim pitanjima.
U skladu s člankom 101. Poslovnika Suda, Sud je 14. studenoga 2018. Hanseatisches Oberlandesgerichtu Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) uputio zahtjev za pojašnjenje, među ostalim, toga mogu li se odobrenje za izvršenje i izvršenje europskog uhidbenog naloga od 1. kolovoza 2018. smatrati izvjesnima, a ne hipotetskima.
Dopisom od 20. prosinca 2018., koji je Sud zaprimio istog dana, Hanseatisches Oberlandesgericht Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) odgovorio je da su, ovisno o odgovoru Suda na prethodna pitanja, odobrenje za izvršenje i izvršenje navedenog europskog uhidbenog naloga od 1. kolovoza 2018. izvjesni.
Iz podataka navedenih u rješenju Hanseatisches Oberlandesgerichta Hamburg (Hanzeatski visoki zemaljski sud u Hamburgu) od 25. rujna 2018. i u tom dopisu od 20. prosinca 2018. tako proizlazi da je sud koji je uputio zahtjev pozvan odlučiti o izvršenju valjanog europskog uhidbenog naloga (vidjeti,
a contrario
, rješenje od 15. studenoga 2017., Aranyosi,
C‑496/16
, neobjavljeno,
EU:C:2017:866
, t.
26.
i
27.
). Dakle, valja odgovoriti na pitanja koja je postavio sud koji je uputio zahtjev.
O prethodnim pitanjima
Svojim pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev pita se, kao prvo, o intenzitetu i opsegu nadzora koji pravosudno tijelo izvršenja, koje raspolaže dokazima o postojanju sustavnih ili općih nedostataka u pogledu uvjetâ oduzimanja slobode u zatvorskim ustanovama države članice izdavateljice naloga, treba provesti s obzirom na članak 1. stavak 3. Okvirne odluke 2002/584, u vezi s člankom 4. Povelje, kako bi ocijenilo postoje li ozbiljni i opravdani razlozi zbog kojih se može smatrati da će osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog nakon njezine predaje toj državi članici biti izložena stvarnoj opasnosti od nečovječnog i ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. Povelje. Osobito se pita treba li taj nadzor biti neograničen ili, naprotiv, ograničen samo na slučajeve očitih nedostataka uvjetâ oduzimanja slobode.
Kao drugo, pita se treba li u okviru te ocjene uzeti u obzir zahtjev minimalnog prostora za osobu smještenu u zatvorskoj prostoriji u takvoj ustanovi. Također se pita o načinima izračuna tog prostora zajedno s namještajem i sanitarnim čvorom unutar zatvorske prostorije kao i o relevantnosti, za takvu ocjenu, drugih uvjeta oduzimanja slobode poput zdravstvenih uvjeta ili opsega slobode kretanja osobe smještene u zatvorskoj ustanovi.
Kao treće, želi znati treba li za potrebe te ocjene uzeti u obzir postojanje zakonodavnih i strukturnih mjera koje se odnose na poboljšanje nadzora uvjetâ oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici naloga.
Kao četvrto, pita može li se eventualno nepoštovanje države članice minimalnih uvjeta oduzimanja slobode kompenzirati s razmatranjima koja se odnose na učinkovitost pravosudne suradnje u kaznenim stvarima kao i s načelima uzajamnog povjerenja i priznavanja.
Uvodne napomene
Kako bi se odgovorilo na postavljena pitanja najprije valja podsjetiti da, kao što proizlazi iz sudske prakse Suda, pravo Unije počiva na temeljnoj predmnjevi prema kojoj svaka država članica sa svim drugim državama članicama dijeli, i priznaje da i one s njom dijele, niz zajedničkih vrijednosti na kojima se temelji Unija, kako je navedeno u članku 2. UEU‑a. Ta predmnjeva podrazumijeva i opravdava postojanje uzajamnog povjerenja među državama članicama u priznavanju tih vrijednosti i stoga u poštovanju prava Unije koje ih provodi (presude od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava),
C‑216/18 PPU
,
EU:C:2018:586
, t.
35.
i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
48.
).
I načelo uzajamnog povjerenja među državama članicama i načelo uzajamnog priznavanja, koje se sâmo temelji na uzajamnom povjerenju među potonjima, imaju u pravu Unije ključno značenje s obzirom na to da omogućavaju stvaranje i održavanje prostora bez unutarnjih granica. Točnije, načelo uzajamnog povjerenja svakoj od tih država nalaže, osobito u pogledu područja slobode, sigurnosti i pravde, da smatra, osim u iznimnim okolnostima, da sve ostale države članice poštuju pravo Unije i, konkretno, njime priznata temeljna prava (presude od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava),
C‑216/18 PPU
,
EU:C:2018:586
, t.
36.
i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
49.
).
Stoga, kad provode pravo Unije, države članice mogu, na temelju tog prava, biti obvezne predmnijevati da druge države članice poštuju temeljna prava, tako da od druge države članice ne samo da ne mogu zahtijevati višu nacionalnu razinu zaštite temeljnih prava od one koju osigurava pravo Unije nego ni, osim u iznimnim slučajevima, provjeriti je li ta druga država članica u konkretnom slučaju doista poštovala temeljna prava koja jamči Unija (presude od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava),
C‑216/18 PPU
,
EU:C:2018:586
, t.
37.
i navedena sudska praksa i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
50.
).
U području uređenom Okvirnom odlukom 2002/584, načelo uzajamnog priznavanja koje je, kao što proizlazi osobito iz njezine uvodne izjave 6., „kamen temeljac” pravosudne suradnje u kaznenim stvarima, nalazi svoje područje primjene u članku 1. stavku 2. te okvirne odluke kojim se utvrđuje pravilo prema kojem su države članice dužne izvršiti svaki europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja i u skladu s odredbama navedene okvirne odluke. Pravosudna tijela izvršenja mogu dakle odbiti izvršiti takav nalog samo zbog taksativno navedenih razloga za neizvršenje predviđenih Okvirnom odlukom, a izvršenje europskog uhidbenog naloga može se uvjetovati samo jednim od uvjeta koji su taksativno propisani u njezinu članku 5. Dakle, dok je izvršenje europskog uhidbenog naloga načelo, odbijanje izvršenja takvog naloga zamišljeno je kao iznimka koja se mora usko tumačiti. Stoga su Okvirnom odlukom 2002/584 izričito navedeni razlozi za obvezno (članak 3.) i razlozi za moguće (članak 4. i 4.a) neizvršenje europskog uhidbenog naloga, kao i jamstva koje država članica izdavateljica uhidbenog naloga mora pružiti u posebnim slučajevima (članak 5.) (presude od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava),
C‑216/18 PPU
,
EU:C:2018:586
, t.
41.
i
42.
i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
54.
i
55.
).
Ipak, Sud je također potvrdio da su moguća druga ograničenja načela uzajamnog priznavanja i povjerenja među državama članicama „u iznimnim okolnostima” (presude od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava),
C‑216/18 PPU
,
EU:C:2018:586
, t.
43.
i navedena sudska praksa i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
56.
).
Sud je u vezi s time utvrdio da pod određenim uvjetima pravosudno tijelo izvršenja mora obustaviti postupak predaje uspostavljen Okvirnom odlukom 2002/584 ako zbog takve predaje postoji opasnost od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja, u smislu članka 4. Povelje, prema traženoj osobi (vidjeti u tom smislu presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru,
C‑404/15 i C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, t.
84.
; od 25. srpnja 2018., Minister for Justice and Equality (Nedostaci pravosudnog sustava),
C‑216/18 PPU
,
EU:C:2018:586
, t.
44.
i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
57.
).
Tako, ako pravosudno tijelo države članice izvršenja raspolaže dokazima o postojanju stvarne opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja prema osobama kojima je oduzeta sloboda u državi članici izdavateljici naloga, na osnovi standarda zaštite temeljnih prava zajamčenih pravom Unije i osobito člankom 4. Povelje, ono je dužno ocijeniti postojanje te opasnosti kada mora odlučiti o predaji osobe na koju se odnosi europski uhidbeni nalog tijelima države članice izdavateljice naloga. Naime, izvršenje takvog naloga ne smije dovesti do nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja prema toj osobi (presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru,
C‑404/15 i C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, t.
88.
i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
59.
).
U tu svrhu pravosudno tijelo svoju odluku mora prije svega temeljiti na objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i valjano ažuriranim elementima o uvjetima oduzimanja slobode koji prevladavaju u državi članici izdavateljici i dokazuju postojanje sustavnih ili općih nedostataka ili nedostataka koji utječu na određene skupine osoba ili pak određene zatvorske ustanove. Ti elementi mogu, među ostalim, proizlaziti iz međunarodnih sudskih odluka, poput presuda Europskog suda za ljudska prava, sudskih odluka države članice izdavateljice naloga kao i odluka, izvješća ili drugih dokumenata koje izrađuju tijela Vijeća Europe ili koji potječu iz sustava Ujedinjenih naroda (presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru,
C‑404/15 i C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, t.
89.
i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
60.
).
U ovom slučaju, kao što to proizlazi iz spisa kojim raspolaže Sud, sud koji je uputio zahtjev je na temelju odluka Europskog suda za ljudska prava u pogledu Rumunjske, odluka njemačkih sudova i izvještaja Saveznog ministarstva pravosuđa i zaštite potrošača utvrdio postojanje konkretnih indicija o sustavnim i općim nedostacima u pogledu uvjetâ oduzimanja slobode u toj državi članici. Njegova pitanja temelje se, dakle, na predmnjevi o postojanju takvih nedostataka, čiju točnost mora provjeriti sud koji je uputio zahtjev, uzimajući u obzir valjano ažurirane podatke (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
71.
).
U svakom slučaju, sâmo postojanje elemenata koji svjedoče o sustavnim ili općim nedostacima ili nedostacima koji utječu na određene skupine osoba ili pak određene zatvorske ustanove u pogledu uvjetâ oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici naloga ne podrazumijeva nužno da bi dotična osoba u konkretnom slučaju bila podvrgnuta nečovječnom ili ponižavajućem postupanju u slučaju predaje tijelima te države članice (presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru,
C‑404/15 i C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, t.
91.
i
93.
i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
61.
).
Također, kako bi se osiguralo poštovanje članka 4. Povelje u pojedinačnom slučaju osobe na koju se odnosi europski uhidbeni nalog, pravosudno tijelo izvršenja koje ima na raspolaganju objektivne, vjerodostojne, precizne i valjano ažurirane elemente koji svjedoče o postojanju takvih nedostataka dužno je potom konkretno i precizno ispitati postoje li u okolnostima konkretnog slučaja ozbiljni i opravdani razlozi zbog kojih se može smatrati da će nakon njezine predaje toj državi članici ta osoba biti izložena stvarnoj opasnosti podvrgavanja nečovječnom i ponižavajućem postupanju u smislu toga članka, zbog okolnosti u kojima joj je oduzeta sloboda u državi članici izdavateljici naloga (vidjeti u tom smislu presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru,
C‑404/15 i C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, t.
92.
i
94.
i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
62.
).
Tumačenje članka 4. Povelje navedeno u točkama 50. do 55. ove presude u biti odgovara smislu koji Europski sud za ljudska prava pripisuje članku 3. EKLJP‑a.
Potonji je presudio da sud države stranke EKLJP‑a ne može odbiti izvršenje europskog uhidbenog naloga zbog toga što postoji opasnost da se traženu osobu u državi izdavateljici naloga izloži uvjetima oduzimanja slobode koji podrazumijevaju nečovječno i ponižavajuće postupanje ako navedeni sud nije prethodno proveo ažurirano i detaljno ispitivanje situacije kakva je bila u trenutku donošenja njegove odluke niti je nastojao utvrditi strukturne nedostatke u pogledu uvjeta oduzimanja slobode i stvarni i individualizirani rizik od povrede članka 3. EKLJP‑a u toj državi (presuda ESLJP‑a od 9. srpnja 2019., Romeo Castaño protiv Belgije, CE:ECHR:2019:0709JUD000835117, t. 86.).
Intenzitet i opseg nadzora uvjetâ oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici naloga koji provodi pravosudno tijelo izvršenja
Kao prvo, što se tiče pitanja suda koji je uputio zahtjev u pogledu intenziteta i opsega nadzora koji pravosudno tijelo izvršenja provodi u pogledu uvjeta oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici naloga u odnosu na članak 1. stavak 3. Okvirne odluke 2002/584 u vezi s člankom 4. Povelje, uvodno valja podsjetiti da su, u skladu s člankom 52. stavkom 3. prvom rečenicom Povelje, s obzirom na to da pravo iz članka 4. te Povelje odgovara pravu zajamčenom člankom 3. EKLJP‑a, njegovo značenje i opseg istovjetni onima koje mu dodjeljuje ta konvencija. Osim toga, u Objašnjenjima koja se odnose na Povelju pojašnjava se, u pogledu tog članka 52. stavka 3., da značenje i opseg prava zajamčenih EKLJP‑om ne utvrđuje samo tekst te konvencije, nego i sudska praksa Europskog suda za ljudska prava i ona Suda Europske unije.
Nakon tog uvodnog pojašnjenja, valja kao prvo istaknuti da, kako bi bilo obuhvaćeno člankom 3. EKLJP‑a, zlostavljanje mora dosegnuti minimalni prag ozbiljnosti, koji ovisi o svim okolnostima predmeta, osobito o trajanju zlostavljanja i njegovim fizičkim ili psihičkim posljedicama te u nekim slučajevima o spolu, dobi i zdravstvenom stanju osobe (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
91.
i navedenu sudsku praksu).
Cilj je članka 3. EKLJP‑a osigurati da se svaki zatvorenik drži u uvjetima koji jamče poštovanje ljudskog dostojanstva, da načini izvršenja mjere dotičnu osobu ne izlažu nelagodi ili teretu intenziteta koji prelazi neizbježnu razinu patnje svojstvene oduzimanju slobode te da u pogledu praktičnih zatvorskih uvjeta na odgovarajući način budu osigurani zdravlje i dobrobit zatvorenika (presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru,
C‑404/15 i C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, t.
90.
i od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
90.
i navedena sudska praksa).
U tom kontekstu nadzor koji pravosudno tijelo izvršenja treba provesti u iznimnim okolnostima navedenima u točkama 50. do 52. ove presude u pogledu uvjetâ oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici naloga, a u svrhu ocjene postojanja ozbiljnih i opravdanih razloga zbog kojih se može smatrati da će nakon njezine predaje toj državi članici ta osoba biti izložena stvarnoj opasnosti podvrgavanja nečovječnom ili ponižavajućem postupanju, mora se temeljiti na sveobuhvatnoj ocjeni materijalnih uvjeta oduzimanja slobode u toj državi članici.
S obzirom na činjenicu da je, kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 107. svojeg mišljenja, zabrana nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. Povelje apsolutna (vidjeti u tom smislu presude od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru,
C‑404/15 i C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, t.
85.
do
87.
kao i od 19. ožujka 2019., Jawo,
C‑163/17
,
EU:C:2019:218
, 78.), poštovanje ljudskog dostojanstva, koje treba osigurati na temelju tog članka, ne bi bilo zajamčeno ako bi nadzor uvjetâ oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici naloga, koji provodi pravosudno tijelo izvršenja, bio ograničen samo na očite nedostatke.
Kao drugo, što se tiče opsega tog nadzora u pogledu zatvorskih ustanova države članice izdavateljice naloga, valja podsjetiti da to tijelo, koje je pozvano odlučiti o predaji osobe protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog, mora konkretno i precizno ocijeniti postoji li u okolnostima predmetnog slučaja stvarna opasnost da će ta osoba u toj državi članici biti podvrgnuta nečovječnom ili ponižavajućem postupanju (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
77.
).
Iz toga slijedi da se ispitivanje koje navedeno tijelo mora provesti ne bi moglo, s obzirom na njegovu konkretnu i preciznu prirodu, odnositi na opće uvjete oduzimanja slobode koji postoje u svim zatvorskim ustanovama u državi članici izdavateljici naloga u kojima bi dotične osobe mogle biti smještene (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
78.
).
Osim toga, obveza pravosudnih tijela izvršenja da ispitaju uvjete oduzimanja slobode u svim zatvorskim ustanovama u koje bi predmetna osoba mogla biti smještena u državi članici izdavateljici naloga očito bi bila pretjerana. Tu bi obvezu usto bilo nemoguće ostvariti u rokovima iz članka 17. Okvirne odluke. Takvo bi ispitivanje moglo dakle znatno odgoditi predaju te osobe i stoga lišiti funkcioniranje sustava europskog uhidbenog naloga svakog korisnog učinka. To bi moglo dovesti do opasnosti od nekažnjavanja tražene osobe (presuda od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
84.
i
85.
).
Posljedično, s obzirom na uzajamno povjerenje koje mora postojati između država članica, na kojem počiva sustav europskog uhidbenog naloga, i vodeći računa, osobito, o rokovima koji su člankom 17. Okvirne odluke 2002/584 dodijeljeni pravosudnim tijelima izvršenja za donošenje konačne odluke o izvršenju takvog naloga, ta tijela moraju ispitati samo uvjete oduzimanja slobode u zatvorskim ustanovama za koje se, prema informacijama kojima raspolažu, konkretno predviđa da će u njima navedena osoba biti smještena, uključujući kao privremeno ili prijelazno rješenje (presuda od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
87.
).
U tu svrhu pravosudno tijelo izvršenja mora primjenom članka 15. stavka 2. Okvirne odluke 2002/584 od pravosudnog tijela države članice izdavateljice naloga zahtijevati žurnu dostavu svih potrebnih dopunskih informacija o konkretnim uvjetima planiranog oduzimanja slobode predmetnoj osobi u toj državi članici (presuda od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
63.
i navedena sudska praksa).
Kada pravosudno tijelo koje izdaje uhidbeni nalog, nakon što je, prema potrebi, zatražilo pomoć središnjeg tijela ili jednog od središnjih tijela države članice izdavateljice naloga u smislu članka 7. Okvirne odluke 2002/584, pruži ili barem odobri jamstvo da predmetna osoba neće biti podvrgnuta nečovječnom ili ponižavajućem postupanju zbog konkretnih i preciznih uvjeta oduzimanja slobode, neovisno o tome u kojoj će zatvorskoj ustanovi u državi članici izdavanja naloga biti smještena, pravosudno tijelo izvršenja mora se pouzdati u to jamstvo, barem u slučaju ako ne postoje precizni podaci na temelju kojih bi se moglo zaključiti da su uvjeti oduzimanja slobode u određenoj zatvorskoj ustanovi protivni članku 4. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
112.
).
Stoga pravosudno tijelo izvršenja samo u iznimnim okolnostima i na temelju preciznih elemenata može utvrditi da, unatoč osiguranju poput onog iz prethodne točke, postoji stvarna opasnost da bi dotična osoba mogla biti podvrgnuta nečovječnom ili ponižavajućem postupanju, u smislu članka 4. Povelje, zbog uvjeta oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici naloga.
Ocjena uvjetâ oduzimanja slobode u pogledu osobnog prostora kojim raspolaže osoba kojoj je oduzeta sloboda
Kao drugo, što se tiče ocjene pravosudnog tijela izvršenja u pogledu uvjetâ oduzimanja slobode s obzirom na osobni prostor po zatvoreniku kojim on raspolaže u zatvorskoj prostoriji u okviru zatvorske ustanove, valja istaknuti da iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku proizlazi da bi D.-T. Dorobantu, ako ga se preda rumunjskim tijelima, bio zatvoren u višekrevetnoj, a ne u jednokrevetnoj prostoriji. Dakle, neovisno o formulaciji prvog prethodnog pitanja, u okviru ovog predmeta treba utvrditi minimalne zahtjeve u pogledu osobnog prostora po zatvoreniku samo u pogledu smještaja u višekrevetnoj prostoriji.
U tom smislu valja istaknuti da se Sud, s obzirom na razmatranja navedena u točki 58. ove presude, i u trenutačnom nedostatku minimalnih pravila u tom pogledu u pravu Unije, oslonio na sudsku praksu Europskog suda za ljudska prava o članku 3. EKLJP‑a i, konkretnije, na presudu od 20. listopada 2016., Muršić protiv Hrvatske (CE:ECHR:2016:1020JUD000733413).
Time je Sud presudio da, vodeći računa o važnosti prostornog čimbenika u sveobuhvatnoj ocjeni uvjeta oduzimanja slobode, činjenica da je osobni prostor kojim zatvorenik u višekrevetnoj prostoriji raspolaže manji od 3 m
temelj za čvrstu predmnjevu povrede članka 3. EKLJP‑a (presuda od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
92.
i navedena sudska praksa).
Ta čvrsta predmnjeva povrede članka 3. EKLJP‑a obično se može oboriti samo ako su, kao prvo, smanjenja osobnog prostora u odnosu na traženi minimum od 3 m
kratkotrajna, povremena i neznatna, kao drugo, popraćena dovoljnom slobodom kretanja izvan zatvorske prostorije i primjerenim aktivnostima izvan nje i, kao treće, ako ustanova općenito pruža pristojne uvjete oduzimanja slobode a predmetna osoba nije izložena drugim elementima koji se smatraju otegotnim okolnostima loših uvjeta oduzimanja slobode (presuda od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
93.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu valja dodati da je točno da trajanje boravka u zatvoru može biti relevantan čimbenik u pogledu ocjene težine patnje ili poniženja koje zatvorenik trpi zbog loših uvjeta oduzimanja njegove slobode. Međutim, relativna kratkotrajnost razdoblja oduzimanja slobode sama po sebi automatski neće ukloniti predmetno postupanje iz područja primjene članka 3. EKLJP‑a ako postoje drugi elementi na temelju kojih ono može biti obuhvaćeno tom odredbom (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
97.
i
98.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava u biti proizlazi da kada zatvorenik u višekrevetnoj prostoriji raspolaže osobnim prostorom veličine između 3 i 4 m
, prostorni čimbenik ostaje važan element pri ocjeni prikladnosti uvjetâ oduzimanja slobode. U takvom se slučaju može zaključiti da postoji povreda članka 3. EKLJP‑a ako je nedostatak prostora povezan s drugim aspektima neodgovarajućih materijalnih uvjetâ oduzimanja slobode koji se, posebice, odnose na pristup dvorištu za šetnju, prirodnom zraku i svjetlu, lošu ventilaciju, prenisku ili previsoku sobnu temperaturu, mogućnost privatnog korištenja nužnika te loše zdravstvene i higijenske uvjete (vidjeti u tom smislu ESLJP, 20. listopada 2016., Muršić protiv Hrvatske, CE:ECHR:2016:1020JUD000733413, t. 139.).
Ako zatvorenik raspolaže s više od 4 m
osobnog prostora u višekrevetnoj prostoriji, zbog čega taj aspekt materijalnih uvjeta oduzimanja njegove slobode nije problematičan, drugi aspekti tih uvjeta, poput onih navedenih u prethodnoj točki, ostaju relevantni za ocjenu prikladnosti uvjetâ oduzimanja slobode u pogledu predmetne osobe s obzirom na članak 3. EKLJP‑a (vidjeti u tom smislu ESLJP, 20. listopada 2016., Muršić protiv Hrvatske, CE:ECHR:2016:1020JUD000733413, t. 140.).
Što se tiče načina izračuna, u svrhu ocjene toga postoji li stvarna opasnost za predmetnu osobu da bude podvrgnuta nečovječnom ili ponižavajućem postupanju u smislu članka 4. Povelje, minimalnog osobnog prostora kojim mora raspolagati zatvorenik koji je smješten u višekrevetnoj prostoriji u kojoj se nalazi namještaj i sanitarni čvor, također valja, u trenutačnom nedostatku minimalnih standarda u tom pogledu u pravu Unije, uzeti u obzir kriterije koje je u pogledu članka 3. EKLJP‑a utvrdio Europski sud za ljudska prava. Taj sud smatra da, iako izračun površine kojom zatvorenik raspolaže u takvoj prostoriji ne treba uzeti u obzir površinu sanitarnog čvora, taj izračun mora uključivati prostor koji zauzima namještaj, pri čemu se međutim pojašnjava da zatvorenici moraju zadržati mogućnost normalnog kretanja u prostoriji (vidjeti u tom smislu ESLJP, 20. listopada 2016., Muršić protiv Hrvatske, CE:ECHR:2016:1020JUD000733413, t. 75. i 114. i navedenu sudsku praksu).
U ovom slučaju, iz očitovanja koja je na raspravi iznijela rumunjska vlada proizlazi da bi D.-T. Dorobantu nakon predaje trebao biti smješten u okviru sustava u kojem bi imao veliku slobodu kretanja i, osim toga, mogućnost rada, čime bi manje boravio u višekrevetnoj prostoriji. Na sudu je koji je uputio zahtjev da provjeri te elemente i ocijeni svaku drugu okolnost koja je relevantna u svrhu analize koju treba provesti u skladu s navodima iz točaka 71. do 77. ove presude, prema potrebi zahtijevajući od pravosudnog tijela koje je izdalo nalog potrebne dopunske informacije ako smatra da informacije koje mu je ono već dostavilo nisu dovoljne da bi mogao donijeti odluku o predaji.
Naposljetku, valja naglasiti da, iako države članice mogu za vlastiti zatvorski sustav propisati minimalne zahtjeve u pogledu uvjetâ oduzimanja slobode, više od onih koji proizlaze iz članka 4. Povelje i članka 3. EKLJP‑a, kako ga tumači Europski sud za ljudska prava, država članica može, kao država članica izvršenja, predaju osobe na koju se odnosi europski uhidbeni nalog državi članici izdavateljici naloga uvjetovati samo poštovanjem potonjih zahtjeva, a ne i poštovanjem zahtjeva koji proizlaze iz njezina nacionalnog prava. Naime, u suprotnome bi se, dovođenjem u pitanje ujednačenosti standarda zaštite temeljnih prava kako su definirana u pravu Unije, potkopalo načela uzajamnog povjerenja i priznavanja koja se Okvirnom odlukom 2002/584 žele učvrstiti, čime bi se ugrozila djelotvornost te okvirne odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 26. veljače 2013., Melloni,
C‑399/11
,
EU:C:2013:107
, t.
63.
).
Relevantnost općih mjera namijenjenih poboljšanju uvjetâ oduzimanja slobode u državi članici izdavateljici naloga
Kao treće, što se tiče toga da se u državi članici izdavateljici naloga donesu mjere koje, poput uvođenja sustava mirenja ili uspostave sudova za izvršenje kazni, imaju za cilj ojačati nadzor uvjetâ oduzimanja slobode u toj državi članici, valja naglasiti da, iako je takav
a posteriori
sudski nadzor uvjetâ oduzimanja slobode bitan element koji može doprinijeti poticanju tijela potonje države na poboljšanje navedenih uvjeta te ga stoga pravosudna tijela izvršenja mogu uzeti u obzir prilikom opće ocjene uvjeta u kojima je predviđeno oduzimanje slobode osobi protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog u svrhu odlučivanja o njezinoj predaji, on kao takav ipak ne može sam po sebi isključiti stvarnu opasnost da će ta osoba biti nakon svoje predaje podvrgnuta postupanju koje nije u skladu s člankom 4. Povelje zbog uvjeta oduzimanja njezine slobode (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
74.
).
Dakle, čak i kada država članica izdavateljica naloga predviđa pravna sredstva kojima se omogućava nadzor zakonitosti uvjetâ oduzimanja slobode s obzirom na temeljna prava, pravosudna tijela izvršenja i dalje moraju izvršiti pojedinačno ispitivanje situacije svake predmetne osobe kako bi se uvjerila da njihova odluka o predaji te osobe neće potonju izložiti, zbog navedenih uvjeta, opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja, u smislu te odredbe (vidjeti u tom smislu presudu od 25. srpnja 2018., Generalstaatsanwaltschaft (Uvjeti oduzimanja slobode u Mađarskoj),
C‑220/18 PPU
,
EU:C:2018:589
, t.
75.
).
Uzimanje u obzir razmatranja o učinkovitosti pravosudne suradnje u kaznenim stvarima i načelima uzajamnog povjerenja i priznavanja
Kao četvrto, što se tiče pitanja može li pravosudno tijelo izvršenja koje treba odlučiti o toj predaji kompenzirati postojanje stvarne opasnosti – da će predmetna osoba biti podvrgnuta nečovječnom ili ponižavajućem postupanju zbog toga što uvjeti oduzimanja njezine slobode u državi članici izdavateljici naloga neće biti u skladu s minimalnim zahtjevima koji proizlaze iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava – s razmatranjima koja se odnose na učinkovitost pravosudne suradnje u kaznenim stvarima kao i s načelima povjerenja i uzajamnog priznavanja, valja istaknuti da se apsolutnoj prirodi zabrane nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja u smislu članka 4. Povelje, na koju se podsjeća u točki 62. ove presude, protivi to da se temeljno pravo da se ni prema kome tako ne postupa na ikoji način ograniči takvim razmatranjima.
U tim okolnostima, potreba jamstva da se prema predmetnoj osobi, u slučaju predaje državi članici izdavateljici naloga, neće postupati nečovječno ili ponižavajuće, u smislu članka 4. Povelje, iznimno opravdava ograničenje načela uzajamnog povjerenja i priznavanja (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru,
C‑404/15 i C‑659/15 PPU
,
EU:C:2016:198
, t.
82.
,
98.
do
102.
i
104.
).
Iz toga slijedi da se utvrđenje pravosudnog tijela izvršenja – da postoje ozbiljni i opravdani razlozi zbog kojih se može smatrati da će osoba na koju se odnosi europski uhidbeni nalog, nakon predaje državi članici izdavateljici naloga, biti izložena stvarnoj opasnosti da će se prema njoj tako postupati zbog uvjetâ oduzimanja slobode koji prevladavaju u zatvorskoj ustanovi u kojoj bi konkretno bila smještena – ne može kompenzirati, u svrhu odlučivanja o takvoj predaji, s razmatranjima o učinkovitosti pravosudne suradnje u kaznenim stvarima i s načelima uzajamnog povjerenja i priznavanja.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti na sljedeći način:
–
Članak 1. stavak 3. Okvirne odluke 2002/584 u vezi s člankom 4. Povelje treba tumačiti na način da, kad pravosudno tijelo izvršenja raspolaže objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i valjano ažuriranim dokazima o postojanju sustavnih ili općih nedostataka u pogledu uvjetâ oduzimanja slobode u zatvorskim ustanovama u državi članici izdavateljici naloga, ono mora – kako bi ocijenilo postoje li ozbiljni i opravdani razlozi zbog kojih se može smatrati da će osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog nakon predaje toj državi članici biti izložena stvarnoj opasnosti od nečovječnog i ponižavajućeg postupanja u smislu tog članka 4. – voditi računa o svim relevantnim materijalnim aspektima uvjetâ oduzimanja slobode u zatvorskoj ustanovi u kojoj bi ta osoba konkretno bila smještena, poput osobnog prostora po zatvoreniku kojim on raspolaže u zatvorskoj prostoriji u okviru navedene ustanove, zdravstvenih uvjeta i opsega slobode kretanja zatvorenika u navedenoj ustanovi. Ta ocjena nije ograničena na nadzor očitih nedostataka. Pravosudno tijelo izvršenja u svrhu takve ocjene mora od pravosudnog tijela koje izdaje uhidbeni nalog zatražiti informacije koje smatra potrebnima i mora se, načelno, pouzdati u osiguranja koja pruži potonje tijelo, u nedostatku konkretnih elemenata na temelju kojih bi se moglo zaključiti da uvjeti oduzimanja slobode krše članak 4. Povelje.
–
Konkretno, što se tiče osobnog prostora po zatvoreniku, pravosudno tijelo izvršenja mora, u trenutačnom nedostatku minimalnih normi u tom pogledu u pravu Unije, uzeti u obzir minimalne zahtjeve koji proizlaze iz članka 3. EKLJP‑a, kako ga tumači Europski sud za ljudska prava. Iako izračun tog raspoloživog prostora ne treba obuhvaćati prostor za sanitarni čvor, taj izračun mora uključivati prostor koji zauzima namještaj. Zatvorenici moraju, međutim, zadržati mogućnost normalnog kretanja u zatvorskoj prostoriji.
–
Pravosudno tijelo izvršenja ne može odbiti postojanje stvarne opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja samo zbog toga što predmetna osoba u državi članici izdavateljici naloga ima pravo na pravno sredstvo koje bi joj omogućilo da ospori uvjete oduzimanja slobode ili ako u toj državi članici postoje zakonodavne ili strukturne mjere kojima je cilj ojačati nadzor uvjetâ oduzimanja slobode.
–
Utvrđenje navedenog tijela da postoje ozbiljni i opravdani razlozi zbog kojih se može smatrati da će predmetna osoba nakon predaje državi članici izdavateljici naloga biti izložena takvoj opasnosti zbog uvjetâ oduzimanja slobode koji prevladavaju u zatvorskoj ustanovi u kojoj bi konkretno bila smještena ne može se kompenzirati, u svrhu odlučivanja o takvoj predaji, s razmatranjima o učinkovitosti pravosudne suradnje u kaznenim stvarima i s načelima uzajamnog povjerenja i priznavanja.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (veliko vijeće) odlučuje:

Članak 1. stavak 3. Okvirne odluke Vijeća 2002/584/PUP od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica, kako je izmijenjena Okvirnom odlukom Vijeća 2009/299/PUP od 26. veljače 2009., u vezi s člankom 4. Povelje Europske unije o temeljnim pravima, treba tumačiti na način da, kad pravosudno tijelo izvršenja raspolaže objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i valjano ažuriranim dokazima o postojanju sustavnih ili općih nedostataka u pogledu uvjetâ oduzimanja slobode u zatvorskim ustanovama u državi članici izdavateljici naloga, ono mora – kako bi ocijenilo postoje li ozbiljni i opravdani razlozi zbog kojih se može smatrati da će osoba protiv koje je izdan europski uhidbeni nalog nakon predaje toj državi članici biti izložena stvarnoj opasnosti od nečovječnog i ponižavajućeg postupanja u smislu tog članka 4. – voditi računa o svim relevantnim materijalnim aspektima uvjetâ oduzimanja slobode u zatvorskoj ustanovi u kojoj bi ta osoba konkretno bila smještena, poput osobnog prostora po zatvoreniku u zatvorskoj prostoriji te ustanove, zdravstvenih uvjeta i opsega slobode kretanja zatvorenika u navedenoj ustanovi. Ta ocjena nije ograničena na nadzor očitih nedostataka. Pravosudno tijelo izvršenja u svrhu takve ocjene mora od pravosudnog tijela koje izdaje uhidbeni nalog zatražiti informacije koje smatra potrebnima i mora se, načelno, pouzdati u osiguranja koja pruži potonje tijelo, u nedostatku konkretnih elemenata na temelju kojih bi se moglo zaključiti da uvjeti oduzimanja slobode krše članak 4. Povelje o temeljnim pravima.

Konkretno, što se tiče osobnog prostora po zatvoreniku, pravosudno tijelo izvršenja mora, u trenutačnom nedostatku minimalnih normi u tom pogledu u pravu Unije, uzeti u obzir minimalne zahtjeve koji proizlaze iz članka 3. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisane u Rimu 4. studenoga 1950., kako ga tumači Europski sud za ljudska prava. Iako izračun tog raspoloživog prostora ne mora obuhvaćati prostor za sanitarni čvor, taj izračun mora uključivati prostor koji zauzima namještaj. Zatvorenici moraju, međutim, zadržati mogućnost normalnog kretanja u zatvorskoj prostoriji.

Pravosudno tijelo izvršenja ne može isključiti postojanje stvarne opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja samo zbog toga što predmetna osoba u državi članici izdavateljici naloga ima pravo na pravno sredstvo koje bi joj omogućilo da ospori uvjete oduzimanja slobode ili ako u toj državi članici postoje zakonodavne ili strukturne mjere kojima je cilj ojačati nadzor uvjetâ oduzimanja slobode.

Utvrđenje navedenog tijela toga da postoje ozbiljni i opravdani razlozi zbog kojih se može smatrati da će predmetna osoba nakon predaje državi članici izdavateljici naloga biti izložena takvoj opasnosti zbog uvjetâ oduzimanja slobode koji prevladavaju u zatvorskoj ustanovi u kojoj bi konkretno bila smještena ne može se kompenzirati, u svrhu odlučivanja o takvoj predaji, s razmatranjima o učinkovitosti pravosudne suradnje u kaznenim stvarima i s načelima uzajamnog povjerenja i priznavanja.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački