CELEX: 62021CJ0472
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Intelektuālais īpašums
Dizainparaugs
Direktīva 98/71/EK
3. panta 3. un 4. punkts
Kompleksa ražojuma sastāvdaļas aizsardzības iegūšanas nosacījumi
Jēdzieni “redzamība” un “parastā izmantošana”
Kompleksa ražojuma sastāvdaļas redzamība galapatērētāja veiktās šī ražojuma parastās izmantošanas laikā

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/71/EK (1998. gada 13. oktobris) par dizainparaugu tiesisko aizsardzību (
OV 1998, L 289, 28. lpp.
) 3. panta 3. un 4. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Monz Handelsgesellschaft International mbH & Co. KG
(turpmāk tekstā – “
Monz
”) un
Büchel GmbH & Co. Fahrzeugtechnik KG
(turpmāk tekstā – “
Büchel
”) par pēdējās minētās sabiedrības iesniegto pieteikumu par reģistrēta valsts dizainparauga atzīšanu par spēkā neesošu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 98/71
Saskaņā ar Direktīvas 98/71 12. apsvērumu:
“[..] aizsardzība nebūtu jāattiecina uz tām sastāvdaļām, kas parasti nav redzamas, ražojumu lietojot, vai tām sastāvdaļu iezīmēm, kas parasti nav redzamas, sastāvdaļu montējot, vai kuras pašas par sevi neatbilst prasībām attiecībā uz novitāti un individuālu būtību; [..] dizainparauga iezīmes, uz kurām šo iemeslu dēļ neattiecas aizsardzība, nebūtu jāņem vērā, novērtējot, vai citas dizainparauga iezīmes atbilst aizsardzības prasībām”.
Šīs direktīvas 1. pantā “Definīcijas” ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
a)
“dizainparaugs” ir visa ražojuma vai tā daļas izskats, kas radies no paša ražojuma un/vai tā rotājumu iezīmēm, jo īpaši līnijām, kontūrām, krāsām, formas, virsmas struktūras un/vai materiāla;
b)
“ražojums” ir rūpniecības vai amatnieka izstrādājums, ieskaitot,
inter alia
, daļas, kas paredzētas samontēšanai kompleksā ražojumā, iepakojumu, apdari, grafiskos simbolus un tipogrāfijas šriftus, bet izņemot datorprogrammas;
c)
“komplekss ražojums” ir ražojums, kas sastāv no vairākām sastāvdaļām, ko var aizstāt un kas ļauj ražojumu izjaukt un no jauna samontēt.”
Minētās direktīvas 3. pantā “Aizsardzības prasības” ir paredzēts:
“1.   Dalībvalstis aizsargā dizainparaugus ar reģistrāciju un piešķir to īpašniekiem ekskluzīvas tiesības saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem.
2.   Dizainparaugs ir aizsargāts ar dizainparauga tiesībām, ciktāl tas ir jauns un tam ir individuāla būtība.
3.   Dizainparaugu, ko izmanto vai iekļauj ražojumā, kurš ir kompleksa ražojuma sastāvdaļa, uzskata par jaunu un par tādu, kam ir individuāla būtība [individuāls raksturs]:
a)
ja sastāvdaļa, kad tā ir iekļauta kompleksajā ražojumā, paliek redzama minētā ražojuma parastās izmantošanas laikā un
b)
ciktāl šīs sastāvdaļas redzamās iezīmes pašas par sevi atbilst novitātes un individuālas būtības [individuāla rakstura] prasībām.
4.   “Parastā izmantošana” 3. punkta a) apakšpunkta nozīmē ir gala lietotāja veikta izmantošana, ietverot [izņemot] apkopi, apkalpošanu vai remontu.”
Šīs pašas direktīvas 5. panta “Individuālā būtība [Individuāls raksturs]” 1. punktā ir paredzēts:
“Uzskata, ka dizainparaugam ir individuāla būtība [individuāls raksturs], ja kopējais iespaids, ko tas rada informētam lietotājam, atšķiras no vispārējā iespaida, ko šādam lietotājam rada dizainparaugs, kas ir bijis pieejams sabiedrībai pirms reģistrācijas pieteikuma iesniegšanas dienas vai, ja ir celta prasība par prioritāti, pirms prioritātes dienas.”
Regula (EK) Nr. 6/2002
Padomes Regulas (EK) Nr. 6/2002 (2001. gada 12. decembris) par Kopienas dizainparaugiem (
OV 2002, L 3, 1. lpp.
) 9. un 12. apsvērums ir formulēts šādi:
“(9)
Šīs regulas noteikumi par dizainparaugu tiesību aktiem būtu jāsaskaņo ar attiecīgajiem noteikumiem Direktīvā [98/71].
[..]
(12)
Aizsardzība nebūtu jāattiecina uz tām sastāvdaļām, kas nav redzamas, ražojumu lietojot, vai uz tām sastāvdaļu iezīmēm, kas nav redzamas, sastāvdaļu montējot, vai kuras pašas par sevi neatbilst prasībām attiecībā uz novitāti un individuālu būtību [raksturu]. Tādēļ dizainparauga iezīmes, uz kurām šo iemeslu dēļ aizsardzība neattiecas, nebūtu jāņem vērā, novērtējot, vai citas dizainparauga iezīmes atbilst aizsardzības iegūšanas nosacījumiem.”
Šīs regulas 4. pantā “Aizsardzības iegūšanas nosacījumi” ir paredzēts:
“1.   Dizainparaugs ir aizsargāts kā Kopienas dizainparaugs, ja tas ir jauns un tam ir individuāla būtība [individuāls raksturs].
2.   Dizainparaugu, ko izmanto vai iekļauj ražojumā, kurš ir kompleksa ražojuma sastāvdaļa, uzskata par jaunu un par tādu, kam ir individuāla būtība [individuāls raksturs], ja:
a)
sastāvdaļa, kad tā ir iekļauta kompleksajā ražojumā, paliek redzama minētā ražojuma parastās izmantošanas laikā un
b)
šīs sastāvdaļas redzamās iezīmes pašas par sevi atbilst novitātes un individuālas būtības [individuāla rakstura] prasībām.
3.   “Parastā izmantošana” 2. punkta a) apakšpunkta nozīmē ir tiešā lietotāja veikta izmantošana, ietverot [izņemot] apkopi, apkalpošanu vai remontu.”
Vācijas tiesības
Ar 2014. gada 24. februāra
Gesetz über den rechtlichen Schutz von Design
(Likums par dizaina tiesisko aizsardzību;
BGBl
. 2014 I, 122. lpp.), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “
DesignG
”), 1. panta 4. punktu un 4. pantu ir transponēts Direktīvas 98/71 3. panta 3. un 4. punkts.
DesignG
1. panta “Definīcijas” 3. punktā ir noteikts, ka komplekss ražojums ir ražojums, kas sastāv no vairākām sastāvdaļām, kuras var aizstāt tādējādi, ka ražojumu var izjaukt un samontēt no jauna. Saskaņā ar šī 1. panta 4. punktu “parastā izmantošana” ir definēta kā galalietotāja veikta izmantošana, izņemot apkopi, apkalpošanu vai remontu.
DesignG
4. pantā “Kompleksi ražojumu sastāvdaļas” ir paredzēts, ka dizainparaugs, ko izmanto vai iekļauj ražojumā un kas ir kompleksa ražojuma sastāvdaļa, uzskata par jaunu un ar individuālu raksturu vienīgi tad, ja sastāvdaļa, kad tā ir iekļauta kompleksajā ražojumā, paliek redzama šī ražojuma parastās izmantošanas laikā un ja sastāvdaļas redzamās iezīmes pašas par sevi atbilst novitātes un individuāla rakstura prasībām.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātajai sabiedrībai
Monz
pieder dizainparaugs, kas kopš 2011. gada 3. novembra ir reģistrēts
Deutsches Patent- und Markenamt
(Vācijas Patentu un preču zīmju birojs, Vācija; turpmāk tekstā – “
DPMA
”) attiecībā uz ražojumiem “velosipēdiem un motocikliem paredzēti sēdekļi”. Šis dizainparaugs ir reģistrēts ar vienu attēlu, kurā sēdekļa apakša ir attēlota šādi:
2016. gada 27. jūlijā saskaņā ar Vācijas tiesībām dibinātā sabiedrība
Büchel
lūdza
DPMA
atzīt pamatlietā aplūkoto dizainparaugu par spēkā neesošu, norādot, ka tas neatbilstot
DesignG
4. pantā paredzētajiem nosacījumiem dizainparaugu tiesiskās aizsardzības saņemšanai. Tā it īpaši apgalvoja, ka šis dizainparaugs, kas tiek izmantots sēdeklī, kas ir kompleksa ražojuma, proti, “velosipēda” vai “motocikla”, sastāvdaļa, šī ražojuma parastās izmantošanas gadījumā neesot redzams.
Ar 2018. gada 10. augusta lēmumu
DPMA
noraidīja šo pieteikumu par spēkā neesamības atzīšanu, uzskatot, ka attiecībā uz pamatlietā aplūkoto dizainparaugu nav nekāda iemesla izslēgt aizsardzību atbilstoši
DesignG
4. pantam. Tā uzskata, ka, lai gan velosipēda sēdeklis, kurā ir izmantots šis dizainparaugs, protams, ir “kompleksa ražojuma sastāvdaļa”, šī sastāvdaļa tomēr paliek redzama šī kompleksā ražojuma parastās izmantošanas gadījumā.
DPMA
uzskatīja, ka šāda ražojuma parastā izmantošana attiecas arī uz “tādu sēdekļa izjaukšanu un samontēšanu no jauna, kas netiek izmantota apkopei, apkalpošanai vai remontam”, jo šie pēdējie minētie aspekti ir ietverti no šī jēdziena izslēgto izmantošanas veidu sarakstā
DesignG
1. panta 4. punkta izpratnē.
Pēc tam, kad
Büchel
par šo lēmumu cēla prasību
Bundespatentgericht
(Federālā patentu tiesa, Vācija), šī tiesa ar 2020. gada 27. februāra lēmumu pasludināja pamatlietā aplūkoto dizainparaugu par spēkā neesošu, pamatojoties uz to, ka tas neatbilstot novitātes un individuālā rakstura prasībām. Minētā tiesa uzskata, ka saskaņā ar
DesignG
4. pantu dizainparaugu tiesiskā aizsardzība var attiekties tikai uz tām sastāvdaļām, kas paliek “redzamas kā kompleksa ražojuma sastāvdaļas pēc to montāžas/iekļaušanas tajā”. Savukārt sastāvdaļa, kas ir redzama tikai tādēļ, ka tā ir atdalīta no kompleksā ražojuma, nevar tikt uzskatīta par tādu, kas atbilst nosacījumam par redzamību, un tādēļ uz to nevar attiecināt minēto aizsardzību. Turklāt šī pati tiesa par parasto izmantošanu
DesignG
1. panta 4. punkta izpratnē ir uzskatījusi vienīgi braukšanu ar velosipēdu, kā arī uzkāpšanu uz velosipēda un nokāpšanu no tā. Tās viedoklis ir, ka saistībā ar šiem izmantošanas veidiem sēdekļa apakšējā daļa nav redzama ne galalietotājam, ne trešām personām.
Monz
par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa, Vācija), kas ir iesniedzējtiesa. Šī tiesa uzskata, ka pamatlietas iznākums ir atkarīgs no jēdzienu “redzamība” un “parastā izmantošana” interpretācijas Direktīvas 98/71 3. panta 3. un 4. punkta izpratnē.
Iesniedzējtiesa vispirms norāda, ka tā piekrīt
Bundespatentgericht
(Federālā Patentu tiesa) viedoklim, saskaņā ar kuru, piemērojot Tiesas judikatūru, kas it īpaši izriet no 2017. gada 20. decembra sprieduma Acacia un D’Amato (
C‑397/16 un C‑435/16
,
EU:C:2017:992
,
64.
punkts), velosipēds ir komplekss ražojums un sēdeklis ir šī ražojuma sastāvdaļa.
Šī tiesa uzskata, ka, lai atrisinātu tajā izskatāmo strīdu, ir jānosaka, pirmkārt, vai prasība par sastāvdaļas, tiklīdz tā ir iekļauta kompleksā ražojumā, šī ražojuma “parastās izmantošanas” laikā, “redzamību” ir jāizvērtē, ņemot vērā noteiktus minētā ražojuma izmantošanas nosacījumus vai noteikta tādas personas perspektīva, kas ražojumu aplūko, vai, gluži pretēji, pietiek tikai ar objektīvu iespēju atpazīt dizainparaugu, kas ir izmantots sastāvdaļā, kā tā ir iekļauta kompleksā ražojumā.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa norāda, pirmkārt, ka
Bundespatentgericht
(Federālā patentu tiesa) ir secinājusi, ka esot nepieciešams, lai sastāvdaļa paliktu redzama galalietotājam vai trešai personai, galalietotājam veicot kompleksā ražojuma, kurā šī sastāvdaļa ir iekļauta, parasto izmantošanu. Otrkārt, prasītāja pamatlietā esot apgalvojusi, ka, lai dizainparaugs varētu tikt aizsargāts, pietiek ar to, ka tas var tikt identificēts, ja sastāvdaļa, uz kuras tas ir izmantots, ir iekļauta kompleksajā ražojumā. Līdz ar to neesot nozīmes tam, vai dizainparaugu var viegli ievērot no konkrētas “perspektīvas”.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa šaubās par Direktīvas 98/71 3. panta 3. un 4. punkta interpretāciju, uzskatot, ka no šīs direktīvas nevar skaidri secināt šo tiesību normu mērķi.
Šī tiesa tostarp uzskata, ka apsvērums, saskaņā ar kuru ražotājam, kuram nav intereses redzamā veidā attēlot dizainparaugu, nav intereses atsaukties uz šī dizainparauga aizsardzību, ir pārāk vienkāršots, jo dizainparauga īpašniekam, sastāvdaļas ražotājam un kompleksā ražojuma ražotājam nav obligāti jābūt vienai un tai pašai personai.
Turklāt tā norāda, ka saskaņā ar doktrīnu šī tiesību norma esot pretrunā principam, saskaņā ar kuru tiesības uz dizainparaugu tiesisko aizsardzību ir jānosaka jau attiecīgā dizainparauga reģistrācijas brīdī.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šie apsvērumi liecina par labu šaurai Direktīvas 98/71 3. panta 3. un 4. punkta interpretācijai.
Tomēr šī tiesa uzskata, ka, lai gan vārda “redzams” nozīme ikdienas valodā liek domāt par objektīvu izpratni, kas norāda uz iespēju uztvert lietu, no vārdiem “parastā izmantošana” nevar secināt, ka konkrēti kompleksā ražojuma aplūkošanas veidi ir izslēgti.
Otrkārt, būtu jānosaka kritēriji, kuriem ir nozīme, lai galalietotājs novērtētu kompleksā ražojuma “parasto izmantošanu” šīs direktīvas 3. panta 4. punkta izpratnē.
Šajā ziņā it īpaši rodoties jautājums, vai, veicot šādu vērtējumu, ir jāņem vērā sastāvdaļas vai kompleksa ražojuma ražotāja iecerētā izmantošana vai tikai tas, kā galalietotājs parasti izmanto komplekso ražojumu.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka Direktīvas 98/71 3. panta 4. punktā ietverto jēdziena “parastā izmantošana” definīciju var saprast tādējādi, ka Savienības likumdevējam jebkāda kompleksā ražojuma izmantošana, ko veic galalietotājs, principā ir parasta izmantošana, ievērojot šajā tiesību normā minētos izņēmumus.
Attiecībā uz sastāvdaļas vai kompleksa ražojuma ražotāja vēlamo izmantošanas veida kritēriju šī tiesa norāda, ka tā piemērošana, pēc tās domām, ļautu izvairīties no dizainparaugu tiesiskās aizsardzības izslēgšanas, jo neesot nozīmes tam, kā galalietotāji izmanto komplekso ražojumu, tomēr vienlaikus atgādina savas šaubas attiecībā uz šo šī sprieduma 21. punktā minēto kritēriju.
Treškārt, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai noteicoša ir tikai kompleksā ražojuma galvenā izmantošana vai arī attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā citi šī ražojuma izmantošanas veidi.
Šajā ziņā tā sliecas uz plašu Direktīvas 98/71 3. panta 4. punkta interpretāciju, lai mazinātu šīs direktīvas 3. panta 3. punkta sekas, kas doktrīnā tiek uzskatīta par tādu, kas ir pretrunā dizainparaugu aizsardzības sistēmas loģikai, un lai novērstu lielāku nevienlīdzīgu attieksmi pret tādu dizainparaugu, kuri aptver kompleksa ražojuma sastāvdaļas, īpašniekiem un citu dizainparaugu īpašniekiem.
Šādos apstākļos
Bundesgerichtshof
(Federālā Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai sastāvdaļa, kurā atspoguļojas dizainparaugs, ir jau tad “redzama” Direktīvas [98/71] 3. panta 3. punkta izpratnē, ja ir objektīvi iespējams atpazīt dizainu, sastāvdaļai atrodoties iebūvētā stāvoklī, vai arī nozīme ir redzamībai noteiktos izmantošanas apstākļos vai no noteiktas tādas personas perspektīvas, kas sastāvdaļu aplūko?
2)
Ja uz pirmo jautājumu ir jāatbild tādējādi, ka nozīme ir redzamībai noteiktos izmantošanas apstākļos vai no noteiktas tādas personas perspektīvas, kas sastāvdaļu aplūko:
a)
vai, lai vērtētu galalietotāja veiktu kompleksā ražojuma “parasto izmantošanu” Direktīvas[98/71] 3. panta 3. un 4. punkta izpratnē, nozīme ir sastāvdaļas vai kompleksā ražojuma ražotāja iecerētajam izmantošanas mērķim vai arī galalietotāja veiktajai kompleksā ražojuma parastajai izmantošanai?
b)
saskaņā ar kādiem kritērijiem ir jāvērtē, vai galalietotāja veikta kompleksā ražojuma izmantošana ir “parastā” Direktīvas [98/71] 3. panta 3. un 4. punkta izpratnē?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar šiem diviem jautājumiem, kas ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, pirmkārt, vai Direktīvas 98/71 3. panta 3. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētā “redzamības” prasība, lai dizainparaugam, kurš ir izmantots ražojumā vai iekļauts ražojumā, kurš ir kompleksa ražojuma sastāvdaļa, varētu piemērot dizainparauga tiesisko aizsardzību, ir jāizvērtē, ņemot vērā konkrētus šā kompleksā ražojuma izmantošanas nosacījumus vai vienīgo objektīvo iespēju atpazīt dizainparaugu, kas izmantots sastāvdaļā, kura ir iekļauta kompleksā ražojumā, un, otrkārt, kādi ir atbilstošie kritēriji, lai raksturotu kompleksa ražojuma “parasto izmantošanu”, ko veic galalietotājs.
Šie jautājumi ir uzdoti saistībā ar strīdu, kas radies
Büchel
iesniegtā pieteikuma par pamatlietā aplūkotā dizainparauga atcelšanu, pamatojoties uz to, ka uz to nevar attiecināt dizainparaugu tiesisko aizsardzību, jo sēdeklis kā kompleksa ražojuma, piemēram, “velosipēds” vai “motocikls”, sastāvdaļa šī kompleksā ražojuma parastās izmantošanas gadījumā neesot redzams.
Vispirms ir jākonstatē, ka šajā gadījumā velosipēda vai motocikla sēdeklis ir kompleksa ražojuma sastāvdaļa Direktīvas 98/71 3. panta 3. punkta izpratnē, jo velosipēds vai motocikls pats par sevi ir komplekss ražojums šīs direktīvas 1. panta c) punkta izpratnē. Proti, sēdekli var nomainīt tā, lai ļautu izjaukt vai no jauna samontēt velosipēdu vai motociklu, un tā neesamības gadījumā šo komplekso ražojumu nevarētu izmantot parastā veidā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Acacia un D’Amato,
C‑397/16 un C‑435/16
,
EU:C:2017:992
,
64.
–
66.
punkts).
Pirmām kārtām, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 98/71 3. panta 3. punktu, lasot to kopsakarā ar tās 12. apsvērumu, dizainparaugs, ko izmanto ražojumā vai ir iekļauts ražojumā, kurš ir kompleksa ražojuma sastāvdaļa, uzskata par jaunu un par tādu, kam ir individuāls raksturs, tikai tad, ja sastāvdaļa, kad tā ir iekļauta kompleksajā ražojumā, paliek redzama šī ražojuma parastās izmantošanas laikā (a) apakšpunkts) un ja sastāvdaļas redzamās iezīmes pašas par sevi atbilst novitātes un individuālas būtības prasībām (b) apakšpunkts).
Tādējādi Direktīvas 98/71 3. panta 3. punktā ir paredzēts īpašs noteikums, kas konkrēti attiecas uz dizainparaugiem, kurus izmanto ražojumā vai kas ir iekļauti ražojumā, kas ir kompleksa ražojuma sastāvdaļa Direktīvas 98/71 1. panta c) punkta izpratnē.
Turpinājumā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 98/71 1. panta a) punktu dizainparaugu tiesiskā aizsardzība atbilstoši šai direktīvai attiecas uz ražojuma vai ražojuma sastāvdaļas izskatu.
Regulā Nr. 6/2002 paredzētās dizainparaugu aizsardzības kontekstā Tiesa jau ir nospriedusi, ka izskats ir dizainparauga izšķirošais elements un ka tas, ka dizainparauga iezīmes ir redzamas, ir būtisks šīs aizsardzības nosacījums (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 21. septembris, Easy Sanitary Solutions un EUIPO/Group Nivelles,
C‑361/15 P un C‑405/15 P
,
EU:C:2017:720
,
62.
un
63.
punkts, kā arī 2021. gada 28. oktobris, Ferrari,
C‑123/20
,
EU:C:2021:889
,
30.
punkts).
It īpaši attiecībā uz dizainparaugiem, kas iekļauti ražojumā, kas ir kompleksa ražojuma sastāvdaļa, Tiesa ir precizējusi, ka, lai kompleksa ražojuma sastāvdaļas izskats varētu tikt aizsargāts kā dizainparaugs, tai pēc definīcijas ir jābūt redzamai un norobežotai ar iezīmēm, kas veido tās īpašo izskatu, proti, līnijām, kontūrām, krāsām, formām vai arī īpašu virsmas struktūru. Tas nozīmē, ka šīs sastāvdaļas izskats nevar pilnībā saplūst ar ražojumu kopumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 28. oktobris, Ferrari,
C‑123/20
,
EU:C:2021:889
,
49.
un
50.
punkts).
Šajā ziņā ir jāuzskata, ka šie paši principi ir piemērojami Direktīvā 98/71 paredzētajai dizainparaugu aizsardzības sistēmai.
Tādējādi Direktīvas 98/71 3. panta 3. punkta a) apakšpunktā ir prasīts, ka, lai sastāvdaļa, kas ir iekļauta kompleksā ražojumā, varētu tikt aizsargāta kā dizainparaugs, tai ir jāpaliek redzamai šī ražojuma parastās izmantošanas laikā. Turklāt saskaņā ar šīs direktīvas 12. apsvērumu aizsardzība nebūtu jāattiecina uz tām sastāvdaļām, kas parasti nav redzamas, ražojumu lietojot, vai tām sastāvdaļu iezīmēm, kas parasti nav redzamas, sastāvdaļu montējot, vai kuras pašas par sevi neatbilst prasībām attiecībā uz novitāti un individuālu raksturu.
Šī dizainparaugu tiesiskās aizsardzības ierobežošana ar attiecīgās sastāvdaļas redzamajām iezīmēm ir izskaidrojama ar to, ka šīs sastāvdaļas izskats izriet vienīgi no pašas sastāvdaļas.
Šādu interpretāciju pamato Direktīvas 98/71 sistēma, kā arī tās 3. panta 3. punktā izvirzītais mērķis. Proti, dizainparauga aizsardzība saskaņā ar šo direktīvu attiecas tikai uz iezīmēm, kas nosaka ražojuma vai ražojuma sastāvdaļas izskatu. Sastāvdaļa, kas ir redzama, noteikti dod ieguldījumu kompleksa ražojuma izskatā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 20. decembris, Acacia un D’Amato,
C‑397/16 un C‑435/16
,
EU:C:2017:992
,
73.
punkts).
Turklāt no Direktīvas 98/71 3. panta 3. punkta a) apakšpunkta formulējuma skaidri izriet, ka, lai saņemtu dizainparaugu tiesisko aizsardzību, sastāvdaļai, tiklīdz tā ir iekļauta kompleksajā ražojumā, ir jāpaliek redzamai “parastās izmantošanas laikā”.
No tā izriet, ka kompleksā ražojumā iekļautās sastāvdaļas redzamības novērtējums
in abstracto
bez jebkādas saiknes ar kādu konkrētu šī ražojuma izmantošanas situāciju nav pietiekams, lai šādai sastāvdaļai varētu piešķirt dizainparauga aizsardzību saskaņā ar Direktīvu 98/71. Šajā ziņā ir jāprecizē, ka Direktīvas 98/71 3. panta 3. punktā tomēr nav prasīts, ka sastāvdaļai, kas ir iekļauta kompleksā ražojumā, ir jāpaliek pilnībā redzamai jebkurā brīdī, kad kompleksais ražojums tiek izmantots.
Proti, kā ģenerāladvokāts ir uzsvēris secinājumu 33. un 34. punktā, kompleksajā ražojumā iekļautas sastāvdaļas redzamība Direktīvas 98/71 3. panta 3. punkta, lasot to kopā ar tās 3. panta 4. punktu, izpratnē nevar tikt izvērtēta tikai no šī ražojuma galalietotāja perspektīvas. Šajā ziņā ir jāņem vērā arī šādas sastāvdaļas redzamība ārējam novērotājam.
Otrām kārtām, jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 98/71 3. panta 4. punktu jēdziens kompleksa ražojuma “parastā izmantošana” ir definēts kā “gala lietotāja veikta izmantošana, ietverot [izņemot] apkopi, apkalpošanu vai remontu”. Saskaņā ar šo definīciju “parastā izmantošana” atbilst galalietotāja veiktai izmantošanai. Tas nepārprotami neattiecas uz galalietotāja veikto izmantošanu, kas saistīta ar kompleksā ražojuma apkopi, apkalpošanu vai remontu.
Šajā ziņā ir jānosaka, vai ražojuma “parastās izmantošanas” jēdziens, ko veic galalietotājs Direktīvas 98/71 3. panta 4. punkta izpratnē, atbilst izmantošanai, kuru iecerējis sastāvdaļas ražotājs vai dizaineris, izmantošanai, kuru iecerējis kompleksā ražojuma ražotājs vai dizaineris, vai galalietotāja veiktajai kompleksā ražojuma parastajai izmantošanai.
Pirmkārt, attiecībā uz jautājumu, vai kompleksā ražojuma “parastā izmantošana” atbilst sastāvdaļas ražotāja iecerētajai izmantošanai, izmantošanai, ko iecerējis kompleksā ražojuma ražotājs, vai šī ražojuma parastai izmantošanai, ko veic galalietotājs, vispirms ir jākonstatē, ka saskaņā ar Direktīvas 98/71 3. panta 4. punktu šī tiesību norma attiecas uz kompleksā ražojuma “parasto izmantošanu”, ko veic galalietotājs.
Šajā ziņā, lai gan Direktīvas 98/71 3. panta 3. un 4. punkta vācu valodas versijā kā kritērijs kompleksā ražojumā iekļautas sastāvdaļas redzamībai ir minēta “izmantošana atbilstoši tās mērķim” (“bestimmungsgemäße Verwendung”), šo pašu noteikumu versijas citās valodās, piemēram, angļu (“normal use”), franču (“utilisation normale”), itāļu (“la normale utilizzazione”), spāņu (“la utilización normal”) vai holandiešu (“normaal gebruik”) valodā, norāda, ka kompleksā ražojumā iekļautai sastāvdaļai šā ražojuma “parastās” vai “ierastās” izmantošanas laikā ir jāpaliek redzamai.
Jānorāda, kā to rakstveida apsvērumos būtībā ir uzsvērusi Eiropas Komisija, ka kompleksa ražojuma parastā vai ierastā izmantošana, ko veic galalietotājs, vispārēji atbilst izmantošanai saskaņā ar kompleksā ražojuma mērķi, ko ir iecerējis tā ražotājs vai dizainers.
Tomēr, kā attiecībā uz jēdzienu “parasta izmantošana” būtībā norādījusi Komisija, Savienības likumdevējs ir vēlējies paredzēt, ka galalietotājs parasti izmanto komplekso ražojumu, lai izslēgtu šī ražojuma izmantošanu citos tirdzniecības posmos un tādējādi izvairītos no redzamības nosacījuma apiešanas. Tātad kompleksā ražojuma “parastās izmantošanas” Direktīvas 98/71 3. panta 3. punkta a) apakšpunkta un 4. punkta izpratnē vērtējumu nevar balstīt vienīgi uz sastāvdaļas vai kompleksā ražojuma ražotāja ieceri.
Otrkārt, attiecībā uz jautājumu par to, kura kompleksā ražojuma izmantošana, ko veic galalietotājs, ir “parastā izmantošana” Direktīvas 98/71 3. panta 4. punkta izpratnē, vispirms ir jānorāda, ka tas, ka šajā tiesību normā nav precizēts, uz kāda veida šāda ražojuma izmantošanu attiecas šis jēdziens, un tas, ka tajā vispārīgā veidā ir ietverta atsauce uz šāda ražojuma izmantošanu, ko veic galalietotājs, liecina par labu plašai minētā jēdziena interpretācijai.
Šajā ziņā, kā secinājumu 38. punktā ir norādījis ģenerāladvokāts, praksē ražojuma izmantošanai tā galvenajā funkcijā bieži ir nepieciešamas dažādas darbības, kuras var veikt pirms vai pēc tam, kad ražojums ir izpildījis savu galveno funkciju, piemēram, ražojuma uzglabāšana vai pārvadāšana. Līdz ar to ir jāuzskata, ka Direktīvas 98/71 3. panta 4. punkta izpratnē kompleksā ražojuma “parastā izmantošana” ietver visas šīs darbības, izņemot tās, kuras ir skaidri izslēgtas ar minēto 4. punktu, proti, darbības, kas saistītas ar apkopi, apkalpošanu un remontu.
Tātad ir jāuzskata, ka jēdzienam “parastā izmantošana” Direktīvas 98/71 3. panta 4. punkta izpratnē ir jāattiecas uz darbībām, kas saistītas ar ražojuma ierasto izmantošanu, kā arī citām darbībām, kuras var saprātīgi veikt šādas izmantošanas laikā un kas ir ierastas no galalietotāja viedokļa, tostarp darbības, kuras var tikt veiktas pirms vai pēc tam, kad ražojums ir izpildījis savu galveno funkciju, piemēram, tā uzglabāšana un pārvadāšana.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 98/71 3. panta 3. un 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šajā tiesību normā paredzētā “redzamības” prasība, lai uz dizainparaugu, ko izmanto ražojumā vai kas ir iekļauts ražojumā, kurš ir kompleksa ražojuma sastāvdaļa, varētu attiecināt dizainparaugu tiesisko aizsardzību, ir jāizvērtē, ņemot vērā šī kompleksā ražojuma parastās izmantošanas situāciju, tādējādi, ka attiecīgā sastāvdaļa, līdzko tā ir iekļauta minētajā ražojumā, šādas izmantošanas laikā paliek redzama. Šajā nolūkā kompleksa ražojuma sastāvdaļas redzamība, galalietotājam veicot tā “parasto izmantošu”, ir jāizvērtē no šī lietotāja, kā arī no ārēja novērotāja viedokļa, tomēr jāprecizē, ka šai parastajai izmantošanai ir jāattiecas uz darbībām, kas veiktas kompleksā ražojuma galvenajā izmantošanā, kā arī darbībām, kuras galalietotājam ierasti ir jāveic šādas izmantošanas ietvaros, izņemot apkopi, apkalpošanu un remontu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 98/71/EK (1998. gada 13. oktobris) par dizainparaugu tiesisko aizsardzību 3. panta 3. un 4. punkts

ir jāinterpretē tādējādi, ka

šajā tiesību normā paredzētā “redzamības” prasība, lai uz dizainparaugu, ko izmanto ražojumā vai kas ir iekļauts ražojumā, kas ir kompleksa ražojuma sastāvdaļa, varētu attiecināt dizainparaugu tiesisko aizsardzību, ir jāizvērtē, ņemot vērā šī kompleksā ražojuma parastās izmantošanas situāciju, tādējādi, ka attiecīgā sastāvdaļa, līdzko tā ir iekļauta minētajā ražojumā, šādas izmantošanas laikā paliek redzama. Šajā nolūkā kompleksa ražojuma sastāvdaļas redzamība, galalietotājam veicot tā “parasto izmantošanu”, ir jāizvērtē no šī lietotāja, kā arī no ārēja novērotāja viedokļa, tomēr jāprecizē, ka šai parastajai izmantošanai ir jāattiecas uz darbībām, kas veiktas kompleksā ražojuma galvenajā izmantošanā, kā arī darbībām, kuras galalietotājam ierasti ir jāveic šādas izmantošanas ietvaros, izņemot apkopi, apkalpošanu un remontu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.