CELEX: 62020CJ0140
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Asmens duomenų tvarkymas elektroninių ryšių sektoriuje
Pranešimų konfidencialumas
Elektroninių ryšių paslaugų teikėjai
Bendras ir nediferencijuotas srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimas
Prieiga prie saugomų duomenų
A posteriori teisminė kontrolė
Direktyva 2002/58/EB
15 straipsnio 1 dalis
Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartija
7, 8, 11 straipsniai bei 52 straipsnio 1 dalis
Galimybė nacionaliniam teismui apriboti negaliojančiais pripažintų su Sąjungos teise nesuderinamų teisės aktų poveikį laiko atžvilgiu
Netaikymas

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2002 m. liepos 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje (Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių) (
OL L 201, 2002, p. 37
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 514), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/136/EB (
OL L 337, 2009, p. 11
; klaidų ištaisymai
OL L 241, 2013, p. 9
ir
OL L 275, 2014, p. 8
) (toliau – Direktyva 2002/58), 15 straipsnio 1 dalies, siejamos su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos (toliau – Chartija) 7, 8 ir 11 straipsniais bei 52 straipsnio 1 dalimi, aiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant G.D. ginčą su
Commissioner of An Garda Síochána
(Nacionalinės policijos komisaras, Airija),
Minister for Communications, Energy and Natural Ressources
(Ryšių, energetikos ir gamtinių išteklių ministras, Airija) ir
Attorney General
dėl
Communications (Retention of Data) Act 2011
(2011 m. Ryšių (duomenų saugojimo) įstatymas; toliau – 2011 m. įstatymas) galiojimo.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2002/58 2, 6, 7 ir 11 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(2)
Šia direktyva siekiama gerbti pagrindines žmogaus teises ir laikomasi [Chartijos] principų; visų pirma šia direktyva siekiama užtikrinti visapusišką pagarbą minėtos Chartijos 7 ir 8 straipsniuose išdėstytoms teisėms.
<…>
(6)
Internetas keičia tradicines rinkos struktūras sukurdamas bendrą, pasaulinę infrastruktūrą įvairioms elektroninių ryšių paslaugoms teikti. Viešai prieinamos elektroninių ryšių interneto paslaugos atveria naujas galimybes naudotojams, bet dėl jų taip pat iškyla [nauja] rizika asmens duomenims ir privatumui.
(7)
Viešiesiems ryšių tinklams reikėtų nustatyti specifines teisines, normines ir technines nuostatas, kad būtų apsaugotos fizinių asmenų pagrindinės teisės ir laisvės bei juridinių asmenų teisėti interesai, visų p[ir]ma dėl didėjančių automatinio duomenų, susijusių su abonentais ir naudotojais, kaupimo ir tvarkymo pajėgumų.
<…>
(11)
Ši direktyva, kaip ir [1995 m. spalio 24 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 95/46/EB dėl asmenų apsaugos tvarkant asmens duomenis ir dėl laisvo tokių duomenų judėjimo (
OL L 281, 1995, p. 31
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k. 13 sk., 15 t., p. 355)], nenagrinėja pagrindinių teisių ir laisvių apsaugos klausimų, susijusių su veiklos rūšimis, kurių nereglamentuoja [Sąjungos] teisės aktai. Todėl ji nekeičia esamos pusiausvyros tarp fizinio asmens teisės į privatumą ir valstybių narių galimybės imtis šios direktyvos 15 straipsnio 1 dalyje nurodytų priemonių, kurių reikia užtikrinti visuomenės saugumą, gynybą, valstybės saugumą (įskaitant valstybės ekonominę gerovę, kai veiklos rūšys yra susijusios su valstybės saugumo klausimais) ir baudžiamosios teisės vykdymu. Tokiu būdu ši direktyva neturi jokio poveikio valstybių narių galimybėms teisėtu būdu perimti elektroninių ryšių pranešimus arba imtis kitų priemonių, kurių reikia minėtiems tikslams pasiekti laikantis Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvencijos [pasirašytos 1950 m. lapkričio 4 d. Romoje], kaip išaiškinta Europos žmogaus teisių teismo nutarime [kaip ją savo sprendimuose aiškina Europos Žmogaus Teisių Teismas]. Tokios priemonės turi būti tinkamos, griežtai atitinkančios siekiamą tikslą ir būtinos demokratinėje visuomenėje, taip pat joms turi būti taikoma tinkama apsaugos garantija pagal Europos žmogaus teisių ir pagrindinių laisvių apsaugos konvenciją.“
Direktyvos 2002/58 1 straipsnyje „Taikymo sritis ir tikslas“ nustatyta:
„1.   Šioje direktyvoje numatytas valstybių narių nuostatų, užtikrinančių vienodo lygio pagrindinių teisių ir laisvių, ypač teisės į privatumą ir konfidencialumą, apsaugą, susijusių [kiek tai susiję] su asmens duomenų tvarkymu elektroninių ryšių sektoriuje, ir užtikrinančių laisvą tokių duomenų judėjimą ir laisvą elektroninių ryšių įrangos ir paslaugų judėjimą [Europos Sąjungoje], suderinimas.
2.   Šios direktyvos nuostatos smulkiau išaiškina [patikslina] ir papildo Direktyvą [95/46] šio straipsnio pirmoje dalyje nurodytais tikslais. Be to, jos numato abonentų, kurie yra juridiniai asmenys, teisėtų interesų apsaugą.
3.   Ši direktyva netaikoma veiklos rūšims, kurios neįeina į [SESV] taikymo sritį, tokioms, kurios nurodytos Europos Sąjungos steigimo [Europos Sąjungos] sutarties V ir VI antraštinėse dalyse, ir visais atvejais veiklos rūšims, susijusioms su visuomenės saugumu, gynyba, valstybės saugumu (įskaitant valstybės ekonominę gerovę, kai atitinkamos veiklos rūšys yra susijusios su valstybės saugumo klausimais) bei valstybės veiksmais baudžiamosios teisės srityje.“
Direktyvos 2002/58 2 straipsnyje „Sąvokų apibrėžimai“ nurodyta:
„Jeigu toliau nepateikta [nenurodyta] kitaip, šioje direktyvoje vartojamos sąvokos yra apibrėžiamos taip, kaip apibrėžta Direktyvoje [95/46] ir 2002 m. kovo 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvoje 2002/21/EB dėl elektroninių ryšių tinklų ir paslaugų bendrosios reguliavimo sistemos (Pagrindų direktyva) [(
OL L 108, 2002, p. 33
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 13 sk., 29 t., p. 349)].
Šioje direktyvoje:
a)
„naudotojas“ – tai bet kuris fizinis asmuo, vartojantis viešai prieinamą elektroninių ryšių paslaugą privačiais ar verslo tikslais, ir nebūtinai tai darantis išankstinio paslaugos užsakymo būdu;
b)
„srauto duomenys“ – tai duomenys, tvarkomi pranešimui perduoti elektroninių ryšių tinklu, taip pat sąskaitoms už tokį perdavimą pateikti;
c)
„vietos nustatymo duomenys“ – elektroninių ryšių tinkluose arba elektroninių ryšių paslaugų teikimo metu tvarkomi duomenys, nurodantys viešosios elektroninių ryšių paslaugos gavėjo galinių įrenginių geografinę padėtį;
d)
„pranešimas“ – tai informacija, kuria apsikeičiama arba kuri perduodama tarp baigtinio skaičiaus šalių, naudojantis viešai prieinamomis elektroninių ryšių paslaugomis. Jam nepriskiriama informacija, perduodama kaip dalis viešojo transliavimo paslaugos, naudojant elektroninių ryšių tinklus, išskyrus tuos atvejus, kai tokia informacija gali būti susijusi su informaciją gaunančiu abonentu arba naudotoju, kurio tapatybę galima nustatyti;
<…>“
Direktyvos 2002/58 3 straipsnyje „Paslaugos“ numatyta:
„Ši direktyva taikoma asmens duomenų tvarkymui, susijusiam su viešųjų elektroninių ryšių paslaugų teikimu viešaisiais ryšių tinklais Bendrijoje, įskaitant viešuosius ryšių tinklus, palaikančius duomenų rinkimo ir atpažinimo įrenginius.“
Direktyvos 2002/58 5 straipsnyje „Pranešimų konfidencialumas“ nurodyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina pranešimų ir su jais susijusių srauto duomenų, perduodamų per viešųjų ryšių tinklą ir teikiant viešai teikiamas elektroninių ryšių paslaugas, konfidencialumą, taikydamos nacionalinės teisės aktus. Visų pirma jos draudžia be atitinkamų naudotojų sutikimo [asmenims, kurie nėra naudotojai,] klausytis, įrašyti, kaupti ar kitu būdu perimti bei stebėti pranešimus ir su jais susijusius srauto duomenis, išskyrus atvejus, kai tai galima teisėtai daryti pagal 15 straipsnio 1 dalį. Šios dalies nuostatos nedraudžia techninio saugojimo, būtino perduoti pranešimą nepažeidžiant konfidencialumo principo.
<…>
3.   Valstybės narės užtikrina, kad saugoti informaciją arba suteikti galimybę naudotis jau saugoma informacija abonento ar naudotojo galiniame įrenginyje būtų leidžiama tik su sąlyga, jei atitinkamam abonentui ar naudotojui sutikus pagal Direktyvą [95/46] pateikiama aiški ir išsami informacija,
inter alia
, apie tokio duomenų tvarkymo tikslus [abonentas ar naudotojas, gavęs pagal Direktyvą [95/46] išsamią informaciją,
inter alia
, apie tokio duomenų tvarkymo tikslus, su tuo sutiko]. Ši nuostata nedraudžia vykdyti techninį saugojimą ar naudotis duomenimis, jei siekiama tik atlikti pranešimo perdavimą elektroninių ryšių tinklu, taip pat [arba] būtinais atvejais, kad informacinės visuomenės paslaugų teikėjas galėtų teikti paslaugas, kurių aiškiai paprašo abonentas ar naudotojas.“
Direktyvos 2002/58 6 straipsnyje „Srauto duomenys“ numatyta:
„1.   Su abonentais ir naudotojais susiję srauto duomenys, kuriuos tvarko ir saugo viešųjų ryšių tinklo ar viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų teikėjas, turi būti sunaikinti arba pakeisti taip, kad taptų anoniminiais, kai šie duomenys nebėra reikalingi pranešimui perduoti, jeigu nepažeidžiamos šio straipsnio 2, 3 ir 5 dalių ir 15 straipsnio 1 dalies nuostatos.
2.   Srauto duomenys gali būti tvarkomi, kai reikia abonentams pateikti sąskaitas ir atsiskaityti už tinklų sujungimą. Toks tvarkymas leistinas tol, kol nepasibaigęs terminas, per kurį sąskaita gali būti teisėtai užginčyta ar išieškotas apmokėjimas.
3.   Elektroninių ryšių paslaugų rinkodaros arba pridėtinės vertės paslaugų teikimo tikslais viešųjų elektroninių ryšių paslaugų teikėjas gali tvarkyti 1 dalyje nurodytus duomenis tokia apimtimi ir tiek laiko, kiek būtina tokių paslaugų teikimui ar rinkodarai, jeigu abonentas ar naudotojas, su kuriuo duomenys yra susiję, yra iš anksto davęs sutikimą. Naudotojams ar abonentams sudaroma galimybė bet kuriuo metu atšaukti duotą sutikimą srauto duomenims tvarkyti.
<…>
5.   Tvarkyti srauto duomenis pagal šio straipsnio 1, 2, 3 ir 4 dalis leidžiama tik asmenims, kurie veikdami pagal viešųjų ryšių tinklų ar viešai prieinamų elektroninių ryšių paslaugų teikėjų įgaliojimą pateikia sąskaitas, valdo srautą, teikia informaciją klientams, nustato sukčiavimo atvejus, vykdo elektroninių ryšių paslaugų rinkodarą arba teikia pridėtinės vertės paslaugas. Šie asmenys gali atlikti tik tokius veiksmus, kurie yra būtini minėtos veiklos tikslams pasiekti.
<…>“
Šios direktyvos 9 straipsnio „Vietos nustatymo duomenys, nesudarantys srauto duomenų“ 1 dalyje numatyta:
„Kai vietos nustatymo duomenys, nesudarantys srauto duomenų, susiję su viešųjų ryšių tinklų ar viešųjų elektroninių ryšių naudotojais ar abonentais, gali būti tvarkomi, juos galima tvarkyti tik jeigu jie yra pakeisti taip, kad taptų anoniminiais, arba jeigu naudotojai ar abonentai sutinka su tokiu tvarkymu tokia apimtimi ir tiek laiko, kiek yra būtina teikti pridėtinės vertės paslaugai. Prieš gaudamas sutikimą, paslaugų teikėjas turi informuoti naudotojus ar abonentus apie tai, kokie vietos nustatymo duomenys, nesudarantys srauto duomenų, bus tvarkomi, kokiais tikslais ir kiek laiko, taip pat ar šie duomenys bus perduoti trečiajai šaliai pridėtinės vertės paslaugai teikti. <…>“
Direktyvos 2002/58 15 straipsnio „Kai kurių Direktyvos [95/46] nuostatų taikymas“ 1 dalis suformuluota taip:
„Valstybės narės gali patvirtinti teisines [teisėkūros] priemones, ribojančias šios direktyvos 5 ir 6 straipsniuose, 8 straipsnio 1, 2, 3 ir 4 dalyse ir 9 straipsnyje nustatytų teisių ir pareigų taikymą, jeigu toks ribojimas yra būtina, tinkama ir adekvati [proporcinga] demokratinės visuomenės [demokratinėje visuomenėje] priemonė, skirta apsaugoti nacionalinį saugumą (t. y. valstybės saugumą), gynybą, visuomenės saugumą, taip užkardant, tiriant ir nustatant baudžiamąsias veikas ar neteisėtą elektroninių ryšių sistemos naudojimą [taip pat užtikrinti baudžiamųjų veikų prevenciją, tyrimą, atskleidimą ir baudžiamąjį persekiojimą už jas], kaip nurodyta Direktyvos [95/46] 13 straipsnio 1 dalyje. Valstybės narės gali,
inter alia
, patvirtinti teisines [teisėkūros] priemones, leidžiančias ribotą laikotarpį saugoti duomenis, remiantis šioje dalyje nustatytais motyvais. Visos šioje dalyje nurodytos priemonės turi atitikti bendruosius [Sąjungos] teisės principus, tarp jų ir nurodytus Europos Sąjungos Sutarties 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse.“
Airijos teisė
Kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą, 2011 m. įstatymas buvo priimtas siekiant į Airijos teisės sistemą perkelti 2006 m. kovo 15 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvą 2006/24/EB dėl duomenų, generuojamų arba tvarkomų teikiant viešai prieinamas elektroninių ryšių paslaugas arba viešuosius ryšių tinklus, saugojimo ir iš dalies keičiančią Direktyvą 2002/58/EB (
OL L 105, 2006, p. 54
).
2011 m. įstatymo 1 straipsnyje sąvoka „duomenys“ apibrėžiama kaip „srauto ar vietos nustatymo duomenys bei duomenys, būtini nustatyti abonent[ui] ar naudotoj[ui]“, o sąvoka „sunkus nusikaltimas“ – kaip nusikalstama veika, už kurią baudžiama penkių ar daugiau metų laisvės atėmimu, arba viena iš kitų šio įstatymo 1 priede išvardytų nusikalstamų veikų.
Pagal minėto įstatymo 3 straipsnio 1 dalį visi elektroninių ryšių paslaugų teikėjai įpareigojami saugoti 2 priedo 1 dalyje nurodytus duomenis dvejus metus, o 2 priedo 2 dalyje nurodytus duomenis – vienus metus.
To paties įstatymo 2 priedo 1 dalyje, be kita ko, nurodyti duomenys, susiję su fiksuotojo ir judriojo telefono ryšiu, leidžiantys nustatyti ryšio šaltinį ir paskirtį, ryšio pradžios ir pabaigos datą ir valandą, atitinkamo ryšio tipą ir naudojamos ryšio įrangos tipą bei geografinę vietą. Konkrečiai kalbant, šio 2 priedo 1 dalies 6 punkte numatytas duomenų, būtinų judriojo elektroninio ryšio priemonei nustatyti, saugojimas; šie duomenys yra, pirma, vietovės žyma ir, antra, duomenys, leidžiantys nustatyti geografinę įrangos buvimo vietą, remiantis jų buvimo vietos tapatybe (vietovės žyma) ryšio duomenų saugojimo laikotarpiu.
2011 m. įstatymo 2 priedo 2 dalyje nurodyti duomenys, susiję su prieiga prie interneto, elektroniniais laiškais ir telefonija internetu, apima, be kita ko, identifikavimo ir telefono numerius, IP adresus, taip pat ryšio pradžios ir pabaigos datą ir laiką. Pranešimų turinys nepatenka į šią duomenų kategoriją.
Pagal 2011 m. įstatymo 4 ir 5 straipsnius elektroninių ryšių paslaugų teikėjai turi imtis tam tikrų priemonių, kad užtikrintų, kad duomenys būtų saugomi nuo neteisėtos prieigos.
Šio įstatymo 6 straipsnio, kuriame numatytos prašymo suteikti prieigą pateikimo sąlygos, 1 dalyje nustatyta:
„Nacionalinės policijos pareigūnas, kurio padėtis nėra žemesnė nei vyriausiojo komisaro, gali prašyti paslaugų teikėjo jam pateikti šio paslaugų teikėjo pagal 3 straipsnį saugomus duomenis, jei šis pareigūnas mano, kad tokie duomenys reikalingi siekiant:
a)
sunkių nusikaltimų prevencijos, atskleidimo, tyrimo ar baudžiamojo persekiojimo;
b)
užtikrinti nacionalinį saugumą;
c)
išsaugoti žmonių gyvybes.“
Minėto įstatymo 7 straipsnyje elektroninių ryšių paslaugų teikėjai įpareigojami tenkinti šio įstatymo 6 straipsnyje nurodytus prašymus.
Kiek tai susiję su 2011 m. įstatymo 6 straipsnyje nurodytais nacionalinės policijos pareigūno sprendimo kontrolės mechanizmais, šio įstatymo 10 straipsnyje numatyta skundų pateikimo procedūra ir procedūra, vadovaujant
designated judge
(paskirtas teisėjas), kaip tai suprantama pagal 12 straipsnį, kuriam pavesta nagrinėti minėto įstatymo nuostatų taikymą.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
2015 m. kovo mėn. G.D. buvo nuteistas laisvės atėmimo bausme iki gyvos galvos dėl 2012 m. rugpjūčio mėn. dingusio asmens, kurio palaikai buvo rasti tik 2013 m. rugsėjo mėn., nužudymo. Apeliaciniame skunde suinteresuotasis asmuo, be kita ko, priekaištavo pirmosios instancijos teismui, kad šis klaidingai srauto ir vietos nustatymo duomenis, susijusius su telefoniniais skambučiais, pripažino įrodymais, ir nurodė, kad 2011 m. įstatymu, kuriuo reglamentuojamas šių duomenų saugojimas ir kuriuo remiantis nacionalinės policijos tyrėjai turėjo prieigą prie šių duomenų, pažeidžiamos Sąjungos teisės jam suteikiamos teisės. Šis apeliacinis skundas šiuo metu yra nagrinėjamas.
Tam, kad baudžiamojoje byloje galėtų ginčyti minėtų įrodymų priimtinumą, G.D. pradėjo civilinį procesą
High Court
(Aukštasis teismas, Airija) dėl tam tikrų 2011 m. įstatymo nuostatų pripažinimo negaliojančiomis. 2018 m. gruodžio 6 d. sprendimu tas teismas pritarė G.D. argumentams ir nusprendė, kad 2011 m. įstatymo 6 straipsnio 1 dalies a punktas nesuderinamas su Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalimi, siejama su Chartijos 7, 8 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi. Dėl šio sprendimo Airija pateikė apeliacinį skundą
Supreme Court
(Aukščiausiasis Teismas, Airija), t. y. prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Court of Appeal
(Apeliacinis teismas, Airija) nagrinėjama baudžiamoji byla buvo sustabdyta, kol pagrindinėje byloje vykstančiame civiliniame procese bus paskelbtas prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo sprendimas.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme Airija teigė, kad siekiant nustatyti, ar Chartijos 7 straipsnyje įtvirtintos teisės į privataus gyvenimo gerbimą suvaržymas dėl srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimo pagal 2011 m. įstatymą yra proporcingas, reikia išnagrinėti šiuo įstatymu nustatytos tvarkos tikslus kaip visumą. Be to, šios valstybės narės teigimu, minėtame įstatyme įtvirtinta išsami prieigos prie saugomų duomenų sistema, pagal kurią nacionalinės policijos skyrius, atsakingas už išankstinį prašymų suteikti prieigą nagrinėjimą, vykdamas savo užduotį yra funkciniu požiūriu nepriklausomas nuo nacionalinės policijos, todėl jis atitinka nepriklausomos administracinės įstaigos išankstinės kontrolės reikalavimą. Šią kontrolės sistemą papildo skundo pateikimo procedūra ir teisminė kontrolė. Galiausiai minėta valstybė narė teigia, kad jei galutinai būtų nuspręsta, jog 2011 m. įstatymas prieštarauja Sąjungos teisei, bet kokia išvada, kurią iš to darytų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, atsižvelgiant į tokio įstatymo poveikį laiko atžvilgiu, turėtų būti taikoma tik ateičiai.
Savo ruožtu G.D. teigė, kad 2011 m. įstatyme nustatyta bendro ir nediferencijuoto duomenų saugojimo tvarka ir numatyta prieigos prie šių duomenų sistema yra nesuderinamos su Sąjungos teise, kaip ją Teisingumo Teismas konkrečiai išaiškino 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Tele2Sverige ir Watson ir kt. (
C‑203/15 ir C‑698/15
,
EU:C:2016:970
)
punkte.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pirmiausia patikslina, kad jis turi tik įvertinti, ar
High Court
(Aukštasis teismas) teisingai nusprendė, kad 2011 m. įstatymo 6 straipsnio 1 dalies a punktas nesuderinamas su Sąjungos teise, o klausimas dėl per baudžiamąjį procesą pateiktų įrodymų priimtinumo priklauso tik
Court of Appeal
(Apeliacinis teismas), kuriam pateiktas apeliacinis skundas dėl kaltinamojo nuosprendžio, jurisdikcijai.
Šiomis aplinkybėmis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui visų pirma kyla klausimas dėl Sąjungos teisės reikalavimų, susijusių su duomenų saugojimu kovos su sunkiais nusikaltimais tikslais. Šiuo klausimu jis iš esmės teigia, kad tik bendras ir nediferencijuotas srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimas leidžia veiksmingai kovoti su sunkiais nusikaltimais, o tikslinis saugojimas ir operatyvus saugojimas (anglų k.
quick freeze
) neleidžia to daryti. Kiek tai susiję su tiksliniu saugojimu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl galimybės nustatyti grupes ar apibrėžtas geografines zonas, kovojant su sunkiais nusikaltimais, nes tam tikri sunkūs nusikaltimai retai susiję su kompetentingoms nacionalinėms institucijoms žinomomis aplinkybėmis, leidžiančiomis iš anksto įtarti, kad bus įvykdytas nusikaltimas. Be to, tikslinis saugojimas gali lemti diskriminaciją. Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad operatyvus saugojimas naudingas tik tais atvejais, kai ankstyvoje tyrimo stadijoje galima nustatyti įtariamąjį.
Dėl prieigos prie elektroninių ryšių paslaugų teikėjų saugomų duomenų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nacionalinė policija savo sistemoje nustatė automatinį šiems teikėjams skirtų prašymų suteikti prieigą patvirtinimo mechanizmą. Taigi iš
High Court
(Aukštasis teismas) pateiktos informacijos matyti, kad nacionalinės policijos vadovas, taikydamas vidaus priemonę, nusprendė, kad pagal 2011 m. įstatymą pateiktus prašymus suteikti prieigą turi centralizuotai tvarkyti tik vienas nacionalinės policijos pareigūnas, turintis vyriausiojo komisaro statusą, t. y. saugumo ir žvalgybos padalinio vadovas. Jeigu jis mano, kad atitinkami duomenys reikalingi, be kita ko, sunkių nusikaltimų prevencijai, jiems atskleisti, ištirti arba su jais susijusiam baudžiamajam persekiojimui vykdyti, jis gali elektroninių ryšių paslaugų teikėjams pateikti prašymą suteikti prieigą. Be to, nacionalinės policijos vadovas įsteigė nepriklausomą skyrių, vadinamą
Telecommunications Liaison Unit
(Ryšių su telekomunikacijų paslaugų teikėjais skyrius, toliau – TLU), kad būtų teikiama parama saugumo ir žvalgybos padalinio vadovui, šiam vykdant savo funkcijas, ir kad tai būtų vienas kontaktinis centras komunikacijai su paslaugų teikėjais.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas priduria, kad per dėl G.D. pradėtą baudžiamąjį tyrimą visus prašymus suteikti prieigą, prieš perduodant juos nagrinėti TLU, pirmiausia turėjo patvirtinti komisaras arba komisaro pareigas einantis inspektorius ir kad tyrėjai buvo prašomi pateikti pakankamai informacijos, kad būtų galima priimti pagrįstą sprendimą. Be to, TLU ir saugumo bei žvalgybos skyriaus vadovas turėjo išnagrinėti prašymų suteikti prieigą teisėtumą, būtinumą ir proporcingumą, atsižvelgiant į tai, kad tokio vadovo sprendimas gali būti skundžiamas
High Court
(Aukštasis teismas) paskirtam teisėjui. Taip pat TLU taikoma
Data Protection Commissioner
(Duomenų apsaugos komisaras, Airija) atliekama kontrolė.
Galiausiai prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui kyla klausimas dėl galimos išvados, kad 2011 m. įstatymas neatitinka Sąjungos teisės, apimties ir pasekmių laiko atžvilgiu. Šiuo klausimu jis nurodo, kad tokia išvada gali galioti tik ateičiai, nes duomenys, naudoti kaip įrodymai G.D. baudžiamajame procese, buvo saugomi ir prieiga prie jų suteikta 2013 m. pabaigoje, t. y. tuo metu, kai Airija turėjo taikyti Direktyvą 2006/24 perkeliančio 2011 m. įstatymo nuostatas. Airijos teigimu, toks sprendimas taip pat būtų tinkamas, nes kitu atveju būtų labai pakenkta sunkių nusikaltimų tyrimui ir patraukimui už juos baudžiamojon atsakomybėn Airijoje bei jau teistiems ir nuteistiems asmenims.
Tokiomis aplinkybėmis
Supreme Cour
t (Aukščiausiasis Teismas) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar bendro (visuotinio) duomenų saugojimo tvarka – net atsižvelgiant į tai, kad pagal ją taikomi griežti saugojimo ir prieigos apribojimai –
per se
prieštarauja Direktyvos 2002/58 15 straipsnio, aiškinamo atsižvelgiant į Chartiją, nuostatoms?
2.
Ar kai nacionalinis teismas svarsto, ar pripažinti pagal Direktyvą 2006/24 įgyvendintą nacionalinę priemonę, nustatančią bendro duomenų saugojimo tvarką (su būtinomis griežtomis kontrolės priemonėmis, taikomomis saugojimui ir (arba) prieigai), neatitinkančia reikalavimų, visų pirma kai vertina bet kokios tokios tvarkos proporcingumą, jis turi teisę atsižvelgti į tai, kad paslaugų teikėjai gali teisėtai saugoti duomenis savo komerciniais tikslais ir kad juos gali būti reikalaujama saugoti nacionalinio saugumo tikslais, neįtrauktais į Direktyvos 2002/58 nuostatų taikymo sritį?
3.
Kokius kriterijus turėtų taikyti nacionalinis teismas spręsdamas, ar prieigos prie saugomų duomenų suteikimo tvarka užtikrina būtiną nepriklausomą išankstinę kontrolę, kaip reikalaujama Teisingumo Teismo jurisprudencijoje, vertindamas nacionalinės priemonės dėl tokios prieigos suderinamumą su Europos Sąjungos teise, visų pirma su Chartija? Ar šiomis aplinkybėmis tokį vertinimą atliekantis nacionalinis teismas gali atsižvelgti į tai, kad yra taikoma
ex post
teisminė arba nepriklausoma kontrolė?
4.
Ar bet kuriuo atveju nacionalinis teismas privalo pripažinti, kad nacionalinė priemonė neatitinka Direktyvos 2002/58 15 straipsnio nuostatų, jeigu nacionalinėje priemonėje nustatyta bendro duomenų saugojimo tvarka, skirta kovoti su sunkiais nusikaltimais, ir jeigu nacionalinis teismas, remdamasis visais turimais įrodymais, yra padaręs išvadą, kad toks saugojimas yra svarbus ir tikrai būtinas tam, kad būtų pasiektas tikslas kovoti su sunkiais nusikaltimais?
5.
Jeigu nacionalinis teismas privalo padaryti išvadą, kad nacionalinė priemonė neatitinka Direktyvos 2002/58 15 straipsnio nuostatų, aiškinamų atsižvelgiant į Chartiją, ar jis turi teisę apriboti bet kokio tokio pripažinimo galiojimą laiko atžvilgiu, jeigu įsitikina, kad, to nepadarius, „kiltų chaosas ir būtų labai pakenkta viešajam interesui“ (atsižvelgiant į požiūrį, išdėstytą, pavyzdžiui, Sprendime R (
National Council for Civil Liberties / Secretary of State for Home Department and Secretary of State for Foreign Affairs
(2018) EWHC 975, p. 46)?
6.
Ar galima leisti nacionaliniam teismui, kurio byloje, iškeltoje siekiant išspręsti ginčą dėl įrodymų priimtinumo baudžiamojoje byloje, arba kitomis aplinkybėmis prašoma pripažinti, kad nacionalinės teisės aktas neatitinka Direktyvos 2002/58 15 straipsnio, ir (arba) netaikyti tokio teisės akto, ir (arba) pripažinti, kad taikant tokį teisės aktą buvo pažeistos asmens teisės, atsisakyti taikyti tokią teisių gynimo priemonę, susijusią su duomenimis, saugomais pagal nacionalinės teisės nuostatą, priimtą vykdant SESV 288 straipsnyje nustatytą įpareigojimą tiksliai perkelti direktyvos nuostatas į nacionalinę teisę, arba apriboti bet kurio tokio pripažinimo galiojimą laikotarpiu po to, kai 2014 m. balandžio 8 d. [Sprendimu Digital Rights Ireland ir kt. (
C‑293/12 ir C‑594/12
,
EU:C:2014:238
)] Direktyva 2006/24 buvo pripažinta negaliojančia?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo, antrojo ir ketvirtojo klausimų
Pirmuoju, antruoju ir ketvirtuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalis, siejama su Chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatytas bendras ir nediferencijuotas srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimas kovos su sunkiais nusikaltimais tikslais.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją aiškinant Sąjungos teisės nuostatą reikia remtis ne tik jos tekstu, bet ir jos kontekstu bei teisės akto, kuriame ji įtvirtinta, tikslais, taip pat, be kita ko, atsižvelgti į šių teisės aktų genezę (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Iš pačios Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalies formuluotės matyti, kad šioje direktyvoje numatytomis teisėkūros priemonėmis, kurias valstybėms narėms leidžiama priimti tos direktyvos numatytomis sąlygomis, tik siekiama „riboti“ teisių ir pareigų, numatytų, be kita ko, Direktyvos 2002/58 5, 6 ir 9 straipsniuose, „taikymą“.
Kalbant apie šioje direktyvoje nustatytą sistemą, kurios dalis yra 15 straipsnio 1 dalis, reikia priminti, kad pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalies pirmą ir antrą sakinius valstybės narės užtikrina pranešimų ir su jais susijusių srauto duomenų, perduodamų per viešųjų ryšių tinklą ir teikiant viešai teikiamas elektroninių ryšių paslaugas, konfidencialumą, taikydamos nacionalinės teisės aktus. Visų pirma jos draudžia asmenims, kurie nėra naudotojai, be atitinkamų naudotojų sutikimo klausytis, įrašyti, kaupti ar kitu būdu perimti bei stebėti pranešimus ir su jais susijusius srauto duomenis, išskyrus atvejus, kai naudotojas leido tai teisėtai daryti pagal tos pačios direktyvos 15 straipsnio 1 dalį.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad Direktyvos 2002/58 5 straipsnio 1 dalyje įtvirtintas elektroninių pranešimų ir su jais susijusių srauto duomenų konfidencialumo principas, kuris, be kita ko, reiškia, kad iš esmės bet kuriam asmeniui, išskyrus naudotoją, draudžiama saugoti šiuos pranešimus ir duomenis be jo sutikimo (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas).
Ši nuostata atspindi tikslą, kurio Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė priimdamas Direktyvą 2002/58. Šiuo klausimu pažymėtina, kad iš Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje pasiūlymo (COM(2000) 385
final
), kuriuo remiantis parengta Direktyva 2002/58, aiškinamojo memorandumo matyti, jog Sąjungos teisės aktų leidėjas siekė „užtikrinti, kad ir toliau būtų laikomasi asmens duomenų ir privataus gyvenimo aukšto lygio apsaugos visų elektroninių ryšių paslaugų atveju, nepaisant naudojamos technologijos“. Taigi minėta direktyva, kaip matyti, be kita ko, iš jos 6 ir 7 konstatuojamųjų dalių, siekiama apsaugoti elektroninių ryšių paslaugų naudotojus nuo pavojaus, kuris asmens duomenims ir privačiam gyvenimui kyla dėl naujų technologijų ir ypač dėl didėjančių automatizuoto duomenų kaupimo ir tvarkymo pajėgumų. Konkrečiai kalbant, kaip nurodyta tos pačios direktyvos 2 konstatuojamojoje dalyje, Sąjungos teisės aktų leidėjas siekia užtikrinti visapusišką Chartijos 7 ir 8 straipsniuose išdėstytų teisių paisymą (šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Tele2 Sverige ir Watson ir kt.,
C‑203/15 ir C‑698/15
,
EU:C:2016:970
,
punktą ir 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktą).
Priimdamas Direktyvą 2002/58 Sąjungos teisės aktų leidėjas sukonkretino šias teises taip, kad elektroninių ryšių priemonių naudotojai iš esmės turi teisę tikėtis, kad be jų sutikimo jų pranešimai ir su jais susiję duomenys išliks anonimiški ir negalės būti įrašomi (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas).
Dėl elektroninių ryšių paslaugų teikėjų atliekamo su abonentais ir naudotojais susijusių srauto duomenų tvarkymo ir saugojimo Direktyvos 2002/58 6 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad šie duomenys turi būti sunaikinti arba pakeisti taip, kad taptų anoniminiai, jeigu jie nebėra reikalingi pranešimui perduoti, o 2 dalyje patikslinta, kad srauto duomenys, kurių reikia abonentams pateikti sąskaitas ir atsiskaityti už tinklų sujungimą, gali būti tvarkomi tik tol, kol nepasibaigęs terminas, per kurį sąskaita gali būti teisėtai užginčyta ar išieškotas apmokėjimas. Kiek tai susiję su vietos nustatymo duomenimis, kurie nėra srauto duomenys, minėtos direktyvos 9 straipsnio 1 dalyje numatyta, kad tokie duomenys gali būti tvarkomi, tik kai tenkinamos tam tikros sąlygos ir kai jie pakeisti taip, kad tapo anoniminiai, arba kai tam gautas naudotojų arba abonentų sutikimas.
Taigi Direktyvoje 2002/58 ne tik reglamentuojama prieiga prie tokių duomenų numatant priemones, kuriomis siekiama užkirsti kelią piktnaudžiavimui, bet visų pirma įtvirtinamas draudimo tretiesiems asmenims juos saugoti principas.
Kadangi pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį valstybėms narėms leidžiama priimti teisėkūros priemones, kuriomis „ribojamas“ šios direktyvos 5, 6 ir 9 straipsniuose numatytų teisių ir pareigų, kaip antai kylančių iš pranešimų konfidencialumo ir draudimo saugoti su tuo susijusius duomenis principų, primintų šio sprendimo 35 punkte, taikymas, šioje nuostatoje įtvirtinta, be kita ko, tuose 5, 6 ir 9 straipsniuose numatytos bendros taisyklės išimtis, todėl, remiantis suformuota jurisprudencija, ji turi būti aiškinama siaurai. Tokia nuostata negali pateisinti to, kad nukrypimas nuo pagrindinės pareigos užtikrinti elektroninių ryšių ir su jais susijusių duomenų konfidencialumą ir ypač šios direktyvos 5 straipsnyje aiškiai numatyto draudimo saugoti šiuos duomenis taptų taisykle, nes taip būtų labai susiaurinta 5 straipsnio apimtis (šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Tele2 Sverige ir Watson ir kt.,
C‑203/15 ir C‑698/15
,
EU:C:2016:970
,
punktą ir 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktą).
Dėl tikslų, galinčių pateisinti teisių ir pareigų, numatytų, be kita ko, Direktyvos 2002/58 5, 6 ir 9 straipsniuose, apribojimą, Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad šios direktyvos 15 straipsnio 1 dalies pirmame sakinyje pateiktas tikslų sąrašas yra baigtinis, todėl pagal šią nuostatą priimta teisėkūros priemonė turi iš tikrųjų griežtai atitikti vieną iš šių tikslų (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Be to, iš Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalies trečio sakinio matyti, kad priemonės, kurių valstybės narės imasi pagal šią nuostatą, turi atitikti bendruosius Sąjungos teisės principus, įskaitant proporcingumo principą, ir užtikrinti Chartijoje garantuojamų pagrindinių teisių paisymą. Šiuo klausimu Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad elektroninių ryšių paslaugų teikėjams valstybės narės nacionalinės teisės aktuose nustatyta pareiga saugoti srauto duomenis, kad prireikus jie būtų prieinami kompetentingoms nacionalinėms institucijoms, kelia klausimų ne tik dėl Chartijos 7 ir 8 straipsnių, susijusių atitinkamai su privataus gyvenimo ir asmens duomenų apsaugos užtikrinimu, bet ir dėl Chartijos 11 straipsnyje garantuojamos saviraiškos laisvės paisymo (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi aiškinant Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį reikia atsižvelgti tiek į Chartijos 7 straipsnyje įtvirtintos teisės į privataus gyvenimo gerbimą, tiek į jos 8 straipsnyje įtvirtintos teisės į asmens duomenų apsaugą svarbą, kaip matyti iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, taip pat į saviraiškos laisvę, t. y. Chartijos 11 straipsnyje garantuojamą pagrindinę teisę – vieną iš pagrindinių demokratinės ir pliuralistinės visuomenės pagrindų, kurie yra vertybių, kuriomis pagal ESS 2 straipsnį grindžiama Sąjunga, dalis (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu reikia patikslinti, kad srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimas savaime yra, pirma, Direktyvos 2002/58 5 straipsnio 1 dalyje numatyto draudimo saugoti šiuos duomenis, taikomo bet kuriam asmeniui, kuris nėra naudotojas, išimtis ir, antra, Chartijos 7 ir 8 straipsniuose įtvirtintų pagrindinių teisių į privataus gyvenimo gerbimą ir asmens duomenų apsaugą suvaržymas, neatsižvelgiant į tai, ar atitinkama informacija, susijusi su privačiu gyvenimu, yra jautri, ar ne, ar suinteresuotieji asmenys patyrė nepatogumų dėl tokio suvaržymo, taip pat nepaisant to, ar saugomi duomenys vėliau naudojami, ar ne (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
ir
punktus bei juose nurodytą jurisprudenciją).
Ši išvada yra juo labiau pagrįsta dėl to, kad srauto ir vietos nustatymo duomenys gali atskleisti daug svarbių aspektų apie duomenų subjektų privatų gyvenimą, įskaitant jautrią informaciją, pavyzdžiui, seksualinę orientaciją, politines pažiūras, religinius, filosofinius, socialinius ar kitus įsitikinimus ir sveikatos būklę, nors šiems duomenims, be kita ko, Sąjungos teisėje taikoma ypatinga apsauga. Iš šių duomenų, vertinamų kaip visuma, gali būti daromos labai tikslios išvados apie asmenų, kurių duomenys saugomi, privatų gyvenimą, kaip antai kasdienio gyvenimo įpročius, nuolatinę ar laikiną gyvenamąją vietą, kasdienį ir kitokį judėjimą, vykdomą veiklą, socialinius ryšius ir jų socialinę aplinką. Visų pirma šie duomenys sudaro sąlygas duomenų subjektų profiliui nustatyti, o tai irgi yra tokia pat jautri informacija, kiek tai susiję su teise į privataus gyvenimo gerbimą, kaip ir pranešimų turinys (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi, pirma, srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimu teisėsaugos tikslais gali būti savaime pažeista Chartijos 7 straipsnyje įtvirtinta teisė į komunikacijos slaptumą, ir tai gali turėti atgrasomąjį poveikį elektroninių ryšių priemonių naudotojams įgyvendinti Chartijos 11 straipsnyje garantuojamą jų saviraiškos laisvę; šis poveikis yra juo didesnis, juo didesnė duomenų apimtis ir jų įvairovė. Antra, atsižvelgiant į didelį srauto ir vietos nustatymo duomenų, kurie gali būti nuolat saugomi taikant bendrą ir nediferencijuotą saugojimo priemonę, kiekį ir į informacijos, kurią šie duomenys gali suteikti, jautrumą, vien elektroninių ryšių paslaugų teikėjų atliekamas šių duomenų saugojimas kelia piktnaudžiavimo ir neteisėtos prieigos pavojų (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
ir
punktus ir juose nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu reikia pažymėti, kad, kaip matyti iš šio sprendimo 44 punkte primintos jurisprudencijos, šių duomenų saugojimas ir prieiga prie jų yra skirtingi Chartijos 7 ir 11 straipsniuose įtvirtintų pagrindinių teisių suvaržymai, kuriuos būtina pateisinti atskirai pagal Chartijos 52 straipsnio 1 dalį. Iš to matyti, kad nacionalinės teisės aktais, kuriais užtikrinamas visiškas iš Direktyvos 2002/58 dėl prieigos prie saugomų duomenų kylančių sąlygų laikymasis, dėl jų pobūdžio negali būti nei apribotas, nei pašalintas didelis šios direktyvos 5 ir 6 straipsniuose įtvirtintų teisių ir pagrindinių teisių, kuriomis šie straipsniai sukonkretinami, suvaržymas, kylantis dėl šiuose nacionalinės teisės aktuose numatyto bendro šių duomenų saugojimo.
Taigi tiek, kiek ja leidžiama valstybėms narėms apriboti šio sprendimo 34–37 punktuose nurodytas teises ir pareigas, Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalis atspindi tai, kad Chartijos 7, 8 ir 11 straipsniuose įtvirtintos teisės nėra absoliučios ir turi būti vertinamos atsižvelgiant į jų visuomeninę paskirtį. Iš tiesų, kaip matyti iš Chartijos 52 straipsnio 1 dalies, ja leidžiama apriboti naudojimąsi tokiomis teisėmis, jei šie apribojimai numatyti įstatymo, nekeičia minėtų teisių esmės ir, remiantis proporcingumo principu, yra būtini ir tikrai atitinka Sąjungos pripažintus bendruosius interesus arba reikalingi kitų teisėms ir laisvėms apsaugoti. Taigi, aiškinant Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį atsižvelgiant į Chartiją, taip pat reikia atsižvelgti į Chartijos 3, 4, 6 ir 7 straipsniuose įtvirtintų teisių ir nacionalinio saugumo bei kovos su sunkiais nusikaltimais tikslų svarbą, prisidedant prie kitų asmenų teisių ir laisvių apsaugos (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
–
punktai ir juose nurodyta jurisprudencija).
Kiek tai konkrečiai susiję su kova su nusikalstamomis veikomis, kurių aukos yra visų pirma nepilnamečiai ir kiti pažeidžiami asmenys, reikia atsižvelgti į tai, kad pareigos veikti, tenkančios viešosios valdžios institucijoms, gali kilti iš Chartijos 7 straipsnio, siekiant priimti teisines priemones, kuriomis norima apsaugoti privatų ir šeimos gyvenimą. Tokios pareigos taip pat gali išplaukti iš minėto 7 straipsnio, kiek tai susiję su būsto neliečiamybe ir komunikacijos slaptumu, ir iš 3 ir 4 straipsnių, susijusių su asmenų fizine ir psichine neliečiamybe bei kankinimo, nežmoniško ir žeminamo elgesio draudimu (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi, atsižvelgiant į šias įvairias pareigas veikti, reikia suderinti įvairius nagrinėjamus interesus ir teises. Iš tiesų Europos Žmogaus Teisių Teismas yra nusprendęs, kad pareigos veikti, kylančios iš Europos žmogaus teisių konvencijos 3 ir 8 straipsnių, kurių atitinkamos garantijos įtvirtintos Chartijos 4 ir 7 straipsniuose, apima, be kita ko, materialinių ir procesinių nuostatų priėmimą ir praktines priemones, leidžiančias veiksmingai kovoti su nusikalstamomis veikomis prieš asmenis, atliekant tyrimą ir vykdant veiksmingą baudžiamąjį persekiojimą; ši pareiga yra dar svarbesnė, kai kyla grėsmė vaiko fizinei ir moralinei gerovei. Taigi priemonės, kurių turi imtis kompetentingos institucijos, turi visiškai atitikti teisines priemones ir kitas garantijas, kuriomis gali būti apribota įgaliojimų vykdyti baudžiamąjį persekiojimą apimtis bei kitos laisvės ir teisės. Konkrečiai kalbant, to teismo teigimu, reikia nustatyti teisinį pagrindą, kuris leistų suderinti skirtingus saugotinus interesus ir teises (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
ir
punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
Esant šiam kontekstui iš Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalies pirmo sakinio matyti, kad valstybės narės gali nustatyti nuo šio sprendimo 35 punkte nurodytos konfidencialumo pareigos nukrypstančią priemonę, kai ji yra „būtina, tinkama ir adekvati [proporcinga] demokratinė[je] visuomenė[je]“; minėtos direktyvos 11 konstatuojamojoje dalyje patikslinama, kad dėl to tokio pobūdžio priemonė turi „griežtai“ atitikti siekiamą tikslą (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktą).
Šiuo klausimu reikia priminti, kad, remiantis suformuota Teisingumo Teismo jurisprudencija, pagrindinės teisės į privataus gyvenimo gerbimą apsauga reikalauja, kad nukrypimai nuo asmens duomenų apsaugos ir jos apribojimai neviršytų to, kas yra griežtai būtina. Be to, bendrojo intereso tikslo negalima siekti neatsižvelgiant į tai, kad jis turi būti derinamas su pagrindinėmis teisėmis, kurioms taikoma priemonė, nustatant pusiausvyrą tarp, viena vertus, bendrojo intereso tikslo ir, kita vertus, nagrinėjamų teisių (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Konkrečiau kalbant, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos matyti, kad valstybių narių galimybė pateisinti teisių ir pareigų, numatytų, be kita ko, Direktyvos 2002/58 5, 6 ir 9 straipsniuose, apribojimą turi būti vertinama atsižvelgiant į suvaržymo, kurį lemia toks apribojimas, dydį ir tikrinant, ar šiuo apribojimu siekiamo bendrojo intereso tikslo svarba jį atitinka (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Tam, kad atitiktų proporcingumo reikalavimą, teisės aktuose turi būti numatytos aiškios ir tikslios taisyklės, reglamentuojančios nagrinėjamos priemonės apimtį ir taikymą bei nustatančios minimalius reikalavimus, kad asmenys, kurių asmens duomenys tvarkomi, turėtų pakankamai garantijų, leidžiančių veiksmingai apsaugoti šiuos duomenis nuo piktnaudžiavimo pavojų. Tokie teisės aktai turi būti teisiškai privalomi pagal nacionalinę teisę ir juose turi būti nurodyta, kokiomis aplinkybėmis ir sąlygomis gali būti imtasi tokios duomenų tvarkymą numatančios priemonės, taip užtikrinant, kad teisių suvaržymas neviršytų to, kas griežtai būtina. Būtinybė turėti tokias garantijas yra dar svarbesnė tais atvejais, kai asmens duomenys tvarkomi automatizuotai, visų pirma kai egzistuoja didelis neteisėtos prieigos prie šių duomenų pavojus. Šios išvados ypač taikytinos tais atvejais, kai susiduriama su šios ypatingos asmens duomenų kategorijos, kurią sudaro jautrūs duomenys, apsauga (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi nacionalinės teisės aktai, kuriuose numatytas asmens duomenų saugojimas, visada turi atitikti objektyvius kriterijus, nustatančius saugotinų asmens duomenų ir siekiamo tikslo ryšį. Konkrečiai kalbant apie kovą su sunkiais nusikaltimais, pažymėtina, kad duomenys, kuriuos numatyta saugoti, turi būti tokie, kad padėtų užtikrinti sunkių nusikaltimų prevenciją, juos atskleisti arba vykdyti baudžiamąjį persekiojimą už juos (šiuo klausimu žr. 2014 m. balandžio 8 d. Sprendimo Digital Rights Ireland ir kt.,
C‑293/12 ir C‑594/12
,
EU:C:2014:238
,
punktą ir 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktą).
Dėl bendrojo intereso tikslų, galinčių pateisinti priemonę, kurios imtasi pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį, iš Teisingumo Teismo jurisprudencijos, visų pirma 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt. (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
), matyti, kad, remiantis proporcingumo principu, egzistuoja šių tikslų hierarchija, atsižvelgiant į jų atitinkamą svarbą, ir kad tokia priemone siekiamo tikslo svarba turi būti siejama su jos sukelto suvaržymo dydžiu.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nacionalinio saugumo užtikrinimo tikslo, siejamo su ESS 4 straipsnio 2 dalimi, pagal kurią kiekviena valstybė narė išimtinai išlieka atsakinga už nacionalinį saugumą, svarba viršija kitų Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalyje nurodytų tikslų, be kita ko, kovos su nusikalstamumu apskritai, net ir su sunkiais nusikaltimais, ir visuomenės saugumo užtikrinimo tikslų svarbą. Taigi su sąlyga, kad bus laikomasi kitų Chartijos 52 straipsnio 1 dalyje numatytų reikalavimų, nacionalinio saugumo užtikrinimo tikslas gali pateisinti priemones, numatančias didesnį pagrindinių teisių suvaržymą nei tas, kurį būtų galima pateisinti kitais tikslais (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
ir
punktus).
Būtent dėl šios priežasties Teisingumo Teismas konstatavo, kad pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį, siejamą su Chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, nedraudžiamos tokios teisėkūros priemonės, kuriomis, siekiant užtikrinti nacionalinį saugumą, leidžiama įpareigoti elektroninių ryšių paslaugų teikėjus bendrai ir nediferencijuojant saugoti srauto ir vietos nustatymo duomenis tais atvejais, kai atitinkama valstybė narė susiduria su didele grėsme nacionaliniam saugumui, kuri yra tikra, esama arba numatoma, o sprendimui, kuriame nustatytas toks įpareigojimas, gali būti taikoma veiksminga teismo arba nepriklausomos administracinės institucijos, kurios sprendimas turi privalomąją galią, kontrolė, siekiant patikrinti, ar egzistuoja viena iš tokių situacijų, taip pat, ar laikomasi sąlygų ir garantijų, kurios turi būti numatytos; toks įpareigojimas gali būti nustatytas tik laikotarpiui, neviršijančiam to, kas griežtai būtina, bet jeigu grėsmė išlieka, galimam pratęsti (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas).
Kiek tai susiję su nusikalstamų veikų prevencijos, tyrimo, atskleidimo ir baudžiamojo persekiojimo už jas tikslu, pagal proporcingumo principą tik kova su sunkiais nusikaltimais ir didelės grėsmės visuomenės saugumui prevencija gali pateisinti didelius Chartijos 7 ir 8 straipsniuose įtvirtintų pagrindinių teisių suvaržymus, kaip antai susijusius su srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimu. Taigi tik nedideli minėtų teisių suvaržymai gali būti pateisinami tikslu užtikrinti nusikalstamų veikų prevenciją, tyrimą, nustatymą ir baudžiamąjį persekiojimą už jas apskritai (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Per posėdį Europos Komisija teigė, kad ypač sunkūs nusikaltimai gali būti prilyginti grėsmei nacionaliniam saugumui.
Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad nacionalinio saugumo užtikrinimo tikslas atitinka pagrindinį interesą apsaugoti esmines valstybės funkcijas ir pagrindinius visuomenės interesus ir apima veiklos, galinčios rimtai destabilizuoti pagrindines valstybės konstitucines, politines, ekonomines ar socialines struktūras, visų pirma keliančios tiesioginį pavojų pačiai visuomenei, gyventojams ar valstybei, pavyzdžiui, teroristinės veiklos, prevenciją ir baudžiamąjį persekiojimą už ją (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktą).
Be to, reikia pažymėti, kad, skirtingai nei nusikalstamumas, net ypač sunkūs nusikaltimai, grėsmė nacionaliniam saugumui turi būti tikra, esama ar bent jau numatoma, o tai reiškia, kad turi būti pakankamai konkrečių aplinkybių, kad būtų galima pateisinti bendrą ir nediferencijuotą srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimo priemonę ribotą laikotarpį. Taigi tokia grėsmė savo pobūdžiu, dydžiu ir ją supančių aplinkybių specifika skiriasi nuo bendros rizikos, susijusios su įtampa ar sutrikimais, net dideliais, visuomenės saugumui, ar sunkių nusikaltimų rizikos (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
ir
punktus).
Taigi, nusikalstamumas, net ypač sunkūs nusikaltimai, negali būti prilyginti grėsmei nacionaliniam saugumui. Iš tiesų, kaip savo išvados 49 ir 50 punktuose pažymėjo generalinis advokatas, toks prilyginimas galėtų sukurti tarpinę nacionalinio saugumo ir visuomenės saugumo kategoriją, siekiant visuomenės saugumui taikyti nacionaliniam saugumui būdingus reikalavimus.
Iš to taip pat matyti, kad antrajame prejudiciniame klausime nurodyta aplinkybė, jog srauto ir vietos nustatymo duomenys teisėtai saugomi, siekiant užtikrinti nacionalinį saugumą, neturi įtakos jų saugojimo teisėtumui kovos su sunkiais nusikaltimais tikslais.
Dėl kovos su sunkiais nusikaltimais tikslo Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad nacionalinės teisės aktai, numatantys bendrą ir nediferencijuotą srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimą, viršija tai, kas griežtai būtina, ir negali būti laikomi pateisinamais demokratinėje visuomenėje. Iš tiesų atsižvelgiant į informacijos, kurią gali suteikti srauto ir vietos nustatymo duomenys, jautrumą šios informacijos konfidencialumas yra esminis, užtikrinant teisę į privataus gyvenimo gerbimą. Taigi, atsižvelgiant į atgrasomąjį poveikį Chartijos 7 ir 11 straipsniuose įtvirtintoms pagrindinėms teisėms, nurodytoms šio sprendimo 46 punkte, kurį gali sukelti šių duomenų saugojimas, ir į suvaržymo, kurį lemia toks saugojimas, dydį, svarbu, kad demokratinėje visuomenėje, kaip numatyta Direktyvoje 2002/58 nustatytoje sistemoje, šis saugojimas būtų išimtis, o ne taisyklė, ir kad šie duomenys nebūtų sistemingai ir nuolat saugomi. Ši išvada darytina net ir dėl kovos su sunkiais nusikaltimais ir didelės grėsmės visuomenės saugumui prevencijos tikslų bei dėl jiems teiktinos svarbos (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
ir
punktus bei juose nurodytą jurisprudenciją).
Be to, Teisingumo Teismas pabrėžė, kad teisės aktai, kuriuose numatytas bendras ir nediferencijuotas srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimas, apima beveik visų gyventojų elektroninius pranešimus, nedarant jokio skirtumo, apribojimo ar išimties dėl siekiamo tikslo. Tokie teisės aktai taikomi bendrai visiems asmenims, kurie naudojasi elektroninių ryšių paslaugomis, o šių asmenų padėtis, net netiesiogiai, nėra tokia, dėl kurios gali būti pradėtas baudžiamasis persekiojimas. Taigi jie taikomi net tiems asmenims, dėl kurių neegzistuoja jokių požymių, leidžiančių manyti, kad jų elgesys gali turėti bent netiesioginį ar tolimą ryšį su tikslu kovoti su sunkiais nusikaltimais, visų pirma nenustačius ryšio tarp duomenų, kuriuos numatyta saugoti, ir grėsmės visuomenės saugumui. Kaip jau yra nusprendęs Teisingumo Teismas, tokiuose teisės aktuose nenustatyta, kad saugomi tik tie duomenys, kurie susiję su tam tikru laikotarpiu ir (arba) geografine zona, ir (arba) asmenų, kurie, vienaip ar kitaip, galėtų būti siejami su vienu iš sunkių nusikaltimų, ratu arba asmenimis, kurių duomenų saugojimas galėtų prisidėti prie kovos su sunkiomis nusikalstamomis veikomis (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
ir
punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
Vis dėlto 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt. (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
)
punkte Teisingumo Teismas patikslino, kad pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį, siejamą su Chartijos 7, 8 ir 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, nedraudžiamos teisėkūros priemonės, kuriomis, siekiant kovoti su sunkiomis nusikalstamomis veikomis ir užkirsti kelią didelei grėsmei visuomenės saugumui:
–
numatomas tikslinis srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimas, kuris, remiantis objektyviais ir nediskriminaciniais veiksniais, atsižvelgiant į duomenų subjektų kategorijas arba geografinius kriterijus, būtų apribotas laikotarpio, neviršijančio to, kas griežtai būtina, tačiau kurį galima pratęsti,
–
numatomas bendras ir nediferencijuotas ryšio šaltinio IP adresų saugojimas laikotarpiu, neviršijančiu to, kas griežtai būtina,
–
numatomas bendras ir nediferencijuotas duomenų, susijusių su elektroninių ryšių priemonių naudotojų civiline tapatybe, saugojimas ir
–
leidžiama kompetentingos institucijos, kuriai taikoma veiksminga teisminė kontrolė, sprendimu įpareigoti elektroninių ryšių paslaugų teikėjus apibrėžtu laikotarpiu užtikrinti operatyvų srauto ir vietos nustatymo duomenų, kuriuos turi šie paslaugų teikėjai, saugojimą (anglų k.
quick freeze
),
kai aiškios ir tikslios tokių priemonių taikymo taisyklės užtikrina, kad saugant nagrinėjamus duomenis būtų laikomasi su tokiu saugojimu susijusių materialinių ir procesinių sąlygų ir atitinkami asmenys turėtų veiksmingas garantijas nuo piktnaudžiavimo rizikos.
Nagrinėjamame prašyme priimti prejudicinį sprendimą, kurį Teisingumo Teismas gavo prieš paskelbiant 2020 m. spalio 6 d. Sprendimą La Quadrature du Net ir kt. (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
) ir 2021 m. kovo 2 d. Sprendimą Prokuratuur (Prieigos prie elektroninių pranešimų duomenų sąlygos) (
C‑746/18
,
EU:C:2021:152
), prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas vis dėlto nurodė, kad tik bendrai ir nediferencijuojant saugant srauto ir vietos nustatymo duomenis būtų galima veiksmingai kovoti su sunkiais nusikaltimais. Per 2021 m. rugsėjo 13 d. posėdį visų pirma Airija ir Prancūzijos vyriausybė teigė, kad tokios išvados nepaneigia aplinkybė, jog valstybės narės gali taikyti ankstesniame punkte nurodytas priemones.
Šiuo klausimu reikia pažymėti, pirma, kad baudžiamojo persekiojimo veiksmingumas paprastai priklauso ne nuo vienos, bet nuo visų tyrimo priemonių, kurias šiuo tikslu gali taikyti kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos.
Antra, reikia pabrėžti, kad pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį, siejamą su Chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, kaip ji išaiškinta šio sprendimo 67 punkte primintoje jurisprudencijoje, valstybės narės, siekdamos kovoti su sunkiais nusikaltimais ir užkirsti kelią didelėms grėsmėms visuomenės saugumui, gali priimti ne tik priemones, kuriomis nustatomas tikslinis ir operatyvus saugojimas, bet ir priemones numatančias bendrą ir nediferencijuotą saugojimą, pirma, duomenų, susijusių su elektroninių ryšių priemonių naudotojų civiline tapatybe, ir, antra, ryšio šaltinio IP adresų.
Šiuo klausimu neginčijama, kad duomenų, susijusių su elektroninių ryšių priemonių naudotojų civiline tapatybe, saugojimas gali prisidėti prie kovos su sunkiais nusikaltimais, jeigu šie duomenys leidžia nustatyti asmenis, kurie naudojosi tokiomis priemonėmis rengdami arba vykdydami sunkius nusikaltimus.
Kaip matyti iš šio sprendimo 67 punkte apibendrintos jurisprudencijos, Direktyva 2002/58 apskritai nedraudžiama bendrai saugoti su civiline tapatybe susijusių duomenų, siekiant kovoti su nusikalstamumu apskritai. Šiomis aplinkybėmis reikia patikslinti, kad nei pagal šią direktyvą, nei pagal kokį nors kitą Sąjungos teisės aktą nedraudžiami nacionalinės teisės aktai, kuriais siekiama kovoti su sunkiais nusikaltimais ir pagal kuriuos elektroninių ryšių priemonės, kaip antai iš anksto apmokėtos SIM kortelės, įsigijimas siejamas su sąlyga, kad patikrinami oficialūs dokumentai, patvirtinantys pirkėjo tapatybę, ir kad pardavėjas registruoja juose esančią informaciją – pardavėjas prireikus privalo suteikti kompetentingoms nacionalinėms institucijoms prieigą prie tokios informacijos.
Be to, reikia priminti, kad bendras prisijungimo šaltinio IP adresų saugojimas yra didelis Chartijos 7 ir 8 straipsniuose įtvirtintų pagrindinių teisių suvaržymas, nes šie IP adresai gali leisti daryti tikslias išvadas apie atitinkamos elektroninės komunikacijos priemonės naudotojo privatų gyvenimą ir turėti atgrasomąjį poveikį naudojimuisi Chartijos 11 straipsnyje užtikrinama saviraiškos laisve. Vis dėlto, kiek tai susiję su tokiu saugojimu, Teisingumo Teismas yra konstatavęs, kad siekiant suderinti atitinkamas teises ir teisėtus interesus, kaip to reikalaujama pagal šio sprendimo 50–53 punktuose nurodytą jurisprudenciją, reikia atsižvelgti į tai, kad tuo atveju, kai pažeidimas padaromas internetu, visų pirma vaikų pornografijos, kaip tai suprantama pagal 2011 m. gruodžio 13 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2011/93/ES dėl kovos su seksualine prievarta prieš vaikus, jų seksualiniu išnaudojimu ir vaikų pornografija, kuria pakeičiamas Tarybos pamatinis sprendimas 2004/68/TVR (
OL L 335, 2011, p. 1
; klaidų ištaisymas
OL L 18, 2012, p. 7
), 2 straipsnio c punktą, įsigijimo, sklaidos, perdavimo arba pateikimo internetu atveju, IP adresas gali būti vienintelė tyrimo priemonė, leidžianti nustatyti asmenį, kuriam toks adresas buvo suteiktas šios nusikalstamos veikos padarymo metu (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
ir
punktus).
Taigi Teisingumo Teismas nusprendė, kad toks bendras ir nediferencijuotas tik IP adresų, priskirtų prijungimo šaltiniui, saugojimas iš principo neprieštarauja Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 daliai, siejamai su Chartijos 7, 8 ir 11 straipsniais, su sąlyga, kad šiai galimybei griežtai taikomos 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt., (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
) 155 ir 156 punktuose nustatytos materialinės ir procedūrinės sąlygos, kuriomis turi būti reglamentuojamas šių duomenų naudojimas.
Trečia, kalbant apie teisėkūros priemones, numatančias tikslinį bei operatyvų srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimą, pažymėtina, kad prašyme priimti prejudicinį sprendimą pateikta informacija rodo siauresnį šių priemonių apimties supratimą nei tas, kuris nustatytas šio sprendimo 67 punkte primintoje jurisprudencijoje. Iš tiesų, nors remiantis tuo, kas priminta šio sprendimo 40 punkte, šios duomenų saugojimo priemonės turi būti išimtys Direktyva 2002/58 nustatytoje sistemoje, pagal šią direktyvą, siejamą su Chartijos 7, 8 ir 11 straipsniuose ir 52 straipsnio 1 dalyje įtvirtintomis pagrindinėmis teisėmis, galimybė nustatyti įpareigojimą, kuriuo numatomas tikslinis saugojimas, nesiejama su sąlyga, kad vietos, kuriose gali būti įvykdyti sunkūs nusikaltimai, ar asmenys, įtariami dalyvavę vykdant tokį nusikaltimą, turi būti žinomi iš anksto. Be to, minėtoje direktyvoje nereikalaujama, kad įpareigojimas, kuriuo nustatomas operatyvus saugojimas, būtų taikomas tik įtariamiesiems, identifikuotiems iki nustatant tokį įpareigojimą.
Pirma, dėl tikslinio saugojimo Teisingumo Teismas nusprendė, kad pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį nedraudžiami teisės aktai, grindžiami objektyviais kriterijais, leidžiančiais nustatyti asmenis, kurių srauto ir vietos nustatymo duomenys gali bent netiesiogiai atskleisti ryšį su sunkiais nusikaltimais, vienaip ar kitaip prisidėti prie kovos su sunkiais nusikaltimais arba užkirsti kelią didelio pavojaus visuomenės saugumui ar nacionaliniam saugumui atsiradimui (2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Tele2 Sverige ir Watson ir kt.,
C‑203/15 ir C‑698/15
,
EU:C:2016:970
,
punktas; taip pat 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas).
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas patikslino, kad nors šie objektyvūs veiksniai gali skirtis atsižvelgiant į priemones, kurių imamasi sunkių nusikaltimų prevencijos, tyrimo, atskleidimo ir baudžiamojo persekiojimo tikslu, tokie asmenys gali būti, be kita ko, tie, kurie per taikomas nacionalines procedūras ir remiantis objektyviais įrodymais iš anksto buvo nustatyti kaip keliantys grėsmę visuomenės saugumui arba atitinkamos valstybės narės nacionaliniam saugumui (šiuo klausimu žr. 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendimo Tele2 Sverige ir Watson ir kt.,
C‑203/15 et C‑698/15
,
EU:C:2016:970

punktą bei 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktą).
Taigi valstybės narės pasinaudojo, be kita ko, galimybe nustatyti duomenų saugojimo priemones asmenims, dėl kurių atliekamas tyrimas ir kuriems taikomos kitos stebėjimo priemonės ar kurių nacionaliniame nuosprendžių registre yra įrašas apie ankstesnius teistumus už sunkius nusikaltimus, dėl ko gali kilti didesnė pakartotinio nusikaltimo rizika. Kai toks identifikavimas grindžiamas objektyviais ir nediskriminaciniais kriterijais, apibrėžtais nacionalinėje teisėje, tikslinis saugojimas, kiek jis susijęs su taip apibrėžtais asmenimis yra pateisinamas.
Antra, tikslinį srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimą numatanti priemonė, remiantis nacionalinio įstatymų leidėjo pasirinkimu ir griežtai laikantis proporcingumo principo, taip pat gali būti grindžiama geografiniu kriterijumi, kai kompetentingos nacionalinės institucijos, remdamosi objektyviais ir nediskriminaciniais veiksniais, mano, kad vienoje ar keliose geografinėse teritorijose yra didelė rizika, kad bus rengiami ar vykdomi sunkūs nusikaltimai. Tokios zonos gali būti, be kita ko, vietos, kuriose įvykdoma daug sunkių nusikalstamų veikų, vietos, kuriose ypač susiduriama su sunkių nusikalstamų veikų vykdymo grėsme, pavyzdžiui, vietos ar infrastruktūra, kurias reguliariai lanko labai daug asmenų, arba strateginės vietos, pavyzdžiui, oro uostai, stotys ar rinkliavos zonos (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Reikia pabrėžti, kad pagal šią jurisprudenciją pirmesniame šio sprendimo punkte nurodytoms teritorijoms kompetentingos nacionalinės valdžios institucijos gali taikyti tikslinę saugojimo priemonę, pagrįstą geografiniu kriterijumi, kaip antai vidutiniu nusikalstamumo lygiu geografinėje zonoje, ir nebūtinai turi turėti konkrečių įrodymų dėl sunkių nusikaltimų rengimo ar vykdymo atitinkamose teritorijose. Tokiu kriterijumi grindžiamas tikslinis duomenų saugojimas, atsižvelgiant į nurodytus sunkius nusikaltimus ir atitinkamų valstybių narių padėtį, gali paveikti tiek vietas, kuriose įvykdoma daug sunkių nusikaltimų, tiek vietas, kuriose tokių veikų padarymo tikimybė didelė, tad jis iš esmės taip pat negali lemti diskriminacijos, nes vidutinis sunkių nusikaltimų lygis pats savaime neturi jokio ryšio su potencialiai diskriminuojančiais elementais.
Be to, visų pirma tikslinio duomenų saugojimo priemonė, susijusi su vietomis ar infrastruktūra, kuriose reguliariai lankosi labai didelis asmenų skaičius, ar su strateginėmis vietomis, kaip antai oro uostais, stotimis, jūrų uostais ar rinkliavų zonomis, leidžia kompetentingoms institucijoms rinkti srauto duomenis, be kita ko, visų asmenų, kurie tam tikru momentu naudojasi elektroninių ryšių priemone vienoje iš šių vietų, buvimo vietos duomenis. Taigi tokia tikslinio saugojimo priemonė gali leisti valdžios institucijoms, turinčioms prieigą prie taip saugomų duomenų, gauti informacijos apie šių asmenų buvimą šios priemonės taikymo vietose ar geografinėse teritorijose ir apie jų judėjimą tarp jų arba viduje ir, siekiant kovoti su sunkiais nusikaltimais, daryti išvadas dėl jų buvimo ir veiklos šiose vietose ar geografinėse teritorijose tam tikru saugojimo laikotarpio metu.
Taip pat reikia pažymėti, kad geografinės teritorijos, kurioms taikomas toks tikslinis duomenų saugojimas, gali, o prireikus – turi būti pakeistos, atsižvelgiant į jų atranką pateisinusių sąlygų raidą, kad galima būtų, be kita ko, reaguoti į kovos su sunkiais nusikaltimais pokyčius. Iš tiesų Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, kad šio sprendimo 76–81 punktuose aprašytos tikslinės apsaugos priemonės negali viršyti to, kas griežtai būtina atsižvelgiant į siekiamą tikslą ir jas pateisinančias aplinkybes, nedarant poveikio galimam pratęsimui, kai išlieka būtinybė užtikrinti tokį duomenų saugojimą (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas).
Kalbant apie galimybę numatyti kitus nei asmeninio ar geografinio ryšio skiriamuosius kriterijus, pažymėtina, kad, siekiant taikyti tikslinį srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimą, negalima atmesti galimybės, kad į kitus objektyvius ir nediskriminacinius kriterijus gali būti atsižvelgta norint užtikrinti, kad tikslinio saugojimo apimtis neviršytų to, kas griežtai būtina, ir nustatyti bent jau netiesioginį sunkių nusikaltimų ir asmenų, kurių duomenys saugomi, ryšį. Atsižvelgiant į tai, kadangi Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalis susijusi su valstybių narių teisėkūros priemonėmis, būtent valstybės narės, o ne Teisingumo Teismas, turi nustatyti tokius kriterijus, turint omenyje, kad taip negalima vėl nustatyti bendro ir nediferencijuoto srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimo.
Bet kuriuo atveju, kaip generalinis advokatas M. Campos Sánchez-Bordona pažymėjo savo išvados sujungtose bylose SpaceNet ir Telekom Deutschland (
C‑793/19 ir C‑794/19
,
EU:C:2021:939
)
punkte, galimi sunkumai tiksliai apibrėžiant atvejus ir sąlygas, kuriomis galima vykdyti tikslinį saugojimą, nepateisina to, kad valstybės narės, išimtį padarydamos taisykle, numato bendrą ir nediferencijuotą srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimą.
Antra, dėl operatyvaus srauto ir vietos nustatymo duomenų, kuriuos elektroninių ryšių paslaugų teikėjai tvarko ir saugo, remdamiesi Direktyvos 2002/58 5, 6 ir 9 straipsniais arba teisėkūros priemonėmis, priimtomis pagal šios direktyvos 15 straipsnio 1 dalį, saugojimo reikia priminti, kad šie duomenys, atsižvelgiant į konkretų atvejį, iš principo turi būti ištrinti arba anoniminti pasibaigus teisės aktuose nustatytiems terminams, per kuriuos jie turi būti tvarkomi ar saugomi pagal minėtą direktyvą perkeliančias nacionalinės teisės nuostatas. Vis dėlto Teisingumo Teismas nusprendė, kad atliekant tokį tvarkymą ir saugojimą gali susiklostyti situacijos, kai kyla būtinybė saugoti šiuos duomenis ilgiau, nei numatyti terminai, siekiant išaiškinti sunkias nusikalstamas veikas arba nacionalinio saugumo pažeidimus; taip gali būti tiek tuo atveju, kai šios nusikalstamos veikos ar žala jau yra nustatytos, tiek tuo atveju, kai, objektyviai išnagrinėjus visas svarbias aplinkybes, gali būti pagrįstai įtariamas jų egzistavimas (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
ir
punktus).
Esant tokiai situacijai, valstybės narės, atsižvelgdamos į šio sprendimo 50–53 punktuose nurodytą būtinybę suderinti nagrinėjamas teises ir interesus, gali pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį priimtuose teisės aktuose numatyti galimybę kompetentingos institucijos, kuriai taikoma veiksminga teisminė kontrolė, sprendimu įpareigoti elektroninių ryšių paslaugų teikėjus apibrėžtu laikotarpiu užtikrinti operatyvų srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimą (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas).
Kadangi tokio operatyvaus saugojimo tikslas neatitinka tikslo, dėl kurio duomenys buvo surinkti ir saugomi iš pradžių, o bet koks duomenų tvarkymas pagal Chartijos 8 straipsnio 2 dalį turi atitikti apibrėžtus tikslus, valstybės narės savo teisės aktuose turi nurodyti tikslą, dėl kurio galima operatyviai saugoti duomenis. Atsižvelgiant į Chartijos 7 ir 8 straipsniuose įtvirtintų pagrindinių teisių suvaržymo, kurį gali sukelti toks saugojimas, dydį, šį suvaržymą galima pateisinti tik kova su sunkiais nusikaltimais ir
a fortiori
nacionalinio saugumo užtikrinimu, su sąlyga, kad šia priemone ir prieiga prie taip saugomų duomenų būtų laikomasi ribų, kurios yra griežtai būtinos, kaip nurodyta 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt., (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
) 164–167 punktuose.
Teisingumo Teismas patikslino, kad tokia saugojimo priemonė neturi apsiriboti tik asmenų, iš anksto pripažintų keliančiais grėsmę atitinkamos valstybės narės visuomenės saugumui ar nacionaliniam saugumui, arba asmenų, kurie konkrečiai įtariami padarę sunkų nusikaltimą ar kelia grėsmę nacionaliniam saugumui, duomenimis. Iš tiesų, Teisingumo Teismo teigimu, laikantis Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalyje, siejamoje su Chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, nustatytos tvarkos ir remiantis tuo, kas išdėstyta šio sprendimo 55 punkte, tokia priemonė, atsižvelgiant į nacionalinio įstatymų leidėjo pasirinkimą ir laikantis to, kas griežtai būtina, gali apimti kitų asmenų nei tie, kurie įtariami planavę arba padarę sunkią nusikalstamą veiką ar keliantys grėsmę nacionaliniam saugumui, srauto ir vietos nustatymo duomenis, jeigu tie duomenys, remiantis objektyviais ir nediskriminaciniais veiksniais, gali padėti išaiškinti tokią nusikalstamą veiką ar grėsmę nacionaliniam saugumui; tai gali būti, pavyzdžiui, tokios nusikalstamos veikos aukos, jos socialinės ar profesinės aplinkos duomenys (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktas).
Taigi teisėkūros priemone elektroninių ryšių paslaugų teikėjams gali būti leidžiama taikyti įpareigojimą operatyviai saugoti srauto ir vietos nustatymo duomenis, be kita ko, asmenų, su kuriais prieš kylant didelei grėsmei visuomenės saugumui arba įvykdant sunkų nusikaltimą naudodamasi savo elektroninių ryšių priemonėmis susisiekė auka.
Pagal šio sprendimo 88 punkte primintą Teisingumo Teismo jurisprudenciją ir laikantys sąlygų, nurodytų tame punkte, toks operatyvus saugojimas taip pat gali būti taikomas tam tikroms geografinėms zonoms, pavyzdžiui, nusikalstamos veikos ar grėsmės nacionaliniam saugumui rengimo ar vykdymo vietoms. Reikia patikslinti, kad tokia priemonė taip pat gali būti taikoma srauto ir vietos nustatymo duomenims, susijusiems su vieta, kurioje dingo asmuo, potencialiai nukentėjęs nuo sunkių nusikalstamų veikų, su sąlyga, kad ši priemonė ir prieiga prie taip saugomų duomenų neviršytų to, kas griežtai būtina siekiant kovoti su sunkiais nusikaltimais ar užtikrinant nacionalinį saugumą, kaip nurodyta 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt. (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
) 164–167 punktuose.
Be to, svarbu pažymėti, kad pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį kompetentingoms nacionalinėms institucijoms nedraudžiama taikyti operatyvaus duomenų saugojimo priemonės nuo pat pirmojo tyrimo, susijusio su didele grėsme visuomenės saugumui arba galimu sunkiu nusikalstamu, etapo, t. y. nuo momento, kai šios institucijos pagal atitinkamas nacionalinės teisės nuostatas gali pradėti tokį tyrimą.
Reikia pažymėti, kad šio sprendimo 67 punkte nurodytos įvairios srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimo priemonės, atsižvelgiant į nacionalinio įstatymų leidėjo pasirinkimą ir laikantis to, kas griežtai būtina, gali būti taikomos kartu. Šiomis aplinkybėmis pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį, siejamą su Chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, kaip ji išaiškinta 2020 m. spalio 6 d. Sprendime La Quadrature du Net ir kt. (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
), nedraudžiamas šių priemonių derinys.
Galiausiai, ketvirta, reikia pabrėžti, kad pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį priimtų priemonių proporcingumas pagal suformuotą Teisingumo Teismo jurisprudenciją, išdėstytą 2020 m. spalio 6 d. Sprendime La Quadrature du Net ir kt. (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
), turi atitikti ne tik tinkamumo ir būtinumo reikalavimus, bet ir reikalavimą, kad tokios priemonės būtų proporcingos siekiamam tikslui.
Šiomis aplinkybėmis reikia priminti, kad 2014 m. balandžio 8 d. Sprendimo Digital Rights Ireland ir kt. (
C‑293/12 ir C‑594/12
,
EU:C:2014:238
)
punkte Teisingumo Teismas nusprendė, kad nors kova su sunkiais nusikaltimais neabejotinai yra pirmaeilės svarbos užtikrinant visuomenės saugumą, o jos veiksmingumas gali labai priklausyti nuo galimybės panaudoti pažangias tyrimo technikas, vien toks bendrojo intereso tikslas, kad ir koks fundamentalus būtų, negali pateisinti to, kad bendro ir nediferencijuoto srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimo priemonė, kaip antai įtvirtintina Direktyvoje 2006/24, būtų laikoma būtina.
Tuo pačiu klausimu Teisingumo Teismas 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt. (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
)
punkte patikslino, kad net valstybių narių pareigomis veikti, kurios tam tikrais atvejais gali kilti iš Chartijos 3, 4 ir 7 straipsnių ir kurios, kaip pažymėta šio sprendimo 49 punkte, susijusios su taisyklių, leidžiančių veiksmingai kovoti su nusikalstamomis veikomis, nustatymu, negalima pateisinti tokių didelių Chartijos 7 ir 8 straipsniuose įtvirtintų pagrindinių beveik visų gyventojų teisių suvaržymų, kokie nustatyti nacionalinės teisės aktuose, numatančiuose srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimą, kai negali būti nustatytas, bent jau netiesioginis, duomenų subjektų duomenų ir siekiamo tikslo ryšys.
Per teismo posėdį Danijos vyriausybė teigė, kad kompetentingos nacionalinės institucijos, siekdamos kovoti su sunkiais nusikaltimais, turėtų turėti prieigą prie srauto ir vietos nustatymo duomenų, kurie bendrai ir nediferencijuojant buvo saugomi, remiantis 2020 m. spalio 6 d. Sprendime La Quadrature du Net ir kt. (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
–
punktai) suformuota jurisprudencija, kad užkirstų kelią didelei grėsmei nacionaliniam saugumui, kai tokia grėsmė yra tikra, esama arba numatoma.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad kovos su sunkiais nusikaltimais tikslais suteikta prieiga prie srauto ir vietos nustatymo duomenų, kurie buvo saugomi bendrai ir nediferencijuojant, priklausytų nuo su šiuo tikslu nesusijusių aplinkybių, atsižvelgiant į tai, ar atitinkamoje valstybėje narėje egzistuoja didelė grėsmė nacionaliniam saugumui, kaip nurodyta pirmesniame punkte; nors vien tikslas kovoti su sunkiais nusikaltimais turėtų pateisinti tokių duomenų saugojimą ir prieigą prie jų, niekas nepateisina nevienodo požiūrio, ypač tarp valstybių narių.
Kaip Teisingumo Teismas jau yra nusprendęs, prieiga prie srauto ir vietos nustatymo duomenų, kuriuos paslaugų teikėjai saugo taikydami Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalyje numatytą priemonę – tokia prieiga turi būti suteikta laikantis sąlygų, nustatytų Direktyvą 2002/58 aiškinančioje jurisprudencijoje, – iš principo gali būti pateisinama tik bendrojo intereso tikslu, dėl kurio šiems teikėjams nustatytas toks įpareigojimas saugoti duomenis. Kitaip yra tik tuo atveju, jei prieigos tikslo svarba viršija duomenų saugojimą pateisinančio tikslo svarbą (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
ir
punktus).
Vis dėlto Danijos vyriausybės argumentai susiję su situacija, kai numatomo prašymo suteikti prieigą tikslas, t. y. kova su sunkiais nusikaltimais, bendrojo intereso tikslų hierarchijoje yra mažiau svarbus nei duomenų saugojimą pateisinantis tikslas, t. y. nacionalinio saugumo užtikrinimas. Tokiu atveju prieigos prie saugomų duomenų suteikimas prieštarautų šiai pirmesniame punkte nurodytai bendrojo intereso tikslų hierarchijai, primintai šio sprendimo 53, 56, 57 ir 59 punktuose.
Be to, visų pirma remiantis šio sprendimo 65 punkte priminta jurisprudencija srauto ir vietos nustatymo duomenys negali būti bendrai ir nediferencijuotai saugomi kovos su sunkiais nusikaltimais tikslais, todėl prieigos prie šių duomenų negalima pateisinti tais pačiais tikslais. Tačiau jeigu šie duomenys išimties tvarka buvo bendrai ir nediferencijuotai saugomi siekiant užtikrinti nacionalinį saugumą nuo grėsmės, kuri yra tikra, esama arba numatoma, laikantis šio sprendimo 58 punkte nurodytų sąlygų, nacionalinės teisėsaugos institucijos negali susipažinti su šiais duomenimis vykstant baudžiamajam persekiojimui, nes priešingu atveju minėtame 65 punkte primintas draudimas saugoti tokius duomenis, siekiant kovoti su sunkiais nusikaltimais, taptų visiškai neveiksmingas.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, į pirmąjį, antrąjį ir ketvirtąjį klausimus reikia atsakyti: Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalis, siejama su Chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos teisėkūros priemonės, kuriomis prevenciškai numatomas bendras ir nediferencijuotas srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimas, siekiant kovoti su sunkiais nusikaltimais ir užkirsti kelią didelėms grėsmėms visuomenės saugumui. Tačiau pagal minėtą 15 straipsnio 1 dalį, siejamą su Chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, nedraudžiamos teisėkūros priemonės, kuriomis, siekiant kovoti su sunkiais nusikaltimais ir užkirsti kelią didelėms grėsmėms visuomenės saugumui:
–
numatomas tikslinis srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimas, kuris, remiantis objektyviais ir nediskriminaciniais veiksniais, ribojamas atsižvelgiant į duomenų subjektų kategorijas arba geografinius kriterijus laikotarpiu, neviršijančiu to, kas griežtai būtina, tačiau kurį galima pratęsti,
–
numatomas bendras ir nediferencijuotas ryšio šaltinio IP adresų saugojimas laikotarpiu, neviršijančiu to, kas griežtai būtina,
–
numatomas bendras ir nediferencijuotas duomenų, susijusių su elektroninių ryšių priemonių naudotojų civiline tapatybe, saugojimas ir
–
leidžiama kompetentingos institucijos, kuriai taikoma veiksminga teisminė kontrolė, sprendimu įpareigoti elektroninių ryšių paslaugų teikėjus apibrėžtu laikotarpiu užtikrinti operatyvų srauto ir vietos nustatymo duomenų, kuriuos turi šie paslaugų teikėjai, saugojimą,
kai aiškios ir tikslios tokių priemonių taikymo taisyklės užtikrina, kad saugant nagrinėjamus duomenis būtų laikomasi su tokiu saugojimu susijusių materialinių ir procesinių sąlygų ir atitinkami asmenys turėtų veiksmingas garantijas nuo piktnaudžiavimo rizikos.
Dėl trečiojo klausimo
Trečiuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalis, siejama su Chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos policijos prašymus, pateiktus tiriant sunkius nusikaltimus ir vykdant baudžiamąjį persekiojimą už juos, leisti susipažinti su saugomais duomenimis turi centralizuotai tvarkyti policijos pareigūnas, kuriam padeda policijoje įsteigtas padalinys, turintis tam tikrą autonomiją vykdant savo pareigas ir kurio sprendimams taikoma teisminė kontrolė.
Pirmiausia reikia priminti, kad nors nacionalinėje teisėje turi būti nustatytos sąlygos, kurioms esant elektroninių ryšių paslaugų teikėjai turi suteikti kompetentingoms nacionalinėms institucijoms prieigą prie duomenų, kuriais disponuoja, nacionalinės teisės aktuose tam, kad būtų įvykdytas proporcingumo reikalavimas, primintas šio sprendimo 54 punkte, turi būti numatytos aiškios ir tikslios taisyklės, reglamentuojančios nagrinėjamos priemonės taikymo sritį ir taikymą, ir nustatyti minimalūs reikalavimai, kad asmenims, kurių duomenys saugomi, būtų suteikta pakankamai garantijų, leidžiančių veiksmingai apsaugoti jų asmens duomenis nuo piktnaudžiavimo pavojų (šiuo klausimu žr. 2021 m. kovo 2 d. Sprendimo Prokuratuur (Prieigos prie elektroninių pranešimų duomenų sąlygos),
C‑746/18
,
EU:C:2021:152
,
punktą ir jame nurodytą jurisprudenciją).
Konkrečiai kalbant, pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį priimtose nacionalinės teisės normose, kuriomis reglamentuojama kompetentingų institucijų prieiga prie srauto ir vietos nustatymo duomenų, negali būti apsiribojama reikalavimu, kad institucijų prieiga prie duomenų atitiktų šiomis teisės normomis siekiamą tikslą; jose taip pat turi būti numatytos tokį naudojimą reglamentuojančios materialinės ir procedūrinės sąlygos (2021 m. kovo 2 d. Sprendimo Prokuratuur (Prieigos prie elektroninių pranešimų duomenų sąlygos),
C‑746/18
,
EU:C:2021:152
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Taigi, kadangi bendra prieiga prie visų saugomų duomenų, nepaisant to, ar egzistuoja koks nors bent jau netiesioginis ryšys su siekiamu tikslu, negali būti laikoma neviršijančia to, kas griežtai būtina, atitinkamos nacionalinės teisės normos turi būti grindžiamos objektyviais kriterijais, kai nustatomos aplinkybės ir sąlygos, kuriomis kompetentingoms nacionalinėms institucijoms turi būti suteikta prieiga prie nagrinėjamų duomenų. Šiuo klausimu pabrėžtina, kad, kalbant apie kovą su nusikalstamumu, iš principo prieiga gali būti suteikta tik prie asmenų, kurie įtariami planuojantys sunkų nusikaltimą, jį darantys arba padarę, arba vienaip ar kitaip dalyvavę jį darant, duomenų. Vis dėlto ypatingais atvejais, pvz., kai terorizmo veikla kėsinamasi į gyvybinius nacionalinio saugumo, gynybos arba visuomenės saugumo interesus, gali būti leidžiama prieiga ir prie kitų asmenų duomenų, jeigu turima objektyvios informacijos, leidžiančios manyti, kad konkrečiu atveju šie duomenys iš tiesų prisidės kovojant su tokia veikla (2021 m. kovo 2 d. Sprendimo Prokuratuur (Prieigos prie elektroninių pranešimų duomenų sąlygos),
C‑746/18
,
EU:C:2021:152
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Siekiant praktiškai užtikrinti visišką tokių sąlygų laikymąsi, būtina, kad prieš suteikiant kompetentingoms nacionalinėms institucijoms prieigą prie saugomų duomenų teismas arba nepriklausomas administracinis subjektas atliktų išankstinę kontrolę, o toks teismas ar toks subjektas savo sprendimą priimtų gavę motyvuotą tų institucijų prašymą, kurį jos pateiktų, be kita ko, vykdydamos prevencijos, atskleidimo arba baudžiamojo persekiojimo procedūras (2021 m. kovo 2 d. Sprendimo Prokuratuur (Prieigos prie elektroninių pranešimų duomenų sąlygos),
C‑746/18
,
EU:C:2021:152
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Atliekant šią išankstinę kontrolę, be kita ko, reikalaujama, kad teismas ar administracinis subjektas, kuriam pavesta ją atlikti, turėtų visus įgaliojimus ir suteiktų visas garantijas, būtinas užtikrinti įvairių nagrinėjamų interesų ir teisių suderinimui. Konkrečiau kalbant apie ikiteisminį tyrimą, tokiai kontrolei vykdyti reikia, kad šis teismas arba subjektas galėtų užtikrinti teisingą interesų, susijusių su tyrimo poreikiais kovojant su nusikalstamumu, ir asmenų, prie kurių duomenų suteikiama prieiga, pagrindinių teisių į privataus gyvenimo gerbimą ir asmens duomenų apsaugą pusiausvyrą (2021 m. kovo 2 d. Sprendimo Prokuratuur (Prieigos prie elektroninių pranešimų duomenų sąlygos),
C‑746/18
,
EU:C:2021:152
,
punktas).
Kai šią kontrolę vykdo ne teismas, o nepriklausomas administracinis subjektas, jis turi turėti statusą, leidžiantį jam vykdyti savo funkcijas objektyviai ir nešališkai, ir šiuo tikslu jis turi būti apsaugotas nuo bet kokios išorinės įtakos. Taigi nepriklausomumo reikalavimas, kurį turi atitikti subjektas, atsakingas už išankstinės kontrolės vykdymą, reiškia, kad šis subjektas turi turėti trečiojo asmens statusą prieigos prie duomenų prašančios institucijos atžvilgiu, kad galėtų vykdyti šią kontrolę objektyviai ir nešališkai ir būtų apsaugotas nuo bet kokios išorinės įtakos. Konkrečiai baudžiamosios teisės srityje nepriklausomumo reikalavimas reiškia, kad už šią išankstinę kontrolę atsakinga institucija, pirma, nedalyvauja vykdant nagrinėjamą ikiteisminį tyrimą ir, antra, turi būti nešališka baudžiamojo proceso šalims (2021 m. kovo 2 d. Sprendimo Prokuratuur (Prieigos prie elektroninių pranešimų duomenų sąlygos),
C‑746/18
,
EU:C:2021:152
,
ir
punktai).
Taigi Teisingumo Teismas, be kita ko, nusprendė, kad prokuratūrai, kuri vadovauja tyrimui ir prireikus palaiko valstybinį kaltinimą teisme, negali būti pripažintas trečiojo asmens statusas nagrinėjamų teisėtų interesų atžvilgiu, nes jos užduotis yra ne visiškai nepriklausomai išspręsti bylą, bet kaip baudžiamąjį kaltinimą pareiškiančiai proceso šaliai prireikus pateikti bylą kompetentingam teismui. Vadinasi, prokuratūra negali atlikti išankstinės prašymų suteikti prieigą prie saugomų duomenų kontrolės (šiuo klausimu žr. 2021 m. kovo 2 d. Sprendimo Prokuratuur (Prieigos prie elektroninių pranešimų duomenų sąlygos),
C‑746/18
,
EU:C:2021:152
,
ir
punktus).
Galiausiai nepriklausoma kontrolė, kurios reikalaujama pagal Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalį, turi būti atliekama prieš bet kokią prieigą prie atitinkamų duomenų, išskyrus tinkamai pagrįstus skubos atvejus, kai tokią kontrolę reikia atlikti per trumpą laiką. Iš tiesų vėlesnė kontrolė neleistų pasiekti išankstinės kontrolės tikslo užkirsti kelią tam, kad būtų suteikta prieiga prie nagrinėjamų duomenų, kuri viršytų tai, kas griežtai būtina (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktą; taip pat 2021 m. kovo 2 d. Sprendimo Prokuratuur (Prieigos prie elektroninių pranešimų duomenų sąlygos),
C‑746/18
,
EU:C:2021:152
,
punktą).
Nagrinėjamu atveju iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą visų pirma matyti, kad 2011 m. įstatyme policijos pareigūnui, kurio padėtis nėra žemesnė nei vyriausiojo komisaro, suteikiama kompetencija vykdyti išankstinę policijos tyrimo tarnybų pateiktų prašymų suteikti prieigą prie duomenų kontrolę ir prašyti elektroninių ryšių paslaugų teikėjų jam perduoti turimus duomenis. Kadangi šis pareigūnas nėra trečiasis asmuo šių tarnybų atžvilgiu, jis neatitinka nepriklausomumo ir nešališkumo reikalavimų, primintų šio sprendimo 108 punkte, nepaisant to, kad jam vykdyti užduotis padeda policijos skyrius, šiuo atveju TLU, turintis tam tikrą savarankiškumo laipsnį einant savo pareigas.
Be to, nors tiesa, kad 2011 m. įstatyme numatyti kompetentingo policijos pareigūno sprendimo
a posteriori
kontrolės mechanizmai (skundų pateikimo procedūra ir procedūra, vadovaujant teisėjui, paskirtam patikrinti minėto įstatymo nuostatų taikymą), iš šio sprendimo 110 punkte primintos jurisprudencijos matyti, kad
a posteriori
atliekama kontrolė negali pakeisti šio sprendimo 106 punkte priminto nepriklausomos ir išankstinės (išskyrus tinkamai pagrįstus skubos atvejus) kontrolės reikalavimo.
Galiausiai 2011 m. įstatyme nenumatyta objektyvių kriterijų, tiksliai apibrėžiančių sąlygas ir aplinkybes, kuriomis nacionalinėms institucijoms turi būti suteikta prieiga prie duomenų, tad policijos pareigūnas, atsakingas už prašymų suteikti prieigą prie saugomų duomenų tvarkymą, yra vienintelis kompetentingas, kaip per posėdį patvirtino Airija, vertinti duomenų subjektams pareikštus įtarimus ir prieigos prie su jais susijusių duomenų būtinumą.
Taigi į trečiąjį klausimą reikia atsakyti: Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalis, siejama su Chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos, tiriant sunkius nusikaltimus ir vykdant baudžiamąjį persekiojimą už juos, policijos pateiktus prašymus leisti susipažinti su saugomais duomenimis centralizuotai tvarko policijos pareigūnas, kuriam padeda policijoje įsteigtas padalinys, turintis tam tikrą autonomiją vykdant savo pareigas ir kurio sprendimams vėliau gali būti taikoma teisminė kontrolė.
Dėl penktojo ir šeštojo klausimų
Penktuoju ir šeštuoju klausimais, kuriuos reikia nagrinėti kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Sąjungos teisę reikia aiškinti taip, kad pagal ją nacionaliniam teismui leidžiama apriboti laiko atžvilgiu jo paties pagal nacionalinę teisę pripažinto negaliojančiu nacionalinės teisės akto, kuriuo elektroninių ryšių paslaugų teikėjai įpareigojami bendrai ir nediferencijuotai saugoti srauto ir vietos nustatymo duomenis, poveikį, kai toks teisės aktas nesuderinamas su Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalimi, siejama su Chartija.
Iš prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo pateiktos informacijos matyti, kad pagrindinėje byloje nagrinėjamas nacionalinės teisės aktas, t. y. 2011 m. įstatymas, buvo priimtas siekiant į nacionalinę teisę perkelti Direktyvą 2006/24, kurią Teisingumo Teismas savo 2014 m. balandžio 8 d. Sprendimu Digital Rights Ireland ir kt. (
C‑293/12 ir C‑594/12
,
EU:C:2014:238
) pripažino negaliojančia.
Be to, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad nors įrodymų, grindžiamų duomenimis, saugomais pagal 2011 m. įstatymą ir kuriais remiamasi G.D. baudžiamajame procese, priimtinumo klausimą turi spręsti baudžiamųjų bylų teismas, vis dėlto būtent prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas, vykstant civiliniam procesui, turi priimti sprendimą dėl nagrinėjamų šio įstatymo nuostatų galiojimo ir dėl jų pripažinimo negaliojančiomis pasekmių laiko atžvilgiu. Taigi, nors vienintelis prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiame teisme keliamas klausimas yra dėl 2011 m. įstatymo nuostatų galiojimo, vis dėlto prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad būtina kreiptis į Teisingumo Teismą dėl galimo šio įstatymo pripažinimo negaliojančiu poveikio įrodymų, gautų bendrai ir nediferencijuotai saugant duomenis, kaip tai leido šis įstatymas, priimtinumui.
Pirmiausia reikia priminti, kad pagal Sąjungos teisės viršenybės principą Sąjungos teisė laikoma viršesne už valstybių narių teisę. Taigi pagal šį principą reikalaujama, kad visos valstybių narių institucijos užtikrintų visišką įvairių Sąjungos teisės nuostatų veiksmingumą, nes valstybių narių teisė negali urėti įtakos pripažintam šių nuostatų poveikiui minėtų valstybių narių teritorijoje. Pagal šį principą nacionalinis teismas, įpareigotas taikyti Sąjungos teisės nuostatas pagal jam suteiktą jurisdikciją, tuo atveju, jei neturi įgaliojimų aiškinti nacionalinės teisės aktų atsižvelgdamas į Sąjungos teisės reikalavimus, turi pareigą užtikrinti visišką šių nuostatų veiksmingumą, prireikus savo iniciatyva netaikydamas jokios, net ir vėliau priimtos, joms prieštaraujančios nacionalinės teisės nuostatos, ir neprivalo prašyti, kad ši nacionalinė nuostata būtų panaikinta teisėkūros arba kitokiomis konstitucinėmis priemonėmis, arba laukti, kol tai bus padaryta (šiuo klausimu žr. 1964 m. liepos 15 d. Sprendimo Costa,
6/64
,
EU:C:1964:66
, p. 1159 ir 1160; 2019 m. lapkričio 19 d. Sprendimo A. K. ir kt. (Aukščiausiojo Teismo drausmės bylų kolegijos nepriklausomumas),
C‑585/18, C‑624/18 ir C‑625/18
,
EU:C:2019:982
,
,
ir
punktus; taip pat 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
ir
punktus).
Tik Teisingumo Teismas išimties tvarka ir dėl imperatyvių teisinio saugumo pagrindų gali laikinai sustabdyti Sąjungos teisės normos naikinamąjį poveikį jai prieštaraujančios nacionalinės teisės normos atžvilgiu. Tokio Teisingumo Teismo pateikto šios teisės išaiškinimo veikimo laiko atžvilgiu ribojimas gali būti nustatytas tik pačiame sprendime, kuriame pateikiamas prašytas išaiškinimas. Jeigu nacionaliniai teismai turėtų įgaliojimus nors laikinai suteikti Sąjungos teisei prieštaraujančioms nacionalinėms nuostatoms viršenybę prieš Sąjungos teisę, būtų pakenkta Sąjungos teisės viršenybei ir vienodam jos taikymui (2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
ir
punktai bei juose nurodyta jurisprudencija).
Tiesa, byloje, kurioje buvo nagrinėjamas priemonių, priimtų pažeidžiant Sąjungos teisėje įtvirtintą pareigą atlikti išankstinį projekto poveikio aplinkai ir saugomai teritorijai vertinimą, teisėtumas, Teisingumo Teismas nusprendė, kad nacionalinis teismas išimties tvarka gali, jei tai leidžiama pagal vidaus teisę, palikti galioti tokių priemonių padarinius, kai šis tolesnis taikymas pateisinamas privalomais pagrindais, susijusiais su būtinybe išvengti realios ir didelės grėsmės, kad atitinkamoje valstybėje narėje bus nutrauktas elektros energijos tiekimas, ir ši grėsmė negali būti pašalinta kitomis priemonėmis ar alternatyvomis, visų pirma vidaus rinkoje; palikti galioti minėtus padarinius galima tik tol, kol to neišvengiamai reikia tokiam neteisėtumui pašalinti (šiuo klausimu žr. 2019 m. liepos 29 d. Sprendimo Inter-Environnement Wallonie ir Bond Beter Leefmilieu Vlaanderen,
C‑411/17
,
EU:C:2019:622
,
,
,
ir
punktus).
Vis dėlto, priešingai nei tuo atveju, kai neįvykdyta procedūrinė pareiga, kaip antai išankstinis projekto poveikio konkrečioje aplinkos apsaugos srityje vertinimas, Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalies, siejamos su Chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, pažeidimo negalima ištaisyti taikant procedūrą, panašią į nurodytąją ankstesniame punkte (šiuo klausimu žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktą).
Iš tiesų paliekant galioti tokio nacionalinės teisės akto, kaip antai 2011 m. įstatymo, poveikį reikštų, kad pagal tokį teisės aktą elektroninių ryšių paslaugų teikėjams ir toliau būtų nustatomi įpareigojimai, kurie prieštarauja Sąjungos teisei ir kuriais labai suvaržomos asmenų, kurių duomenys saugomi, pagrindinės teisės (pagal analogiją žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktą).
Vadinasi, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas negali apriboti laiko atžvilgiu jo paties pagal nacionalinę pripažinto negaliojančiu pagrindinėje byloje nagrinėjamo nacionalinės teisės akto poveikio (pagal analogiją žr. 2020 m. spalio 6 d. Sprendimo La Quadrature du Net ir kt.,
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
,
punktą).
Šiuo klausimu, kaip savo išvados 75 punkte iš esmės pažymėjo generalinis advokatas, aplinkybė, kad toks nacionalinės teisės aktas buvo priimtas siekiant Direktyvą 2006/24 perkelti į nacionalinę teisę, neturi reikšmės, nes Teisingumo Teismas pripažino šią direktyvą negaliojančia (ji tapo negaliojanti nuo jos įsigaliojimo dienos) (šiuo klausimu žr. 1996 m. vasario 8 d. Sprendimo FMC ir kt.,
C‑212/94
,
EU:C:1996:40
,
punktą), todėl prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas turi vertinti šio nacionalinės teisės akto galiojimą atsižvelgdamas į Direktyvą 2002/58 ir Chartiją, kaip jas išaiškino Teisingumo Teismas.
Konkrečiau kalbant apie Direktyvos 2002/58 ir Chartijos aiškinimą, kurį Teisingumo Teismas pateikė, be kita ko, savo 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendime Tele2 Sverige ir Watson ir kt. (
C‑203/15 ir C‑698/15
,
EU:C:2016:970
) ir 2020 m. spalio 6 d. Sprendime La Quadrature du Net ir kt. (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
), reikia priminti, kad pagal suformuotą jurisprudenciją Sąjungos teisės normos išaiškinimas, kurį Teisingumo Teismas pateikia įgyvendindamas pagal SESV 267 straipsnį jam suteiktą kompetenciją, paaiškina ir patikslina šios normos prasmę ir apimtį, kaip ji turi arba turėjo būti suprantama ir taikoma nuo įsigaliojimo datos. Vadinasi, taip išaiškinta norma gali ir turi būti teismo taikoma tiems teisiniams santykiams, kurių atsirado ir kurie buvo užmegzti prieš paskelbiant sprendimą dėl prašymo išaiškinti, jei, be to, įvykdytos sąlygos, leidžiančios kompetentinguose teismuose pareikšti ieškinį dėl šios normos taikymo (2020 m. rugsėjo 16 d. Sprendimo Romenergo ir Aris Capital,
C‑339/19
,
EU:C:2020:709

punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Šiuo klausimu taip pat reikia pažymėti, kad pateikto išaiškinimo pasekmės laiko atžvilgiu nebuvo apribotos 2016 m. gruodžio 21 d. Sprendime Tele2 Sverige ir Watson ir kt. (
C‑203/15 ir C‑698/15
,
EU:C:2016:970
) ir 2020 m. spalio 6 d. Sprendime La Quadrature du Net ir kt. (
C‑511/18, C‑512/18 ir C‑520/18
,
EU:C:2020:791
), todėl, remiantis šio sprendimo 119 punkte nurodyta jurisprudencija, toks ribojimas negali būti nustatytas vėlesniame Teisingumo Teismo sprendime.
Galiausiai dėl 2011 m. įstatymo galimo pripažinimo nesuderinamu su Direktyva 2002/58, aiškinama atsižvelgiant į Chartiją, poveikio įrodymų, pateiktų G.D. baudžiamajame procese, priimtinumui pakanka nurodyti su tuo susijusią Teisingumo Teismo jurisprudenciją, visų pirma principus, primintus 2021 m. kovo 2 d. Sprendimo Prokuratuur (Prieigos prie elektroninių pranešimų duomenų sąlygos), (
C‑746/18
,
EU:C:2021:152
) 41–44 punktuose; iš to matyti, kad pagal valstybių narių procesinės autonomijos principą šis priimtinumo klausimas patenka į nacionalinės teisės taikymo sritį, su sąlyga, kad laikomasi lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į penktąjį ir šeštąjį klausimus reikia atsakyti: Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nacionaliniam teismui draudžiama apriboti laiko atžvilgiu jo paties pagal nacionalinę teisę pripažinto negaliojančiu nacionalinės teisės akto, kuriuo elektroninių ryšių paslaugų teikėjai įpareigojami bendrai ir nediferencijuotai saugoti srauto ir vietos nustatymo duomenis, poveikį, kai toks teisės aktas nesuderinamas su Direktyvos 2002/58 15 straipsnio 1 dalimi, siejama su Chartija. Remiantis valstybių narių procesinės autonomijos principu, taip saugant duomenis gautų įrodymų priimtinumo klausimas sprendžiamas pagal nacionalinę teisę, laikantis, be kita ko, lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (didžioji kolegija) nusprendžia:

1.
2002 m. liepos 12 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2002/58/EB dėl asmens duomenų tvarkymo ir privatumo apsaugos elektroninių ryšių sektoriuje (Direktyva dėl privatumo ir elektroninių ryšių), iš dalies pakeistos 2009 m. lapkričio 25 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/136/EB, 15 straipsnio 1 dalis, siejama su Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiamos teisėkūros priemonės, kuriomis prevenciškai numatomas bendras ir nediferencijuotas srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimas, siekiant kovoti su sunkiais nusikaltimais ir užkirsti kelią didelėms grėsmėms visuomenės saugumui. Tačiau pagal minėtą 15 straipsnio 1 dalį, siejamą su Pagrindinių teisių chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, nedraudžiamos teisėkūros priemonės, kuriomis, siekiant kovoti su sunkiais nusikaltimais ir užkirsti kelią didelėms grėsmėms visuomenės saugumui:
–
numatomas tikslinis srauto ir vietos nustatymo duomenų saugojimas, kuris, remiantis objektyviais ir nediskriminaciniais veiksniais, ribojamas atsižvelgiant į duomenų subjektų kategorijas arba geografinius kriterijus laikotarpiu, neviršijančiu to, kas griežtai būtina, tačiau kurį galima pratęsti,
–
numatomas bendras ir nediferencijuotas ryšio šaltinio IP adresų saugojimas laikotarpiu, neviršijančiu to, kas griežtai būtina,
–
numatomas bendras ir nediferencijuotas duomenų, susijusių su elektroninių ryšių priemonių naudotojų civiline tapatybe, saugojimas ir
–
leidžiama kompetentingos institucijos, kuriai taikoma veiksminga teisminė kontrolė, sprendimu įpareigoti elektroninių ryšių paslaugų teikėjus apibrėžtu laikotarpiu užtikrinti operatyvų srauto ir vietos nustatymo duomenų, kuriuos turi šie paslaugų teikėjai, saugojimą,
kai aiškios ir tikslios tokių priemonių taikymo taisyklės užtikrina, kad saugant nagrinėjamus duomenis būtų laikomasi su tokiu saugojimu susijusių materialinių ir procesinių sąlygų ir atitinkami asmenys turėtų veiksmingas garantijas nuo piktnaudžiavimo rizikos.

2.
Direktyvos 2002/58, iš dalies pakeistos Direktyva2009/136, 15 straipsnio 1 dalis, siejama su Pagrindinių teisių chartijos 7, 8, 11 straipsniais ir 52 straipsnio 1 dalimi, turi būti aiškinama taip, kad pagal ją draudžiami nacionalinės teisės aktai, pagal kuriuos, tiriant sunkius nusikaltimus ir vykdant baudžiamąjį persekiojimą už juos, policijos pateiktus prašymus leisti susipažinti su saugomais duomenimis centralizuotai tvarko policijos pareigūnas, kuriam padeda policijoje įsteigtas padalinys, turintis tam tikrą autonomiją vykdant savo pareigas ir kurio sprendimams vėliau gali būti taikoma teisminė kontrolė.

3.
Sąjungos teisė turi būti aiškinama taip, kad pagal ją nacionaliniam teismui draudžiama apriboti laiko atžvilgiu jo paties pagal nacionalinę teisę pripažinto negaliojančiu nacionalinės teisės akto, kuriuo elektroninių ryšių paslaugų teikėjai įpareigojami bendrai ir nediferencijuotai saugoti srauto ir vietos nustatymo duomenis, poveikį, kai toks teisės aktas nesuderinamas su Direktyvos 2002/58, iš dalies pakeistos Direktyva 2009/136, 15 straipsnio 1 dalimi, siejama su Pagrindinių teisių chartija. Remiantis valstybių narių procesinės autonomijos principu, taip saugant duomenis gautų įrodymų priimtinumo klausimas sprendžiamas pagal nacionalinę teisę, laikantis, be kita ko, lygiavertiškumo ir veiksmingumo principų.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.