CELEX: 62018CJ0578
Řízení o předběžné otázce
Vnitřní trh s elektřinou
Směrnice 2009/72/ES
Článek 3
Ochrana spotřebitelů
Článek 37
Úkoly a pravomoci regulačního orgánu
Mimosoudní urovnávání sporů
Pojem ‚účastník řízení‘
Právo podat opravný prostředek proti rozhodnutí regulačního orgánu
Stížnost podaná zákazníkem v domácnosti proti provozovateli distribuční soustavy elektřiny

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 37 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/72/ES ze dne 13. července 2009 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 2003/54/ES (
Úř. věst. 2009, L 211, s. 55
; Zvl. vyd. 12/02, s. 211).
Tato žádost byla předložena v rámci řízení, které zahájil Energiavirasto (Energetický úřad, Finsko, dále jen „Energiavirasto“) ve věci jeho odmítnutí přiznat A postavení účastníka řízení týkajícího se společnosti Caruna Oy, která je provozovatelem distribuční soustavy elektřiny, v návaznosti na stížnost, kterou podal A.
Právní rámec
Unijní právo
V bodech 37, 42, 51 a 54 odůvodnění směrnice 2009/72 se uvádí:
„(37)
[…] Energetickým regulačním orgánům by rovněž měla být svěřena pravomoc […] zajistit plnou účinnost opatření na ochranu spotřebitele. […]
(42)
Veškerý průmysl a obchod [v Evropské unii], včetně malých a středních podniků, a všichni občané Unie, kteří požívají hospodářských výhod vnitřního trhu, by měli mít též možnost požívat vysoké úrovně ochrany spotřebitele a zejména zákazníci v domácnostech […]. Těmto zákazníkům by měla být umožněna volba, spravedlivý přístup, zastoupení a přístup k mechanismům pro urovnávání sporů.
[…]
(51)
Tato směrnice by měla zohledňovat především zájmy spotřebitelů a nejdůležitějším úkolem elektroenergetických podniků by mělo být zajištění kvality služeb. Stávající práva spotřebitelů je nezbytné posílit a zaručit a zajistit, aby zahrnovala větší transparentnost. Ochrana spotřebitele by měla zaručovat, aby z konkurenceschopného trhu měli prospěch všichni spotřebitelé [v Unii]. Práva spotřebitelů by měly vymáhat členské státy nebo pokud tak daný členský stát stanoví, regulační orgány.
[…]
(54)
Větší ochrana spotřebitelů je zaručena dostupností efektivních prostředků pro urovnávání sporů všem zákazníkům. Členské státy by měly zavést rychlé a účinné postupy pro vyřizování stížností.“
Článek 1 této směrnice zní takto:
„Tato směrnice stanoví společná pravidla pro výrobu, přenos, distribuci a dodávky elektřiny a také opatření na ochranu spotřebitele s cílem zlepšit a integrovat konkurenceschopné trhy s elektřinou [v Unii]. […] Zároveň stanoví povinnosti univerzální služby a práva spotřebitelů elektřiny a upřesňuje požadavky související s hospodářskou soutěží.“
Článek 2 uvedené směrnice, nadepsaný „Definice“, zejména uvádí, že „[p]ro účely této směrnice se rozumí […] ‚zákazníkem v domácnosti‘ zákazník nakupující elektřinu pro vlastní spotřebu v domácnosti, kromě obchodních nebo profesionálních činností“
Článek 3 této směrnice, nazvaný „Povinnosti veřejné služby a ochrana spotřebitele“, stanoví:
„[…]
7.   Členské státy přijmou vhodná opatření na ochranu konečných spotřebitelů, a zejména zabezpečí, aby existovaly dostatečné záruky na ochranu zranitelných zákazníků. […] Členské státy zabezpečí vysokou úroveň ochrany spotřebitele, zejména s ohledem na transparentnost týkající se smluvních podmínek, obecných informací a mechanismů řešení sporů. […] Tato opatření musí zahrnovat opatření uvedená v příloze I, alespoň pokud jde o zákazníky v domácnostech.
[…]
13.   Členské státy zajistí zavedení nezávislých mechanismů, jako je například veřejný ochránce práv pro energetiku nebo orgán sdružující spotřebitele, jež umožní účinné projednání stížností a mimosoudní urovnávání sporů.“
Článek 36 směrnice 2009/72, nadepsaný „Obecné cíle regulačních orgánů“, stanoví:
„Při plnění regulačních úkolů stanovených v této směrnici přijme regulační orgán v rámci svých povinností a pravomocí stanovených v článku 37, a to případně v úzké konzultaci s dalšími příslušnými vnitrostátními orgány, včetně orgánů pro hospodářskou soutěž, a aniž jsou dotčeny jejich pravomoci, veškerá přiměřená opatření k dosažení těchto cílů:
[…]
g)
[…] zabezpečení ochrany spotřebitele;
[…]“
Článek 37 této směrnice, nadepsaný „Povinnosti a pravomoci regulačního orgánu“, stanoví:
„1.   Regulační orgán má tyto povinnosti:
[…]
b)
zajistit, aby provozovatelé přenosové a distribuční soustavy a případně příslušní vlastníci soustavy, jakož i všechny elektroenergetické podniky plnili své povinnosti vyplývající z této směrnice a z dalších příslušných [unijních] právních předpisů, včetně těch, které se týkají přeshraničních otázek;
[…]
j)
sledovat […] stížnost[i] zákazníků v domácnostech […];
[…]
n)
napomáhat spolu s ostatními příslušnými orgány při zajišťování účinnosti a prosazování opatření na ochranu spotřebitele, včetně opatření stanovených v příloze I;
[…]
2.   Pokud je to v některém členském státě stanoveno, mohou být povinnosti sledování uvedené v odstavci 1 prováděny jinými orgány než regulačními orgány. V takovém případě se informace, které jsou výsledkem takového sledování, zpřístupní co nejdříve regulačnímu orgánu.
[…]
3.   Je-li podle článku 13 určen nezávislý provozovatel soustavy, musí regulační orgán vedle povinností, které má plnit podle odstavce 1 tohoto článku, rovněž:
[…]
b)
[…] jednat jako orgán pro řešení sporů mezi nezávislým provozovatelem soustavy a vlastníkem přenosové soustavy, pokud jde o případné stížnosti podané kteroukoli ze stran podle odstavce 11;
[…]
4.   Členské státy zajistí, aby regulačním orgánům byly uděleny pravomoci, které jim umožní účinně a rychle plnit povinnosti uvedené v odstavcích 1, 3 a 6. Za tímto účelem má regulační orgán alespoň tyto pravomoci:
[…]
e)
mít odpovídající pravomoci k provádění šetření a řešení sporů podle odstavců 11 a 12.
5.   Pokud byl určen provozovatel přenosové soustavy v souladu s kapitolou V, musí mít regulační orgán kromě povinností a pravomocí podle odstavců 1 a 4 tohoto článku alespoň tyto povinnosti a pravomoci:
[…]
c)
vystupovat jako orgán pro řešení sporů mezi vertikálně integrovaným podnikem a provozovatelem přenosové soustavy, pokud jde o jakoukoli stížnost podle odstavce 11;
[…]
11.   Každá osoba, která je nespokojena s provozovatelem přenosové nebo distribuční soustavy v souvislosti s povinnostmi daného provozovatele podle této směrnice, může podat stížnost regulačnímu orgánu, který jako orgán pro řešení sporů vydá rozhodnutí do dvou měsíců po obdržení stížnosti. Tuto lhůtu je možné prodloužit o dva měsíce, pokud regulační orgán požaduje další informace. Tuto prodlouženou lhůtu je možné dále prodloužit po dohodě se stěžovatelem. Rozhodnutí regulačního orgánu má závazný účinek, pokud není zrušeno v rámci odvolání.
12.   Každá osoba, které se to týká a která má právo si stěžovat na rozhodnutí o metodikách přijaté podle tohoto článku, nebo má-li regulační orgán konzultační povinnost ohledně navrhovaných sazeb nebo metodik, může podat stížnost s ohledem na přezkoumání rozhodnutí ve lhůtě nejvýše dvou měsíců od zveřejnění rozhodnutí nebo návrhu rozhodnutí nebo v kratší lhůtě stanovené členskými státy. Tato stížnost nemá odkladný účinek.
[…]
15.   Stížnosti uvedené v odstavcích 11 a 12 se podávají, aniž je dotčen výkon práva na opravný prostředek podle [unijního] práva nebo práva členských států.
16.   Rozhodnutí přijímaná regulačními orgány musí být řádně odůvodněná a oprávněná, aby byl možný jejich soudní přezkum. Tato rozhodnutí se zpřístupní veřejnosti při zachování důvěrnosti informací, které mají z obchodního hlediska citlivou povahu.
17.   Členské státy zajistí, aby na vnitrostátní úrovni existovaly vhodné mechanismy, v jejichž rámci má strana, které se rozhodnutí regulačního orgánu týká, právo podat opravný prostředek k subjektu, který je na zúčastněných stranách a jakékoli vládě nezávislý.“
Příloha I směrnice 2009/72 se týká opatření na ochranu spotřebitele. Z bodu 1 písm. d) této přílohy zejména vyplývá, že cílem opatření uvedených v článku 3 této směrnice je umožnit zákazníkům vybrat si mezi různými způsoby plateb, které nepřiměřeně nediskriminují žádné zákazníky. Kromě toho bod 1 písm. f) uvedené přílohy uvádí, že opatření uvedená v článku 3 uvedené směrnice by měla zabezpečit, aby zákazníci „měli prospěch z transparentních, jednoduchých a levných postupů pro vyřizování stížností. Zejména musí mít všichni spotřebitelé právo na dobrou úroveň služeb a vyřízení stížností ze strany poskytovatele elektroenergetických služeb. Takové postupy mimosoudního urovnávání sporů umožňují, aby spory byly vyřešeny spravedlivě a rychle, nejlépe ve lhůtě tří měsíců, a v odůvodněných případech zabezpečují systém odškodnění nebo náhrady. Tyto postupy by měly, kdykoli je to možné, být v souladu se zásadami stanovenými v doporučení Komise 98/257/ES ze dne 30. března 1998 o zásadách pro orgány odpovědné za mimosoudní urovnání sporů spotřebitelů [(
Úř. věst. 1998, L 115, s. 31
)].“
Finské právo
Podle § 5 laki sähkö- ja maakaasumarkkinoiden valvonnasta (590/2013) [zákon o dohledu nad trhy s elektřinou a zemním plynem (590/2013), dále jen „zákon o dohledu“] je Energiavirasto pověřen kontrolou použití vnitrostátních právních a správních předpisů a unijních právních předpisů uvedených v § 2 tohoto zákona a plnit ostatní úkoly, které mu jsou svěřeny právní úpravou uvedenou v tomto § 2.
Podle § 6 odst. 1 bodu 13 zákona o dohledu má Energiavirasto za úkol přispívat v rámci své činnosti jako vnitrostátní regulační orgán ve smyslu unijních právních předpisů, které se týkají odvětví elektřiny a zemního plynu, k zajištění účinnosti a provádění opatření na ochranu spotřebitele týkajících se trhu s elektřinou a zemním plynem.
Ustanovení § 57 odst. 2 sähkömarkkinalaki (588/2013) [zákon o trhu s elektřinou (588/2013), dále jen „zákon o trhu s elektřinou“] stanoví, že provozovatel distribuční soustavy nabídne spotřebitelům různé způsoby plateb faktur za distribuci elektřiny. Nabízené možnosti nesmí podléhat podmínkám, které jsou neodůvodněné nebo diskriminují různé skupiny zákazníků.
Ustanovení § 106 odst. 2 zákona o trhu s elektřinou stanoví, že úkolem Energiavirasto je dohled nad dodržováním tohoto zákona a předpisů a úředních nařízení vydaných na jeho základě, jakož i nad dodržováním rozhodnutí o schválení vydaných na základě tohoto zákona. Podle tohoto ustanovení je dohled upraven zvlášť, v zákoně o dohledu. Podle § 106 odst. 4 vykonává kuluttaja-asiamies (veřejný ochránce práv spotřebitelů, Finsko) dohled nad legalitou ujednání smluv uvedených v kapitole 13 uvedeného zákona (smlouvy o elektřině) z hlediska ochrany spotřebitele.
Podle § 114 zákona o trhu s elektřinou lze proti rozhodnutí Energiavirasto vydanému na základě zákona o trhu s elektřinou podat v souladu s postupy stanovenými v hallintolainkäyttölaki (586/1996) [(soudní řád správní (586/1996), dále jen „soudní řád správní“) opravný prostředek. Ustanovení § 5 odst. 1 tohoto zákona stanoví, že „rozhodnutím, které může být předmětem opravného prostředku“, je třeba rozumět „akt, kterým je věc rozhodnuta nebo odmítnuta pro nepřípustnou“, zatímco jeho § 6 odst. 1 stanoví, že opravný prostředek proti rozhodnutí může podat osoba, které je určeno, nebo osoba, jejíž práva, povinnosti nebo zájmy jsou tímto rozhodnutím bezprostředně dotčeny.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
A, který je zákazníkem v domácnosti, uzavřel smlouvu o dodávce elektřiny s podnikem, který provozuje distribuční soustavu elektřiny, nyní společnost Caruna. Dne 5. září 2013 A zaslal Energiavirasto e-mail, kterým jej požádal o ověření, zda platební systém tohoto podniku je v souladu se zákonem o trhu s elektřinou, zejména s § 57 odst. 2 tohoto zákona, který stanoví, že provozovatel distribuční soustavy elektřiny nabídne spotřebitelům různé způsoby plateb faktur za distribuci elektřiny, a to v souladu s přílohou I bodem 1 písm. d) směrnice 2009/72. Po přezkumu legality tohoto platebního systému Energiavirasto dne 31. března 2014 přijal rozhodnutí, podle něhož Caruna neporušila § 57 odst. 2 zákona o trhu s elektřinou a není třeba přijmout opatření. V tomto rozhodnutí byl A označen za „osobu, která podala žádost o šetření“.
Rozhodnutím ze dne 28. dubna 2014 odmítl Energiavirasto stížnost podanou A proti uvedenému rozhodnutí ze dne 31. března 2014 jako nepřípustnou, jakož i žádost A o přiznání postavení účastníka řízení. A proto podal k Helsingin hallinto-oikeus (správní soud v Helsinkách, Finsko) opravný prostředek, kterým se domáhal, aby mu bylo přiznáno postavení účastníka řízení ve věci, kterou tento orgán projednává, aby byla zrušena rozhodnutí přijatá tímto orgánem dne 31. března a 28. dubna 2014 a aby byla věc vrácena uvedenému orgánu k novému rozhodnutí. Rozsudkem ze dne 23. května 2016 bylo těmto návrhům vyhověno.
Energiavirasto podal proti tomuto rozsudku odvolání ke Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud, Finsko), předkládajícímu soudu, přičemž tvrdil, že skutečnost, že A mu zaslal žádost o šetření, posledně uvedenému nepřiznává postavení účastníka řízení, v němž tento úřad přijal rozhodnutí, ani právo podat opravný prostředek k soudu proti tomuto rozhodnutí.
Předkládající soud uvádí, že musí rozhodnout otázku, zda měl A právo podat k vnitrostátnímu soudu opravný prostředek proti rozhodnutí Energiavirasto nepřijmout opatření ve vztahu k provozovateli soustavy.
Uvádí, že judikatura vnitrostátních soudů podporuje stanovisko Energiavirasto, podle něhož ve věci v původním řízení měl A pouze postavení iniciátora a neměl právo podat opravný prostředek k soudu proti rozhodnutí tohoto orgánu.
Vzhledem k chybějící judikatuře Soudního dvora a definici pojmu „strana“ ve směrnici 2009/72 se táže, zda musí být článek 37 této směrnice vykládán v tom smyslu, že zákazník v domácnosti provozovatele soustavy, který se domnívá, že byl jakožto spotřebitel poškozen způsobem platby faktur uplatňovaným tímto podnikem a který se obrátí na regulační orgán, může být kvalifikován jako „strana“ ve smyslu tohoto ustanovení a může podat k soudu opravný prostředek proti rozhodnutí přijatým tímto orgánem o nepřijetí opatření proti uvedenému podniku.
Za těchto podmínek se Korkein hallinto-oikeus (Nejvyšší správní soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 37 směrnice […] 2009/72 […] vykládán v tom smyslu, že osoba, která je zákazníkem-spotřebitelem provozovatele soustavy a která k vnitrostátnímu regulačnímu orgánu podala stížnost proti uvedenému podniku, musí být kvalifikována ve smyslu odstavce 17 uvedeného článku jako ‚strana‘, které se rozhodnutí regulačního orgánu týká, a je tedy oprávněna podat proti rozhodnutí tohoto regulačního orgánu, jež se týká tohoto podniku, opravný prostředek k vnitrostátnímu soudu?
2)
Pokud nelze osobu označenou v první otázce považovat za ‚stranu‘ ve smyslu článku 37 směrnice 2009/72, má zákazník-spotřebitel v takovém postavení, jako je postavení osoby podávající opravný prostředek v původním řízení, na jakémkoli jiném právním základě, který vyplývá z unijního práva, právo účastnit se u regulačního orgánu projednání jeho návrhu podaného tomuto orgánu na přijetí určitého opatření, nebo právo podat návrh na přezkum této věci vnitrostátním soudem, nebo se tato otázka řídí vnitrostátním právem?“
K předběžným otázkám
Podstatou dvou otázek předkládajícího soudu, které je třeba přezkoumat společně, je, zda článek 37 směrnice 2009/72 musí být vykládán v tom smyslu, že členským státům ukládá, aby regulačnímu orgánu svěřily pravomoc řešit spory mezi zákazníky v domácnostech a provozovateli soustavy, a v důsledku toho přiznat zákazníkovi v domácnosti, který k tomuto orgánu podal stížnost proti provozovateli soustavy, postavení „strany“ ve smyslu tohoto ustanovení a právo podat opravný prostředek proti rozhodnutí přijatému uvedeným orgánem v návaznosti na tuto stížnost.
Z článku 1 směrnice 2009/72 vyplývá, že tato směrnice stanoví společná pravidla pro výrobu, přenos, distribuci a dodávky elektřiny a také opatření na ochranu spotřebitele s cílem zlepšit a integrovat konkurenceschopné trhy s elektřinou v Unii. V tomto rámci článek 3 této směrnice stanoví zejména povinnosti členských států týkající se ochrany zákazníka, včetně těch, které se týkají vyřizování stížností a mimosoudního urovnávání sporů, zatímco článek 37 této směrnice definuje úkoly a pravomoci regulačního orgánu.
Podle ustálené judikatury Soudního dvora platí, že při výkladu ustanovení unijního práva je třeba vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíl sledovaný právní úpravou, jejíž je součástí (rozsudky ze dne 19. července 2012, A,
C‑33/11
,
EU:C:2012:482
, bod
, a ze dne 15. března 2017, Al Chodor,
C‑528/15
,
EU:C:2017:213
, bod
).
V projednávané věci, pokud jde o znění článku 37 směrnice 2009/72, je třeba konstatovat, že mezi úkoly a pravomocemi, které musí být vnitrostátnímu regulačnímu orgánu přinejmenším uděleny podle čl. 37 odst. 4 písm. e) a odst. 5 písm. c) této směrnice, jsou uvedeny pravomoci k provádění šetření a řešení sporů v souladu s čl. 37 odst. 11 a 12 uvedené směrnice, jakož i úkol jednat jakožto orgán pro řešení sporů mezi vertikálně integrovaným podnikem a provozovatelem přenosové soustavy v důsledku jakékoli stížnosti podané na základě čl. 37 odst. 11 téže směrnice.
Podle tohoto ustanovení může každá osoba, která je nespokojena s provozovatelem přenosové nebo distribuční soustavy v souvislosti s povinnostmi daného provozovatele podle této směrnice, podat stížnost regulačnímu orgánu, který jako orgán pro řešení sporů vydá rozhodnutí do dvou měsíců po obdržení stížnosti, přičemž tato lhůta může být v některých případech prodloužena. Toto rozhodnutí má závazný účinek, pokud není zrušeno v rámci odvolání. Článek 37 odst. 12 směrnice 2009/72 stanoví postup, který umožňuje, aby každá osoba, které se to týká a která má právo si stěžovat na rozhodnutí o metodikách přijaté podle článku 37 této směrnice, nebo má-li regulační orgán konzultační povinnost ohledně navrhovaných sazeb nebo metodik, podala stížnost za účelem přezkoumání rozhodnutí.
Kromě toho článek 37 směrnice 2009/72 v odstavcích 15 až 17 zejména stanoví, že stížnosti uvedené v odstavcích 11 a 12 tohoto článku se podávají, aniž je dotčen výkon práva na opravný prostředek podle unijního práva nebo práva členských států, že rozhodnutí přijímaná regulačními orgány musí být řádně odůvodněná a oprávněná, aby byl možný jejich soudní přezkum a že členské státy zajistí, aby na vnitrostátní úrovni existovaly vhodné mechanismy, v jejichž rámci má strana, které se rozhodnutí regulačního orgánu týká, právo podat opravný prostředek k subjektu, který je na zúčastněných stranách a jakékoli vládě nezávislý.
Ze všech těchto ustanovení vyplývá, že regulační orgán má pravomoc orgánu pro mimosoudní urovnávání sporů, pokud vyřizuje stížnost podanou na základě čl. 37 odst. 11 a 12 směrnice 2009/72 a že účastníci těchto sporů mají právo podat opravný prostředek proti rozhodnutí přijatému tímto orgánem v návaznosti na takovou stížnost, pokud je pro ně nepříznivé.
Je však třeba konstatovat, že tato ustanovení neupřesňují, zda tato pravomoc zahrnuje pravomoc rozhodovat spory mezi zákazníky v domácnostech a provozovateli soustavy, a že pojem „účastník řízení“ nebo pojem „strana, které se rozhodnutí týká“ uvedený v článku 37 směrnice 2009/72 není touto směrnicí definován, takže znění tohoto článku 37 neumožňuje určit, zda tento pojem zahrnuje i zákazníka v domácnosti, který podal stížnost proti provozovateli soustavy kvůli porušení ustanovení této směrnice, a tudíž zda tento druh sporu povinně spadá do pravomoci týkající se mimosoudního urovnávání sporů, které musí členské státy přiznat regulačnímu orgánu.
V tomto ohledu je třeba zaprvé poznamenat, že čl. 37 odst. 1 písm. b) směrnice 2009/72, který ukládá regulačnímu orgánu povinnost zajistit, aby provozovatelé přenosové a distribuční soustavy, a případně příslušní vlastníci soustavy, jakož i všechny elektroenergetické podniky plnili své povinnosti vyplývající z této směrnice a z dalších příslušných unijních právních předpisů, neodkazuje na pravomoc regulačního orgánu řešit spory.
Zadruhé žádné ustanovení článku 37 směrnice 2009/72, které odkazuje na pravomoc regulačního orgánu řešit spory, nezmiňuje spory mezi zákazníky v domácnostech a provozovateli soustavy. Tak je tomu zejména v případě čl. 37 odst. 3 písm. b), který se výslovně týká sporů mezi nezávislým provozovatelem soustavy a vlastníkem přenosové soustavy, čl. 37 odst. 4 písm. e), který stanoví vyšetřovací pravomoci a čl. 37 odst. 5 písm. c), který se týká sporů mezi vertikálně integrovaným podnikem a provozovatelem přenosové soustavy.
Zatřetí článek 37 směrnice 2009/72 v odst. 1 písm. j) svěřuje regulačnímu orgánu úkol sledovat stížnosti zákazníků v domácnostech a v odst. 1 písm. n) napomáhat spolu s ostatními příslušnými orgány při zajišťování účinnosti a prosazování opatření na ochranu spotřebitele, včetně opatření stanovených v příloze I této směrnice. Článek 37 odst. 2 této směrnice stanoví, že pokud je to v některém členském státě stanoveno, mohou být povinnosti sledování uvedené v odstavci 1 prováděny jinými orgány než regulačními orgány.
Pokud jde o kontext, v němž se nachází článek 37 směrnice 2009/72, a cíl sledovaný právní úpravou, jejíž je součástí, je třeba zaprvé uvést, že body 42, 51 a 54 odůvodnění této směrnice uvádějí, že zákazníci v domácnostech musí mít přístup k mechanismům na řešení sporů, že uvedená směrnice by měla zohledňovat především zájmy spotřebitelů, že práva spotřebitelů by měly vymáhat členské státy nebo – pokud tak daný členský stát stanoví – regulační orgány, že větší ochrana spotřebitelů je zaručena dostupností efektivních prostředků pro urovnávání sporů všem zákazníkům a že členské státy musí zavést rychlé a účinné postupy pro vyřizování stížností.
Zadruhé, jak bylo připomenuto v bodě 23 tohoto rozsudku, předmětem směrnice 2009/72 je podle jejího článku 1 zejména stanovit opatření na ochranu spotřebitele a definovat práva spotřebitelů elektřiny. Článek 3 této směrnice tak stanoví povinnosti členských států za účelem zajištění ochrany spotřebitele. V odstavci 7 jim ukládá zajistit vysokou úroveň ochrany spotřebitelů, zejména pokud jde o mechanismy řešení sporů. Účelem opatření, která musí členské státy v tomto ohledu přijmout na základě tohoto ustanovení a přílohy I uvedené směrnice, na kterou odkazuje, je tak podle bodu 1 písm. f) této přílohy zajistit, aby zákazníci měli prospěch z transparentních, jednoduchých a levných postupů pro vyřizování stížností, přičemž takové postupy mimosoudního urovnávání sporů umožňují, aby spory byly vyřešeny spravedlivě a rychle. Článek 3 odst. 13 směrnice 2009/72 ukládá členským státům povinnost zajistit zavedení nezávislých mechanismů, jako je například veřejný ochránce práv pro energetiku nebo orgán sdružující spotřebitele, jež umožní účinné projednání stížností a mimosoudní urovnávání sporů.
Zatřetí, pokud jde o regulační orgán, bod 37 odůvodnění směrnice 2009/72 uvádí, že energetickým regulačním orgánům by rovněž měla být svěřena pravomoc zajistit plnou účinnost opatření na ochranu spotřebitele. Článek 36 této směrnice, který definuje obecné cíle tohoto orgánu, stanoví, že tento orgán musí přijmout v rámci svých povinností a pravomocí stanovených v článku 37 uvedené směrnice, a to případně v úzké konzultaci s dalšími příslušnými vnitrostátními orgány, včetně orgánů pro hospodářskou soutěž, a aniž jsou dotčeny jejich pravomoci, veškerá přiměřená opatření k dosažení těchto cílů. Mezi těmito cíli je v čl. 36 písm. g) téže směrnice uveden i cíl přispět k zabezpečení ochrany spotřebitele.
Z žádného ustanovení směrnice 2009/72 uvedeného v bodech 34 a 35 tohoto rozsudku ani z žádného jiného ustanovení této směrnice nevyplývá, že členské státy jsou povinny udělit regulačnímu orgánu, s vyloučením jakéhokoli jiného orgánu, pravomoc týkající se mimosoudního urovnávání sporů mezi zákazníky v domácnostech a elektroenergetickými podniky, zejména provozovateli soustavy.
Bod 51 odůvodnění a čl. 36 písm. g) směrnice 2009/72 naopak potvrzují, že cílem, který tato směrnice stanoví regulačnímu orgánu, je, jak uvedl generální advokát v bodě 42 svého stanoviska, přispívat ve spolupráci s ostatními příslušnými orgány k zajišťování účinnosti a prosazování opatření na ochranu spotřebitele, včetně vyřizování stížností, a že členské státy mají možnost pověřit regulační orgány nebo jiné orgány úkoly týkajícími se práv spotřebitelů.
Na druhé straně, pokud jde konkrétně o povinnost členských států zavést nezávislé mechanismy, které mají zajistit účinné projednání stížností a mimosoudní urovnávání sporů, čl. 3 odst. 13 směrnice 2009/72, s použitím výrazů „jako je například veřejný ochránce práv pro energetiku nebo orgán sdružující spotřebitele“, výslovně uvádí, že volba orgánu pověřeného řešením sporů mezi spotřebiteli a elektroenergetickými podniky přísluší členským státům.
Ze všech těchto zjištění vyplývá, že členské státy mohou přiznat pravomoc týkající se mimosoudního urovnávání sporů mezi zákazníky v domácnostech a elektroenergetickými podniky jinému orgánu, než je regulační orgán, pokud je v souladu s bodem 54 odůvodnění a čl. 3 odst. 7 a 13, jakož i přílohou I bodem 1 písm. f) směrnice 2009/72 pověřený orgán nezávislý a vykonává tuto pravomoc tím, že provádí rychlé, účinné, transparentní, jednoduché a levné postupy pro vyřizování stížností, které umožňují spravedlivé a rychlé řešení sporů.
Členské státy mohou rovněž svěřit tuto pravomoc regulačnímu orgánu, přičemž výraz „regulační orgán má alespoň tyto pravomoci“ použitý v čl. 37 odst. 4 směrnice 2009/72, znamená, že mu mohou být přiznány jiné pravomoci, než jsou pravomoci výslovně uvedené v článku 37 této směrnice. Pokud se členský stát rozhodne svěřit tuto pravomoc regulačnímu orgánu, z čl. 37 odst. 11, 16 a 17 uvedené směrnice jasně vyplývá, že postavení účastníka řízení, jakož i právo podat opravný prostředek k soudu proti rozhodnutí regulačního orgánu musí být přiznáno zákazníkovi v domácnosti.
V projednávané věci předkládající soud, Energiavirasto a finská vláda uvedly, že vnitrostátním orgánem příslušným k vyřízení stížnosti spotřebitele proti elektroenergetickému podniku je Kuluttajariitalautakunta (orgán pro řešení spotřebitelských sporů, Finsko), v němž má stěžovatel postavení strany řízení. Mimoto tento spotřebitel může podat stížnost veřejnému ochránci práv spotřebitelů, u něhož spotřebitel naproti tomu nemá postavení účastníka řízení. Jak vyplývá z bodu 39 tohoto rozsudku, takový postup není v rozporu se směrnicí 2009/72, jestliže takto určený mimosoudní orgán je nezávislý a vykonává tuto pravomoc tím, že provádí rychlé, účinné, transparentní, jednoduché a levné postupy pro vyřizování stížností, které umožňují spravedlivé a rychlé řešení sporů.
Energiavirasto a finská vláda rovněž uvedly, že finská právní úprava ukládá tomuto orgánu povinnost vyřizovat žádosti o šetření, které mu byly předloženy, a že osoba, která podala žádost o šetření, nemá postavení účastníka řízení, ale oznamující osoby, což umožňuje regulačnímu orgánu plnit jeho úkol dohledu. Finská vláda na jednání před Soudním dvorem uvedla, že případné rozhodnutí tohoto orgánu v tomto rámci není závazné pro další veřejné orgány. Jeví se, že takové řešení není v rozporu s povinnostmi uloženými členským státům směrnicí 2009/72, jelikož může umožnit plnění úkolů dohledu a kontroly svěřených regulačnímu orgánu na základě článku 37 této směrnice, aniž jsou tím porušena práva spotřebitelů, která tato směrnice upravuje, zejména práva využít postupy pro mimosoudní urovnávání sporů, které splňují požadavky připomenuté v předchozím bodě tohoto rozsudku.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položené otázky odpovědět tak, že článek 37 směrnice 2009/72 musí být vykládán v tom smyslu, že členským státům neukládá povinnost přiznat regulačnímu orgánu pravomoc řešit spory mezi zákazníky v domácnostech a provozovateli soustavy, a v důsledku toho poskytnout zákazníkovi v domácnosti, který předložil regulačnímu orgánu stížnost proti provozovateli soustavy, postavení „strany“ ve smyslu tohoto ustanovení a právo podat opravný prostředek proti rozhodnutí přijatému tímto orgánem v návaznosti na tuto stížnost.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

Článek 37 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2009/72/ES ze dne 13. července 2009 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 2003/54/ES musí být vykládán v tom smyslu, že členským státům neukládá povinnost přiznat regulačnímu orgánu pravomoc řešit spory mezi zákazníky v domácnostech a provozovateli soustavy, a v důsledku toho poskytnout zákazníkovi v domácnosti, který předložil regulačnímu orgánu stížnost proti provozovateli soustavy, postavení „strany“ ve smyslu tohoto ustanovení a právo podat opravný prostředek proti rozhodnutí přijatému tímto orgánem v návaznosti na tuto stížnost.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: finština.