CELEX: 62018TJ0344
Hospodářská soutěž
Kartelové dohody
Trh s hliníkovými a tantalovými elektrolytickými kondenzátory
Rozhodnutí konstatující porušení článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP
Koordinace cen v rámci celého EHP
Pokuty
Částečná ochrana před pokutou
Bod 26 oznámení o spolupráci z roku 2006
Snížení pokuty
Bod 37 pokynů pro výpočet pokut z roku 2006
Horní hranice 10 % obratu
Pravomoc soudního přezkumu v plné jurisdikci

)
I.

Skutečnosti předcházející sporu
A.

Žalobkyně a dotčené odvětví
Žalobkyně, Rubycon Corp. (dále jen „první žalobkyně“) a Rubycon Holdings Co. Ltd (dále jen „druhá žalobkyně“), jsou společnosti usazené v Japonsku. První žalobkyně vyrábí a prodává hliníkové elektrolytické kondenzátory. Od 1. února 2007 je druhá žalobkyně výlučným vlastníkem první žalobkyně.
Dotčené protiprávní jednání se týká hliníkových a tantalových elektrolytických kondenzátorů. Kondenzátory jsou elektrické součásti, které v elektrickém poli skladují energii pomocí statického náboje. Elektrolytické kondenzátory se používají téměř ve všech elektrospotřebičích, jako jsou osobní počítače, tablety, telefony, klimatizace, ledničky, pračky, automobilové výrobky a průmyslové přístroje. Klientela je tedy velmi rozmanitá. Elektrolytické kondenzátory, a konkrétněji hliníkové a tantalové elektrolytické kondenzátory, jsou výrobky, jejichž cena představuje důležitý parametr hospodářské soutěže.
B.

Správní řízení
Dne 4. října 2013 požádala společnost Panasonic a její dceřiné společnosti Evropskou komisi o rezervaci pořadí na základě bodů 14 a 15 oznámení Komise o ochraně před pokutami a o snížení pokut v případech kartelů (
Úř. věst. 2006, C 298, s. 17
, dále jen „oznámení o spolupráci z roku 2006“), přičemž poskytly informace o existenci údajného protiprávního jednání v odvětví elektrolytických kondenzátorů.
Dne 28. března 2014 si Komise na základě článku 18 nařízení Rady (ES) č. 1/2003 ze dne 16. prosince 2002 o provádění pravidel hospodářské soutěže stanovených v článcích [101 a 102 SFEU] (
Úř. věst. 2003, L 1, s. 1
) vyžádala informace od vícera podniků působících v odvětví elektrolytických kondenzátorů, mimo jiné od žalobkyň.
Dne 26. května 2014 žalobkyně předložily Komisi žádost o snížení pokuty na základě oznámení o spolupráci z roku 2006.
Dne 4. listopadu 2015 přijala Komise oznámení námitek, které zaslala mimo jiné žalobkyním. Žalobkyně na oznámení námitek neodpověděly.
Adresáti oznámení námitek, včetně žalobkyň, byli vyslechnuti Komisí na jednání, které se konalo ve dnech 12. až 14. září 2016.
C.

Napadené rozhodnutí
Dne 21. března 2018 přijala Komise rozhodnutí C(2018) 1768 final týkající se řízení podle článku 101 [SFEU] a článku 53 Dohody o EHP (Věc AT.40136 – kondenzátory) (dále jen „napadené rozhodnutí“).
1.

Protiprávní jednání
Napadeným rozhodnutím Komise konstatovala existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání v rozporu s článkem 101 SFEU a článkem 53 Dohody o Evropském hospodářském prostoru (EHP) v odvětví elektrolytických kondenzátorů, kterého se zúčastnilo devět podniků nebo skupin podniků, a sice Elna, Hitachi AIC, Holy Stone, Matsuo, NEC Tokin, Nichicon, Nippon Chemi-Con, Sanyo (označující společně Sanyo a Panasonic) a žalobkyně (společně dále jen „účastníci kartelu“) (bod 1 odůvodnění a článek 1 napadeného rozhodnutí).
Komise v podstatě uvedla, že dotčené protiprávní jednání probíhalo od 26. června 1998 do 23. dubna 2012 na celém území EHP a spočívalo v dohodách nebo jednáních ve vzájemné shodě, jejichž předmětem byla koordinace cenových politik, pokud jde o dodávky hliníkových a tantalových elektrolytických kondenzátorů (bod 1 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Kartelová dohoda byla v podstatě organizována prostřednictvím mnohostranných schůzek, které se obvykle konaly v Japonsku každý měsíc nebo jednou za dva měsíce na úrovni vedoucích pracovníků z oblasti prodeje a každých šest měsíců na úrovni vyššího vedení včetně prezidentů společností (body 63, 68 a 738 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Mnohostranné schůzky byly nejprve organizovány v letech 1998 až 2003 pod názvem „skupina elektrolytických kondenzátorů“ nebo „konference elektrolytických kondenzátorů“ (dále jen „schůzky ECC“). Následně byly v letech 2003 až 2005 pořádány pod názvem „konference hliník-tantal“, „skupina hliníkových nebo tantalových kondenzátorů“ nebo „schůzky ATC“. Konečně byly schůzky v letech 2005 až 2012 organizovány pod názvem „skupina pro průzkum trhu“ nebo „marketingová skupina“ (dále jen „schůzky MK“). Souběžně se schůzkami MK a k jejich doplnění byly v letech 2006 až 2008 organizovány schůzky označované „zvýšení nákladů“ nebo „zvýšení kondenzátorů“ (dále jen „schůzky CUP“) (bod 69 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Kromě těchto mnohostranných schůzek udržovali účastníci kartelové dohody podle potřeby rovněž dvoustranné a třístranné kontakty
ad hoc
(body 63, 75 a 739 odůvodnění napadeného rozhodnutí) (dále společně jen „protisoutěžní kontakty“).
V rámci protisoutěžních kontaktů si účastníci kartelové dohody v podstatě vyměňovali informace o uplatňovaných a budoucích cenách, o budoucích sníženích cen a rozpětí těchto snížení, o nabídce a poptávce, včetně budoucí nabídky a poptávky, a v některých případech uzavírali, uplatňovali a dodržovali dohody o cenách (body 62, 715, 732 a 741 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise měla za to, že jednání účastníků kartelové dohody představovalo formu dohody nebo jednání ve vzájemné shodě, které mělo společný cíl, a sice zabránit hospodářské soutěži prostřednictvím cen a koordinovat své budoucí chování týkající se prodeje elektrolytických kondenzátorů, čímž tak snižovalo nejistotu na trhu (body 726 a 731 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise dospěla k závěru, že toto jednání mělo jediný protisoutěžní účel (bod 743 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
2.

Odpovědnost žalobkyň
Komise konstatovala odpovědnost první žalobkyně z důvodu její přímé účasti na kartelové dohodě od 26. června 1998 do 23. dubna 2012 [bod 961 odůvodnění a čl. 1 písm. h) napadeného rozhodnutí].
Kromě toho Komise konstatovala odpovědnost druhé žalobkyně jakožto mateřské společnosti vlastnící veškerý kapitál první žalobkyně v období od 1. února 2007 do 23. dubna 2012 [body 962 a 963 odůvodnění a čl. 1 písm. h) napadeného rozhodnutí].
3.

Pokuty uložené žalobkyním
V článku 2 písm. k) a l) napadeného rozhodnutí se ukládá první žalobkyni „společně a nerozdílně“ s druhou žalobkyní pokuta ve výši 27718000 eur a první žalobkyni dále pokuta ve výši 706000 eur.
4.

Výpočet pokut
Pro účely výpočtu pokut Komise použila pokyny pro výpočet pokut uložených podle čl. 23 odst. 2 písm. a) nařízení č. 1/2003 (
Úř. věst. 2006, C 210, s. 2
, dále jen „pokyny z roku 2006“) (bod 980 napadeného rozhodnutí).
Na prvním místě Komise pro určení základní částky pokut uložených žalobkyním zohlednila hodnotu tržeb za poslední celý rok účasti na protiprávním jednání v souladu s bodem 13 pokynů z roku 2006 (bod 989 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise vypočetla hodnotu tržeb na základě prodejů hliníkových a tantalových elektrolytických kondenzátorů fakturovaných zákazníkům usazeným v EHP (bod 990 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Mimoto Komise vypočítala relevantní hodnotu tržeb odděleně pro obě kategorie výrobků, a sice pro hliníkové elektrolytické kondenzátory a tantalové elektrolytické kondenzátory, a použila na ně odlišné násobící koeficienty v závislosti na době trvání protiprávního jednání (bod 991 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise stanovila podíl hodnoty tržeb, který má být zohledněn na základě závažnosti protiprávního jednání, na 16 %. V tomto ohledu měla Komise za to, že horizontální „dohody“ o koordinaci cen patří ze své vlastní podstaty mezi nejzávažnější porušení článku 101 SFEU a článku 53 Dohody o EHP a že kartelová dohoda pokrývala celé území EHP (body 1001 až 1003 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise nadto uplatnila dodatečnou částku ve výši 16 % na základě bodu 25 pokynů z roku 2006, aby se ujistila o dostatečně odrazující povaze uložené pokuty (bod 1009 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Pokud jde dále o násobící koeficient týkající se doby trvání protiprávního jednání, Komise na základě bodu 26 třetího pododstavce oznámení o spolupráci z roku 2006 přiznala první žalobkyni částečnou ochranu před pokutou za dobu trvání protiprávního jednání, odpovídající období protiprávního jednání od 26. června 1998 do 28. srpna 2003, z důvodu, že předložila přesvědčivé důkazy ke zjištění dodatečných skutečností zvyšujících dobu trvání protiprávního jednání po toto období (viz bod 1087 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise tak v případě první žalobkyně použila násobící koeficient 8,65 odpovídající období od 29. srpna 2003 do 23. dubna 2012 a nezohlednila období od 26. června 1998 do 28. srpna 2003 (viz bod 26 výše). Pokud jde o druhou žalobkyni, Komise použila násobící koeficient 5,22 odpovídající období od 1. srpna 2009 do 23. dubna 2012 (bod 1007 odůvodnění, tabulka 1 a poznámka pod čarou č. 1658 napadeného rozhodnutí).
Komise tedy stanovila základní výši pokuty v případě první žalobkyně na 61434000 eur a v případě druhé žalobkyně na 39598000 eur (bod 1010 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Na druhém místě, pokud jde o úpravy základní výše pokut, Komise především odmítla přiznat žalobkyním dodatečné snížení pokuty na základě bodu 37 pokynů z roku 2006 (body 1052 a 1053 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise nadto nezjistila v případě žalobkyň žádnou přitěžující nebo polehčující okolnost (bod 1054 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Poté Komise uplatnila horní hranici 10 % celkového obratu za předchozí hospodářský rok na základě čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 (body 1057 a 1058 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Konečně po uplatnění uvedené horní hranice 10 % přiznala Komise žalobkyním na základě bodu 26 prvního pododstavce druhé odrážky oznámení o spolupráci z roku 2006 snížení pokuty, která by jim byla jinak uložena, o 30 %, jelikož měla za to, že byly druhým podnikem, který poskytl důkazy s významnou přidanou hodnotou (body 1082 a 1083 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Kromě toho Komise odmítla přiznat žalobkyním částečnou ochranu před pokutou týkající se závažnosti protiprávního jednání na základě uvedeného bodu 26 třetího pododstavce z důvodu, že důkazy, které předložily, jí neumožnily zjistit dodatečné skutečnosti zvyšující závažnost protiprávního jednání (body 1093 až 1096 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Komise tedy stanovila celkovou výši pokut uložených žalobkyním na 28424000 eur (bod 1139 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
[
omissis
]
II.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 4. června 2018 podaly žalobkyně projednávanou žalobu.
Dne 27. září 2018 doručila Komise soudní kanceláři Tribunálu žalobní odpověď.
Replika byla soudní kanceláři Tribunálu předložena dne 21. listopadu 2018 a duplika dne 29. ledna 2019.
Na návrh druhého senátu Tribunál podle článku 28 jednacího řádu rozhodl, že věc předá k projednání a rozhodnutí rozšířenému soudnímu kolegiu.
Vzhledem ke změně složení senátů Tribunálu byla na základě čl. 27 odst. 5 jednacího řádu Tribunálu soudkyně zpravodajka přidělena k devátému rozšířenému senátu, kterému byla tudíž přidělena i tato věc.
Na návrh soudkyně zpravodajky Tribunál (devátý rozšířený senát) rozhodl o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 89 jednacího řádu položil účastnicím řízení písemné otázky a vyzval je, aby na ně odpověděly na jednání.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na písemné a ústní otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání konaném dne 21. října 2020.
Po úmrtí soudce B. Berkeho, ke kterému došlo dne 1. srpna 2021, pokračovali tři soudci, podepsaní pod tímto rozsudkem, v poradě v souladu s článkem 22 a čl. 24 odst. 1 jednacího řádu.
Žalobkyně navrhují, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí v rozsahu, v němž se jich týká, a zejména zrušil čl. 1 písm. h), čl. 2 písm. k) a l) a článek 4 napadeného rozhodnutí;
–
snížil pokuty, které jim byly uloženy;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl,
–
uložil žalobkyním náhradu nákladů řízení.
III.

Právní otázky
[
omissis
]
B.

K věci samé
Žalobkyně uplatňují na podporu jak svých návrhových žádání směřujících ke zrušení pokut, které jim byly uloženy, tak návrhových žádání směřujících ke snížení těchto pokut dva žalobní důvody. První žalobní důvod se týká odmítnutí Komise přiznat žalobkyním částečnou ochranu před pokutou na základě jimi předložených důkazů týkajících se dodatečných skutečností zvyšujících závažnost protiprávního jednání. Druhý žalobní důvod se týká odmítnutí Komise odchýlit se od obecné metody stanovené pokyny z roku 2006 a přiznat snížení pokuty na základě bodu 37 těchto pokynů.
1.

K návrhovým žádáním znějícím na zrušení napadeného rozhodnutí
[
omissis
]
a)

K prvnímu žalobnímu důvodu, týkajícímu se odmítnutí Komise přiznat žalobkyním částečnou ochranu před pokutou na základě jimi předložených důkazů týkajících se dodatečných skutečností zvyšujících závažnost protiprávního jednání
V rámci prvního žalobního důvodu žalobkyně v podstatě tvrdí, že Komise jim neprávem odmítla přiznat částečnou ochranu před pokutou na základě bodu 26 třetího pododstavce oznámení o spolupráci z roku 2006, jelikož důkazy, které předložily ohledně schůzek ECC a CUP, umožnily Komisi zvýšit závažnost protiprávního jednání.
[
omissis
]
2)

Ke druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející z nesprávného právního posouzení při použití bodu 26 třetího pododstavce oznámení o spolupráci z roku 2006
[
omissis
]
i)

K první výtce, vycházející z nesprávného právního posouzení spočívajícího v tom, že Komise konstatovala odpovědnost žalobkyň za jejich účast na schůzkách ECC a schůzkách CUP
Žalobkyně tvrdí, že Komise neprávem použila důkazy, které předložily ohledně schůzek CUP a schůzek ECC, aby je činila odpovědnými za všechny prvky protiprávního jednání, včetně těchto schůzek. Žalobkyně totiž jako první předložily důkazy týkající se schůzek CUP, o jejichž existenci Komise až do té doby nevěděla. Mimoto žalobkyně uvádějí, že jako jediné poskytly důkazy týkající se schůzek ECC.
Komise s těmito argumenty nesouhlasí.
V projednávaném případě je třeba uvést, že Komise konstatovala odpovědnost první žalobkyně z důvodu její přímé účasti na kartelové dohodě od 26. června 1998 do 23. dubna 2012 a druhé žalobkyně jakožto mateřské společnosti první žalobkyně v období od 1. února 2007 do 23. dubna 2012 (viz body 17 a 18 výše).
Dále měla Komise za to, že žalobkyně jako jediné poskytly důkazy týkající se protisoutěžních kontaktů, ke kterým došlo v letech 1998 až 2004, s výjimkou kontaktu, ke kterému došlo v průběhu roku 2003, a že tyto důkazy jí umožnily zvýšit dobu trvání protiprávního jednání o období od 26. června 1998 do 28. srpna 2003 (bod 1080 odůvodnění a poznámky pod čarou č. 1708 a 1709 napadeného rozhodnutí).
Kromě toho se Komise domnívala, že žalobkyně jako první poskytly důkazy týkající se schůzek CUP (body 1080 a 1096 odůvodnění a poznámka pod čarou č. 1710 napadeného rozhodnutí) a že tyto důkazy jí umožnily odhalit další funkční aspekt kartelové dohody, a sice existenci, povahu a obsah schůzek CUP, organizovaných v letech 2006 až 2008 (bod 1080 odůvodnění a poznámka pod čarou č. 1710 napadeného rozhodnutí).
V návaznosti na tyto úvahy Komise přiznala první žalobkyni částečnou ochranu před pokutou na základě bodu 26 třetího pododstavce oznámení o spolupráci z roku 2006 za období protiprávního jednání od 26. června 1998 do 28. srpna 2003. Třebaže totiž Komise konstatovala odpovědnost žalobkyně z důvodu její přímé účasti na kartelové dohodě v období od 26. června 1998 do 23. dubna 2012, při stanovení násobícího koeficientu za dobu trvání účasti na protiprávním jednání nezohlednila období od 26. června 1998 do 28. srpna 2003 (viz body 17 a 26 výše).
Komise tak měla za to, že období odpovídající této částečné ochraně před pokutou, přiznané v souvislosti s dobou trvání protiprávního jednání, zahrnovalo období, během kterého se konaly všechny schůzky ECC, s výjimkou schůzky konané dne 7. listopadu 2003 (viz body 78 a 80 odůvodnění a poznámka pod čarou č. 128 napadeného rozhodnutí, jakož i body 12 a 26 výše).
Komise měla dále za to, že důkazy poskytnuté žalobkyněmi, týkající se schůzek ECC a schůzek CUP, jí neumožnily zjištění dodatečných skutečností zvyšujících závažnost protiprávního jednání. Komise tedy odmítla přiznat žalobkyním částečnou ochranu před pokutou týkající se závažnosti protiprávního jednání na základě bodu 26 třetího pododstavce oznámení o spolupráci z roku 2006 (viz bod 33 výše).
Kromě toho měla Komise s ohledem na všechny důkazy poskytnuté žalobkyněmi za to, že žalobkyně musí být považovány za druhý podnik, který poskytl významnou přidanou hodnotu (body 1082 a 1083 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Komise tedy přiznala žalobkyním 30 % snížení pokuty, která by jim byla jinak uložena, v souladu s bodem 26 prvním pododstavcem druhou odrážkou oznámení o spolupráci z roku 2006 (viz bod 32 výše).
V této souvislosti je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, se Komise nedopustila pochybení, když je shledala odpovědnými za protiprávní jednání za podmínek uvedených v bodě 79 výše.
Částečná ochrana před pokutou stanovená v bodě 26 třetím pododstavci oznámení o spolupráci z roku 2006 se totiž týká pouze výše pokuty. Jak bylo připomenuto v bodě 74 výše, pokud jsou splněny podmínky pro přiznání uvedené částečné ochrany, jediným důsledkem, který z toho vyplývá, je, že se Komise nemůže opírat o dotčené důkazy při určení závažnosti nebo doby trvání protiprávního jednání žadatele o shovívavost. Jinak řečeno, v takovém případě Komise nezohledňuje tyto skutečnosti při stanovení výše pokuty.
Částečná ochrana před pokutou stanovená v bodě 26 třetím pododstavci oznámení o spolupráci z roku 2006 tedy nemá žádný dopad na rozsah odpovědnosti za protiprávní jednání zjištěné u podniků, kterým byla taková ochrana poskytnuta.
[
omissis
]
První výtka druhé části prvního žalobního důvodu, vycházející z nesprávného právního posouzení spočívajícího v tom, že Komise konstatovala odpovědnost žalobkyň za jejich účast na schůzkách ECC a schůzkách CUP, tedy musí být zamítnuta.
ii)

Ke druhé výtce, vycházející z nesprávného právního posouzení spočívajícího v tom, že Komise dospěla k závěru, že důkazy předložené žalobkyněmi nemají vliv na závažnost protiprávního jednání
Žalobkyně zpochybňují závěr Komise v bodech 1094 a 1096 odůvodnění napadeného rozhodnutí, podle kterého důkazy, které předložily ohledně schůzek ECC a schůzek CUP, nemají vliv na závažnost protiprávního jednání. Podle žalobkyň tyto důkazy umožnily prokázat, že protiprávní jednání zahrnovalo rovněž dohody v oblasti cen a neomezovalo se tedy na diskuse týkající se informací o cenách a o nabídce a poptávce. Tyto důkazy navíc prokazují existenci mechanismu oznamování a mechanismu dohledu, které měly zajistit, aby podniky dodržovaly dohody v oblasti cen. Tyto důkazy byly tudíž podle žalobkyň rozhodující pro zvýšení závažnosti protiprávního jednání. Na podporu svého stanoviska se žalobkyně dovolávají rozsudků ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise (
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
), a ze dne 26. dubna 2007, Bolloré a další v. Komise (
T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 a T‑136/02
,
EU:T:2007:115
).
Komise s těmito argumenty nesouhlasí.
Jak bylo připomenuto v bodech 72 a 73 výše, částečné osvobození od pokuty podle bodu 26 třetího pododstavce oznámení o spolupráci z roku 2006 vyžaduje, aby bylo splněno několik podmínek, a sice aby dotčený podnik jako první předložil přesvědčivé důkazy ve smyslu bodu 25 uvedeného oznámení, aby tyto důkazy umožňovaly zjištění dodatečných skutečností v porovnání s těmi, které je schopna zjistit Komise, a aby tyto dodatečné skutečnosti zvyšovaly závažnost nebo dobu trvání protiprávního jednání.
Z toho vyplývá, že pro použití bodu 26 třetího pododstavce oznámení o spolupráci z roku 2006 nestačí, aby důkazy byly přesvědčivé ve smyslu bodu 25 tohoto oznámení, je ještě třeba, aby umožnily Komisi zjištění dodatečných skutečností zvyšujících závažnost nebo dobu trvání protiprávního jednání (rozsudek ze dne 29. února 2016, Deutsche Bahn a další v. Komise,
T‑267/12
, nezveřejněný,
EU:T:2016:110
, bod
).
V projednávané věci měla Komise za to, že první žalobkyně jako jediná předložila důkazy týkající se schůzek ECC a že žalobkyně jako první předložily důkazy týkající se schůzek CUP. Komise konstatovala, že důkazy předložené první žalobkyní ohledně schůzek ECC jí umožnily zvýšit dobu trvání protiprávního jednání, a z tohoto důvodu jí přiznala částečnou ochranu před pokutou za období od 26. června 1998 do 28. srpna 2003 (viz body 80 až 84 výše).
Komise však měla za to, že uvedené důkazy, zejména důkazy týkající se schůzek CUP, jí neumožnily prokázat dodatečné skutečnosti zvyšující závažnost protiprávního jednání (body 1094 a 1096 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Odmítla tedy přiznat žalobkyním částečnou ochranu před pokutou v souvislosti se závažností protiprávního jednání (viz bod 85 výše).
V tomto ohledu z napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise měla za to, že si strany po celou dobu trvání kartelové dohody vyměňovaly informace o cenách, nabídce a poptávce a že jistě na některých schůzkách ECC a CUP podniky uzavřely dohody o cenách. Podle Komise však jak jednání ve vzájemné shodě, tak i dohody o cenách, jakožto projevy koluzivního jednání v projednávané věci, byly součástí téhož závažného porušení čl. 101 odst. 1 SFEU. Skutečnost, že se strany podílely nejen na jednáních ve vzájemné shodě, ale i na dohodách, tak neměla žádný dopad na závažnost protiprávního jednání. Kromě toho se podle Komise schůzky ECC a schůzky CUP věcně nelišily od ostatních mnohostranných schůzek uvedených v bodě 12 výše, které byly součástí téhož jediného a trvajícího protiprávního jednání, jež je předmětem napadeného rozhodnutí (viz body 72, 1094 a 1096 odůvodnění sporného rozhodnutí).
Pokud jde konkrétně o schůzky CUP, Komise měla za to, že s ohledem na období, během kterého se konaly tyto schůzky, a s ohledem na jejich povahu a skutečnost, že se konaly souběžně se schůzkami MK, nezvýšilo odhalení existence schůzek CUP ze strany žalobkyň dobu trvání ani závažnost protiprávního jednání (viz bod 1096 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Stejně tak, pokud jde o dohled zajišťovaný v rámci schůzek CUP, měla Komise za to, že tento dohled není zvláštností kartelové dohody, která by mohla ovlivnit závažnost protiprávního jednání, zejména vzhledem k tomu, že podniky dohlížely na své vzájemné chování obecně a rovněž mimo schůzky CUP (viz bod 716 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Z toho vyplývá, že Komise dospěla k závěru, že schůzky ECC ani schůzky CUP neměly jinou povahu než ostatní projevy koluzivního jednání v projednávané věci, které všechny představovaly jednání ve vzájemné shodě nebo dohody o cenách, jež byly součástí téhož závažného porušení čl. 101 odst. 1 SFEU. Konkrétně, pokud jde o schůzky CUP, dospěla Komise k závěru, že i bez těchto schůzek by protiprávní jednání bylo stejně dlouhé a představovalo by stejně závažné porušení pravidel hospodářské soutěže.
Argumentace žalobkyň tyto závěry nezpochybňuje.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že pojem „dohoda“ ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, jak byl vyložen judikaturou, je zaměřen na existenci shody vůle mezi nejméně dvěma stranami, přičemž forma jejího projevu není důležitá, představuje-li její věrné vyjádření (viz rozsudek ze dne 16. června 2015, FSL a další v. Komise,
T‑655/11
,
EU:T:2015:383
, bod
a citovaná judikatura).
Pojem „jednání ve vzájemné shodě“ ve smyslu tohoto ustanovení se vztahuje k formě koordinace mezi podniky, která vědomě nahrazuje rizika hospodářské soutěže praktickou spoluprací mezi podniky, aniž dospěje až k uzavření dohody ve vlastním slova smyslu (viz rozsudek ze dne 16. června 2015, FSL a další v. Komise,
T‑655/11
,
EU:T:2015:383
, bod
a citovaná judikatura).
Podle ustálené judikatury přitom pojmy „dohoda“ a „jednání ve vzájemné shodě“ ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU zahrnují formy koluzí, které mají stejnou povahou a odlišují se pouze svou intenzitou a formami, ve kterých se projevují (viz rozsudek ze dne 5. prosince 2013, Solvay Solexis v. Komise,
C‑449/11 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:802
, bod
a citovaná judikatura; v tomto smyslu viz rovněž rozsudek ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, bod
).
Tudíž i když pojmy „dohoda“ a „jednání ve vzájemné shodě“ sestávají z částečně rozdílných zakládajících prvků, nejsou navzájem neslučitelné. Komise tedy nemá povinnost kvalifikovat všechna zjištěná jednání jako dohodu nebo jednání ve vzájemné shodě, ale může právem kvalifikovat některá z těchto jednání jako „dohody“ a jiná jako „jednání ve vzájemné shodě“ (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 8. července 1999, Komise v. Anic Partecipazioni,
C‑49/92 P
,
EU:C:1999:356
, bod
, a ze dne 16. června 2015, FSL a další v. Komise,
T‑655/11
,
EU:T:2015:383
, bod
).
Dvojí kvalifikaci protiprávního jednání jako dohody a/nebo jednání ve vzájemné shodě je proto třeba chápat jako komplexní celek, jenž zahrnuje skutkové okolnosti, z nichž některé byly kvalifikovány jako dohoda a jiné jako jednání ve vzájemné shodě ve smyslu čl. 101 odst. 1 SFEU, který pro tento typ komplexního protiprávního jednání nestanoví zvláštní kvalifikaci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. května 2013, MRI v. Komise,
T‑154/09
,
EU:T:2013:260
, bod
a citovaná judikatura).
Tak je tomu v projednávané věci. Napadeným rozhodnutím totiž Komise konstatovala existenci jediného a trvajícího protiprávního jednání v rozporu s článkem 101 SFEU a článkem 53 Dohody o EHP, které spočívalo v dohodách nebo jednáních ve vzájemné shodě, jejichž předmětem byla koordinace cenových politik v odvětví hliníkových a tantalových elektrolytických kondenzátorů (viz body 9 a 10 výše).
Z bodů 704 až 743 odůvodnění napadeného rozhodnutí konkrétně vyplývá, že Komise měla za to, že vzhledem k tomu, že dotčené protiprávní jednání bylo komplexní a dlouhodobé, nebyla povinna kvalifikovat jednání jako dohodu nebo jednání ve vzájemné shodě. V tomto ohledu Komise nejprve konstatovala, že protisoutěžní kontakty uvedené výše v bodech 12 a 13 měly všechny tentýž protisoutěžní cíl, a to koordinaci cenových politik. Dále Komise upřesnila, že jednání podniků zahrnovalo současně výměnu informací o cenách, výměnu informací o nabídce a poptávce a uzavírání dohod o cenách, spojených s mechanismem dohledu za účelem zajištění jejich uplatňování. Komise měla navíc za to, že tento mechanismus dohledu nebyl zvláštností kartelové dohody, jelikož nezávisle na existenci takového mechanismu podniky obecně dohlížely na své vzájemné chování. Konečně, Komise měla za to, že tato jednání měla formu dohod nebo jednání ve vzájemné shodě a sledovala celkový plán mající jediný protisoutěžní cíl.
Je pravda, že Komise v napadeném rozhodnutí uvádí schůzky ECC a schůzky CUP jako příklady mnohostranných schůzek, na kterých podniky uzavíraly dohody o cenách, spojené s mechanismem dohledu za účelem zajištění jejich uplatňování [viz bod 715 písm. c) odůvodnění napadeného rozhodnutí].
Nic to však nemění na tom, že Komise měla za to, že všechny mnohostranné schůzky popsané v bodě 12 výše měly společné charakteristiky a že předmět diskusí vedených na těchto mnohostranných schůzkách zůstal stejný nebo do značné míry podobný po celou dobu trvání protiprávního jednání (body 70 až 72 a 741 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Navíc měla za to, že mechanismus dohledu nebyl zvláštností kartelové dohody, jelikož podniky vykonávaly obecný a vzájemný dohled nad rámec tohoto mechanismu (bod 716 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Ve světle judikatury připomenuté v bodech 104 až 106 výše je tak třeba uvést, že v rámci tohoto komplexního protiprávního jednání, které zahrnovalo několik podniků sledujících společný cíl koordinace cenových politik po dobu několika let, nebyla Komise povinna přesně kvalifikovat každé z protiprávních jednání jako dohodu nebo jednání ve vzájemné shodě. V každém případě jsou tyto dvě formy protiprávního jednání uvedeny v článku 101 SFEU.
Z toho vyplývá, že v projednávaném případě nelze rozlišovat mezi údajnou větší závažností „dohod“ v porovnání s menší závažností „jednání ve vzájemné shodě“. V takovém kontextu, jako je kontext projednávané věci, kdy byla protiprávní jednání kvalifikována bez rozdílu jako dohody „nebo“ jednání ve vzájemné shodě, přičemž každé z nich potvrzuje existenci komplexního, jediného a trvajícího protiprávního jednání v rozporu s článkem 101 SFEU, nemůže přesná kvalifikace těchto jednání jako dohod nebo jednání ve vzájemné shodě zakládat rozdíl mezi závažností každého jednání.
Naopak, přesná kvalifikace každého protiprávního jednání zakládajícího kartelovou dohodu jako dohody nebo jednání ve vzájemné shodě nemůže mít vliv na závažnost protiprávního jednání, jelikož tyto dvě formy protiprávního jednání jsou uvedeny v čl. 101 odst. 1 SFEU a toto ustanovení nestanoví specifickou kvalifikaci pro takový typ komplexního protiprávního jednání, jako je protiprávní jednání v projednávané věci.
Kromě toho je třeba uvést, že rozsudky ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise (
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
), a ze dne 26. dubna 2007, Bolloré a další v. Komise (
T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑128/02, T‑129/02, T‑132/02 a T‑136/02
,
EU:T:2007:115
), kterých se dovolávají žalobkyně, neposkytují jejich stanovisku žádnou oporu. Na rozdíl od projednávané věci se věci, ve kterých byly vydány tyto dva rozsudky, týkaly situací omezené účasti, nebo dokonce neúčasti na některých prvcích kartelové dohody, jako je mechanismus náhrad nebo dohledu (viz rozsudky ze dne 21. ledna 2016, Galp Energía España a další v. Komise,
C‑603/13 P
,
EU:C:2016:38
, body
,
,
,
a
, a ze dne 26. dubna 2007, Bolloré a další v. Komise,
T‑109/02, T‑118/02, T‑122/02, T‑128/02, T‑125/02, T‑126/02, T‑129/02, T‑132/02 a T‑136/02
,
EU:T:2007:115
, body
,
,
a
). Na rozdíl od uvedených věcí také v projednávané věci nebyl identifikován žádný systém dohledu nebo jiný autonomní mechanismus jako složka odlišná od protiprávního jednání, které je předmětem napadeného rozhodnutí.
V projednávané věci z napadeného rozhodnutí vyplývá, že Komise stanovila podíl hodnoty tržeb, který má být zohledněn na základě závažnosti protiprávního jednání, na 16 %. V tomto ohledu Komise zohlednila povahu protiprávního jednání, a sice skutečnost, že protiprávní jednání spočívalo v horizontálních „dohodách“ o koordinaci cen, které patří mezi nejzávažnější porušení článku 101 SFEU. Navíc zohlednila zeměpisný rozsah protiprávního jednání, když uvedla, že toto jednání se vztahovalo na celé území EHP (viz bod 24 výše).
Dále měla Komise za to, že mechanismus dohledu diskutovaný na schůzkách CUP nebyl zvláštností kartelové dohody, jelikož podniky vykonávaly obecný a vzájemný dohled nad rámec tohoto mechanismu (viz bod 110 výše).
Na rozdíl od věcí, ve kterých byly vydány rozsudky citované v bodě 114 výše, tak protiprávní jednání dotčené v projednávaném případě nemá jiné složky, které by byly nezávislé na souboru dohod nebo jednání ve vzájemné shodě s cílem koordinace cenových politik, které tvoří toto protiprávní jednání. Konkrétně schůzky CUP byly součástí tohoto souboru dohod nebo jednání ve vzájemné shodě a nevykazovaly zvláštnosti, které by mohly mít specifický vliv na závažnost protiprávního jednání (viz body 97 a 98 výše).
S ohledem na výše uvedené je třeba uvést, že se Komise nedopustila pochybení, když měla za to, že žalobkyně nepředložily důkazy umožňující zjištění dodatečných skutečností zvyšujících závažnost protiprávního jednání.
Druhá výtka druhé části prvního žalobního důvodu tedy musí být zamítnuta.
[
omissis
]
3)

Ke třetí části prvního žalobního důvodu, vycházející z porušení zásady rovného zacházení
V rámci třetí části prvního žalobního důvodu žalobkyně tvrdí, že jim Komise měla přiznat snížení základní výše pokuty alespoň o 3 %, což odpovídá snížení, které přiznala podnikům, jejichž účast na některých typech schůzek nebyla prokázána, a sice podnikům Sanyo, NEC Tokin (NEC Corp. a Tokin Corp.), Matsuo a Nichicon. Tím, že Komise takto nepostupovala, zacházela s účastníky kartelové dohody, kteří zatajili skutkové okolnosti protiprávního jednání týkající se některých typů schůzek, příznivěji než se žalobkyněmi, které odhalily existenci jednoho z těchto typů schůzek.
Komise s těmito argumenty nesouhlasí.
[
omissis
]
V projednávaném případě je třeba uvést, že argument žalobkyň spočívá na nesprávném porovnání institutu částečné ochrany před pokutou, jak je stanoven v bodě 26 třetím pododstavci oznámení o spolupráci z roku 2006, s polehčujícími okolnostmi, které musí Komise zohlednit, jako jsou okolnosti uvedené v bodě 29 pokynů z roku 2006.
Zaprvé totiž situace žalobkyň není ze skutkového hlediska srovnatelná se situací ostatních účastníků kartelové dohody, které zmínily.
Pokud jde o účast na schůzkách CUP a na schůzkách MK, je třeba konstatovat, že Komise dospěla k závěru, že první žalobkyně se jich účastnila (viz body 88 a 95 odůvodnění napadeného rozhodnutí), což ostatně žalobkyně nezpochybňují.
Komise naproti měla za to, že účast společností Sanyo, NEC Tokin a Matsuo na schůzkách CUP nebyla zjištěna a nic neprokazuje, že o nich tyto společnosti věděly (body 754, 759 a 764 odůvodnění napadeného rozhodnutí). Stejně tak měla Komise za to, že účast společnosti Nichicon na schůzkách MK nebyla zjištěna a nic neprokazuje, že o nich tato společnost věděla (bod 761 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Dále, pokud jde o spolupráci při šetření Komise, je třeba konstatovat, že žalobkyně poskytly důkazy, které Komisi umožnily prokázat existenci, povahu a obsah schůzek CUP (viz bod 81 výše), což nebyl případ společností Sanyo, NEC Tokin, Matsuo a Nichicon.
Skutkové situace žalobkyň a společností Sanyo, NEC Tokin, Matsuo a Nichicon jsou tedy podstatně odlišné.
Zadruhé nejsou obě situace z právního hlediska srovnatelné. Na jedné straně měla Komise posoudit, zda neúčast společností Sanyo, NEC Tokin, Matsuo a Nichicon na některých protisoutěžních kontaktech má být zohledněna v rámci polehčujících okolností ve smyslu bodu 29 pokynů z roku 2006. Na druhé straně, v rámci oznámení o spolupráci z roku 2006, šlo o to, aby tento orgán posoudil, zda spolupráce žalobkyň při jeho šetření má vést k tomu, že jim bude přiznána částečná ochrana před pokutou.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že v případě protiprávních jednání, která spadají do oblasti působnosti oznámení o spolupráci z roku 2006, nemůže zúčastněná strana Komisi v zásadě platně vytýkat, že nevzala v úvahu stupeň její spolupráce jako polehčující okolnost mimo právní rámec uvedeného oznámení (viz rozsudek ze dne 29. února 2016, EGL a další v. Komise,
T‑251/12
, nezveřejněný,
EU:T:2016:114
, bod
a citovaná judikatura).
Spolupráci poskytnutou žalobkyněmi tedy nelze hodnotit mimo působnost oznámení o spolupráci z roku 2006, konkrétně jako polehčující okolnost na základě bodu 29 pokynů z roku 2006. V tomto ohledu je třeba uvést, že podle čtvrté odrážky tohoto bodu lze za polehčující okolnost, která může vést ke snížení základní částky pokuty, považovat skutečnost, že dotyčný podnik účinně spolupracuje s Komisí nad rámec oznámení o shovívavosti a zákonem stanovené povinnosti spolupráce.
Na rozdíl od toho, co podle všeho vyplývá z argumentace žalobkyň, nadto podmínky, které mohou odůvodnit uplatnění polehčujících okolností, nejsou nijak srovnatelné s podmínkami požadovanými pro uplatnění částečné ochrany před pokutou, zejména pokud jde o posouzení závažnosti dotčených skutkových okolností.
Jak vyplývá z judikatury, Komise může zohlednit relativní závažnost účasti podniku na protiprávním jednání a konkrétní okolnosti věci buď při posouzení závažnosti protiprávního jednání ve smyslu článku 23 nařízení č. 1/2003, nebo při úpravě základní částky v závislosti na polehčujících a přitěžujících okolnostech (rozsudek ze dne 11. července 2013, Team Relocations a další v. Komise,
C‑444/11 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:464
, body
a
; viz rovněž rozsudek ze dne 26. ledna 2017, Laufen Austria v. Komise,
C‑637/13 P
,
EU:C:2017:51
, bod
a citovaná judikatura).
Naproti tomu z bodu 26 třetího pododstavce oznámení o spolupráci z roku 2006 vyplývá, že částečná ochrana před pokutou se přizná mimo jiné tehdy, když žadatel o shovívavost předloží Komisi důkazy, které Komise použije ke zjištění dodatečných skutečností zvyšujících závažnost protiprávního jednání, tj. celkovou závažnost protiprávního jednání.
V projednávaném případě na jedné straně snížení o 3 % přiznané společnostem Sanyo, NEC Tokin, Matsuo a Nichicon zohlednilo relativní závažnost jejich účasti na protiprávním jednání, či dokonce jejich neúčasti na některých typech schůzek.
Na druhé straně, odmítnutí přiznat žalobkyním částečnou ochranu před pokutou v souvislosti se závažnosti protiprávního jednání je založeno na skutečnosti, že důkazy týkající se zejména schůzek CUP neumožnily Komisi zvýšení celkové závažnosti protiprávního jednání (viz body 33 a 96 výše).
Z toho vyplývá, že méně příznivé zacházení s žalobkyněmi není v projednávaném případě prokázáno, protože jejich situace a situace výše uvedených podniků není srovnatelná ani ze skutkového, ani z právního hlediska.
Třetí část prvního žalobního důvodu a tudíž i první žalobní důvod jako celek musí být tedy zamítnuty.
b)

K druhému žalobnímu důvodu, týkajícímu se odmítnutí Komise odchýlit se od obecné metody stanovené pokyny z roku 2006 a přiznat snížení pokuty na základě bodu 37 těchto pokynů
[
omissis
]
2)

K druhé části druhého žalobního důvodu, vycházející z nesprávného právního posouzení a z porušení zásad proporcionality, rovného zacházení a individualizace trestů a sankcí
V rámci druhé části druhého žalobního důvodu se žalobkyně dovolávají nesprávného právního posouzení, jakož i porušení zásad proporcionality, rovného zacházení a individualizace trestů a sankcí v souvislosti s odmítnutím Komise odchýlit se od obecné metody stanovené v pokynech z roku 2006 a přiznat jim dodatečné snížení pokuty na základě bodu 37 těchto pokynů.
[
omissis
]
Úvodem je třeba poukázat na to, že, jak bylo připomenuto v bodě 57 výše, pokyny z roku 2006 stanoví orientační pravidlo chování, podle něhož má být v praxi postupováno a od něhož se Komise může v konkrétním případě odchýlit pouze tehdy, uvede-li důvody, které jsou slučitelné se zásadou rovného zacházení.
Mimoto je třeba připomenout etapy výpočtu výše pokut uložených žalobkyním, kterými v projednávané věci Komise prošla. V tomto ohledu ze spisu vyplývá, že v prvé řadě byla základní výše pokuty, která měla být uložena první žalobkyni, vypočtena bez zohlednění období od 26. června 1998 do 28. srpna 2003, jelikož jí Komise přiznala částečnou ochranu před pokutou za toto období na základě bodu 26 třetího pododstavce oznámení o spolupráci z roku 2006 (viz bod 26 výše).
V návaznosti na etapy připomenuté v bodech 21 až 27 výše tak Komise stanovila základní výši pokuty, která měla být uložena první žalobkyni, na 61434000 eur, a základní výši pokuty, která měla být uložena druhé žalobkyni, na 39598000 eur.
Vzhledem k tomu, že základní výše pokuty, která měla být uložena první žalobkyni, překračovala 10 % obratu za předchozí hospodářský rok, uplatnila poté Komise tuto hranici a základní výše pokuty byla proto snížena na 40606385 eur v souladu s čl. 23 odst. 2 druhým pododstavcem nařízení č. 1/2003 (viz bod 31 výše).
Konečně na tuto základní výši 40606385 eur Komise uplatnila snížení o 30 % na základě bodu 26 prvního pododstavce druhé odrážky oznámení o spolupráci z roku 2006. Celková výše pokut uložených žalobkyním tedy činí 28424000 eur (viz body 32 a 34 výše).
Ve světle těchto úvah je třeba zkoumat argumenty žalobkyň.
Na prvním místě je třeba uvést, že žalobkyně nesprávně tvrdí, že z judikatury vyplývá, že Komise je povinna odchýlit se od obecné metody stanovené pokyny z roku 2006 z důvodu, že použití metody stanovené v těchto pokynech vedlo k uplatnění horní hranice 10 % obratu na několik účastníků kartelové dohody.
Na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, nenachází jejich argumentace žádnou oporu v rozsudku ze dne 16. června 2011, Putters International v. Komise (
T‑211/08
,
EU:T:2011:289
). V tomto ohledu je třeba konstatovat, že je pravda, že v bodě 75 tohoto rozsudku Tribunál konstatoval, že vynásobení částky určené podle hodnoty tržeb počtem let, během nichž se daný podnik na protiprávním jednání podílel, může vést k tomu, že v kontextu pokynů z roku 2006 bude použití 10 % horní hranice podle článku 23 nařízení č. 1/2003 spíš pravidlem než výjimkou u všech podniků, které působí převážně na jednom trhu a které se kartelové dohody účastnily po dobu delší jednoho roku. Tribunál nadto dospěl k závěru, že v takovém případě nebude mít jakékoli rozlišování na základě závažnosti nebo polehčujících okolností zpravidla žádný vliv na pokutu, jejíž výše již byla snížena na 10 %.
V bodě 75 rozsudku ze dne 16. června 2011, Putters International v. Komise (
T‑211/08
,
EU:T:2011:289
), se však Tribunál nejprve omezil na konstatování, že z neexistence rozlišování vyplývající z nové metodiky výpočtu pokut v rámci pokynů z roku 2006 může vyvstat potřeba, aby Tribunál v konkrétních případech, kdy nelze dospět k odpovídajícímu rozlišení jen na základě těchto pokynů, využil své pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci. Kromě toho, jak vyplývá z téhož bodu 75, jakož i z bodů 81 až 87 uvedeného rozsudku, Tribunál rozhodl, že v daném případě Komise právem dospěla k závěru, že neexistuje důvod, který by mohl odůvodnit snížení pokuty požadované žalobkyní. Měl tedy za to, že není nezbytné využít jeho pravomoci soudního přezkumu v plné jurisdikci.
Kromě toho je třeba poznamenat, že ve věci, v níž byl vydán rozsudek ze dne 16. června 2011, Putters International v. Komise (
T‑211/08
,
EU:T:2011:289
), odpovídala konečná pokuta uložená Komisí maximální pokutě, a sice pokutě odpovídající horní hranici 10 % obratu za předchozí hospodářský rok. Tak tomu však v projednávaném případě není, jelikož po uplatnění uvedené horní hranice byla žalobkyním částka pokuty, která by jim byla jinak uložena, ještě snížena o 30 % (viz body 32, 177 a 178 výše).
Stejně tak rozsudek ze dne 13. prosince 2016, Printeos a další v. Komise (
T‑95/15
,
EU:T:2016:722
), nijak nepodporuje argumentaci žalobkyň. Tribunál v bodě 50 a následujících uvedeného rozsudku zkoumal pouze otázku, zda Komise dodržela povinnost uvést odůvodnění. A v bodě 51 uvedeného rozsudku Tribunál neodkazuje přímo na rozsudek ze dne 16. června 2011, Putters International v. Komise (
T‑211/08
,
EU:T:2011:289
), ale omezuje se na převzetí toho, co Komise v tomto ohledu uvedla v napadeném rozhodnutí.
Argumentace žalobkyň se tudíž nemůže užitečně opírat o tyto rozsudky. Obecně judikatura tuto argumentaci nepodporuje.
Soudní dvůr totiž již rozhodl, že není v rozporu se zásadami proporcionality a rovného zacházení, je-li na základě metody výpočtu pokut stanovené v pokynech z roku 2006 uložena podniku pokuta představující procentní podíl jeho celkového obratu vyšší než je podíl, který představují pokuty uložené každému z ostatních podniků. S touto metodou výpočtu, která není založena na celkovém obratu dotyčných podniků, je totiž těsně spjata skutečnost, že se mezi těmito podniky objevují rozdíly v poměru mezi tímto obratem a výší jim uložených pokut (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. září 2016, Pilkington Group a další v. Komise,
C‑101/15 P
,
EU:C:2016:631
, bod
).
Z judikatury kromě toho vyplývá, že Komise není povinna se při stanovování výše pokut ujišťovat – jsou-li takové pokuty ukládány několika podnikům podílejícím se na témže protiprávním jednání – zda konečné částky pokut vyjadřují rozdíly mezi dotyčnými podniky, pokud jde o jejich celkový obrat (viz rozsudek ze dne 7. září 2016, Pilkington Group a další v. Komise,
C‑101/15 P
,
EU:C:2016:631
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr navíc rozhodl, že rozdíl v procentním podílu pokuty na celkovém obratu dotyčných podniků z důvodu nižší diverzifikovanosti jejich činnosti nemůže být sám o sobě dostatečným důvodem pro to, aby se Komise odchýlila od metody výpočtu, kterou si sama stanovila. Tím by totiž došlo ke zvýhodnění některých podniků na základě kritéria, které je z hlediska závažnosti a doby trvání protiprávního jednání irelevantní. Při stanovení výše pokuty přitom nesmí použitím různých metod výpočtu dojít k diskriminaci mezi podniky, které se účastnily dohody nebo jednání ve vzájemné shodě v rozporu s čl. 101 odst. 1 SFEU (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. září 2016, Pilkington Group a další v. Komise,
C‑101/15 P
,
EU:C:2016:631
, bod
a citovaná judikatura).
Z výše uvedeného vyplývá, že okolnost, že Komise je povinna použít horní hranici 10 % obratu na základní výši pokut ukládaných žalobkyním, jakož i jiným podnikům „jednovýrobkové“ povahy, připustí-li se prokázání této povahy, nevyžaduje, aby se Komise odchýlila od metody výpočtu pokut stanovené v pokynech z roku 2006.
Na druhém místě je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co podle všeho uvádějí žalobkyně, okolnost, že první žalobkyně je „jednovýrobkovým“ podnikem, sama o sobě neodůvodňuje, aby se Komise odchýlila od pokynů z roku 2006 za účelem snížení pokut uložených žalobkyním.
Předně z judikatury připomenuté v bodě 188 výše vyplývá, že skutečnost, že podnik účastnící se kartelové dohody má omezené portfolio výrobků, není dostatečným důvodem pro to, aby se Komise odchýlila od metody výpočtu pokut, kterou si sama stanovila. Metoda výpočtu pokut není každopádně založena na celkovém obratu podniků, ale naopak na hodnotě zboží nebo služeb souvisejících s protiprávním jednáním. Této metodě je tedy vlastní, že mezi podniky dochází k rozdílům, pokud jde o vztah mezi tímto obratem a výší pokut, které jsou jim uloženy. Kromě toho méně diverzifikovaná povaha činností některých podniků není kritériem relevantním z hlediska závažnosti a doby trvání protiprávního jednání a nemůže tedy představovat důvod ke zvýhodnění těchto podniků použitím jiných metod výpočtu.
Dále, silná specializace žalobkyň nebo nižší diverzifikace jejich činnosti v porovnání s ostatními účastníky kartelové dohody nemohou samy o sobě postačovat k prokázání toho, že Komise porušila zásady rovného zacházení a proporcionality tím, že nepoužila zvláštní kritéria pro výpočet výše pokuty uložené žalobkyním. Z judikatury totiž vyplývá, že podíl celkového obratu pocházející z prodeje výrobků, které jsou předmětem dotčeného protiprávního jednání, nejlépe odráží jeho ekonomický význam. Vzhledem k tomu, že žalobkyně dosahují zvlášť významné části nebo téměř veškerého celkového obratu s výrobky, které jsou předmětem protiprávního jednání, skutečnost, že výše pokuty uložené žalobkyním představuje vyšší procento celkového obratu v porovnání s ostatními účastníky kartelové dohody, tedy pouze odráží hospodářský význam tohoto protiprávního jednání pro žalobkyně. Takový výsledek není v rozporu se zásadami rovného zacházení a proporcionality (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. července 2019, Hitachi-LG Data Storage a Hitachi-LG Data Storage Korea v. Komise,
T‑1/16
,
EU:T:2019:514
, bod
a citovaná judikatura).
Konečně takový podnik, jako je první žalobkyně, který dosahuje obzvláště významnou část svého celkového obratu s výrobkem, na který se vztahuje kartelová dohoda, má v důsledku toho z této dohody obzvláště významný prospěch (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 12. prosince 2018, Servier a další v. Komise,
T‑691/14
, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2018:922
, bod
).
Na třetím místě, v souvislosti s tvrzením žalobkyně, že v minulosti Komise zaujala při výpočtu pokut uložených „jednovýrobkovým“ podnikům překračujícím horní hranici 10 % odlišný přístup, stačí připomenout, že podle ustálené judikatury není Komise vázána svou předchozí rozhodovací praxí, která v žádném případě nepředstavuje právní rámec pro výpočet výše pokut (viz rozsudky ze dne 11. července 2013, Team Relocations a další v. Komise,
C‑444/11 P
, nezveřejněný,
EU:C:2013:464
, bod
a citovaná judikatura, a ze dne 7. září 2016, Pilkington Group a další v. Komise,
C‑101/15 P
,
EU:C:2016:631
, bod
a citovaná judikatura).
Na čtvrtém místě je třeba odmítnout argumenty žalobkyň vycházející ze skutečnosti, že použití horní hranice 10 % obratu v projednávaném případě neumožnilo odlišit žalobkyně od ostatních „jednovýrobkových“ podniků, zejména pokud jde o jinou dobu trvání jejich účasti na kartelové dohodě, ani zohlednit stupeň spolupráce žalobkyň, který se neprojevil v konečné výši pokut, jež jim byly uloženy.
V tomto ohledu je třeba uvést, že, jak vyplývá z bodu 990 odůvodnění napadeného rozhodnutí, Komise použila odlišné násobící koeficienty v závislosti na době trvání jak vůči žalobkyním, tak vůči společnostem Elna a Nippon Chemi-Con (viz bod 27 výše a bod 1007 odůvodnění a tabulka 1 sporného rozhodnutí). Je pravda, že tyto koeficienty byly použity na hodnotu tržeb relevantní pro výpočet základní výše pokut v souladu s bodem 13 pokynů z roku 2006 (viz bod 21 výše). Je rovněž pravda, že vzhledem k výsledku této operace Komise musela uplatnit horní hranici 10 % obratu stanovenou v čl. 23 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 1/2003, aby snížila základní výši pokut uložených těmto podnikům pod tuto hranici (viz bod 1058 odůvodnění napadeného rozhodnutí).
Nicméně argumentace žalobkyň, podle které uplatnění horní hranice 10 % obratu neumožnilo odlišit žalobkyně od ostatních „jednovýrobkových“ podniků, nezohledňuje rozdíl v účelu kritérií relevantních pro určení základní částky pokuty a horní hranice 10 % obratu.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že podle bodu 2 pokynů z roku 2006 se základní částka stanoví podle závažnosti a doby trvání protiprávního jednání, zatímco horní hranice 10 % obratu má odlišný a samostatný účel ve srovnání s kritériem závažnosti a doby trvání protiprávního jednání.
Z judikatury plyne, že ačkoliv čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 ponechává Komisi širokou posuzovací pravomoc, omezuje její výkon tím, že zavádí objektivní kritéria, která Komise musí dodržet. Výše pokuty, kterou lze podniku uložit, tak má vyčíslitelnou a absolutní maximální hodnotu, takže maximální výši pokuty, kterou lze uložit danému podniku, lze stanovit předem (viz rozsudek ze dne 16. února 2017, Hansen & Rosenthal a H&R Wax Company Vertrieb v. Komise,
C‑90/15 P
, nezveřejněný,
EU:C:2017:123
, bod
a citovaná judikatura).
Tato hranice má zabránit pokutám na příliš vysoké nebo nepřiměřené úrovni (rozsudek ze dne 28. června 2005, Dansk Rørindustri a další v. Komise,
C‑189/02 P, C‑202/02 P, C‑205/02 P až C‑208/02 P a C‑213/02 P
,
EU:C:2005:408
, bod
). Jejím účelem je dále zabránit ukládání pokut, u nichž lze předvídat, že je podniky s ohledem na svou velikost, tak jak je, byť jen přibližně a nedokonale, určena celkovým obratem, nebudou moci zaplatit. Takováto hranice má jako jediný možný důsledek, že výše pokuty spočítaná na základě kritérií závažnosti a doby trvání protiprávního jednání bude snížena na nejvyšší povolenou úroveň, pokud ji překročí. Na základě jejího uplatnění dotčený podnik nezaplatí celou pokutu, k jejímuž zaplacení by byl v zásadě povinen na základě uvedených kritérií (viz rozsudek ze dne 5. října 2011, Romana Tabacchi v. Komise,
T‑11/06
,
EU:T:2011:560
, bod
a citovaná judikatura).
Z toho vyplývá, že i když je použití horní hranice 10 % obratu pravděpodobnější u podniků s omezeným portfoliem výrobků, nic to nemění na tom, že toto použití nemůže mít samo o sobě vliv na metodu výpočtu výše pokut, jelikož tato metoda a tato horní hranice mají odlišné a samostatné cíle, jak vyplývá z bodů 198 až 200 výše.
Na pátém místě je třeba uvést, že žalobkyně neprávem tvrdí, že uplatnění horní hranice 10 % obratu v projednávaném případě neumožňuje, aby se projevil stupeň spolupráce, kterou poskytly při šetření vedeném Komisí.
Předně je třeba uvést, jak bylo připomenuto v bodě 123 výše, že cílem programu shovívavosti Komise není umožnit podnikům zúčastněným na tajných kartelových dohodách vyhnout se finančním důsledkům plynoucím z jejich odpovědnosti, ale usnadnit odhalování takových praktik a následně v rámci správního řízení pomoci Komisi v jejím úsilí o rekonstrukci relevantních skutkových okolností v největším možném rozsahu.
Odměna stanovená programem shovívavosti tedy není přiznávána za účelem spravedlnosti, ale v důsledku spolupráce, která usnadnila práci Komise (viz rozsudek ze dne 29. února 2016, EGL a další v. Komise,
T‑251/12
, nezveřejněný,
EU:T:2016:114
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě je třeba konstatovat, že z napadeného rozhodnutí vyplývá, že žalobkyním byla v prvé řadě poskytnuta částečná ochrana před pokutou za období od 26. června 1998 do 28. srpna 2003 na základě bodu 26 třetího pododstavce oznámení o spolupráci z roku 2006; dále vůči nim byla uplatněna horní hranice 10 % obratu uvedená v čl. 23 odst. 2 druhém pododstavci nařízení č. 1/2003 a nakonec 30 % snížení výše pokuty, která by jim byla jinak uložena, na základě bodu 26 prvního pododstavce druhé odrážky uvedeného oznámení (viz body 26, 31 a 32 výše).
Pokud jde o částečnou ochranu před pokutou za dobu trvání protiprávního jednání, je třeba připomenout, že z logiky politiky shovívavosti plyne, že tato částečná ochrana, uvedená v bodě 26 třetím pododstavci oznámení o spolupráci z roku 2006, nikdy nevede ke snížení konečné výše pokuty, ale k osvobození od použití násobícího koeficientu na základě doby trvání protiprávního jednání, s cílem zajistit, aby podnikům, které podaly žádost o shovívavost, nebyla uložena pokuta za období protiprávního jednání, k němuž poskytly Komisi informace (v tomto smyslu obdobně viz rozsudek ze dne 24. března 2011, FRA.BO v. Komise,
T‑381/06
, nezveřejněný,
EU:T:2011:111
, bod
).
Mimoto, pokud jde o použití horní hranice 10 % obratu, je třeba uvést, jak poznamenala Komise v bodě 1062 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že skutečnost, že snížení pokuty přiznané podniku se na základě účinku jiného ustanovení použitého ve prospěch uvedeného podniku – v projednávaném případě horní hranice 10 % jeho obratu v souladu s čl. 23 odst. 2 nařízení č. 1/2003 – stane bezpředmětným, nemůže zpochybnit metodu použitou Komisí pro výpočet výše pokut.
Komise nadto uznala, že žalobkyně byly druhým podnikem, který poskytl důkazy s významnou přidanou hodnotou, a přiznala jim 30 % snížení pokuty, která by jim byla jinak uložena, odpovídající maximálnímu procentnímu podílu snížení stanovenému v bodě 26 prvním pododstavci druhé odrážce oznámení o spolupráci z roku 2006.
Je tedy třeba odmítnout argument žalobkyň vycházející z údajného nerozlišování, pokud jde o jejich spolupráci při šetření Komise. Z výše uvedeného naopak vyplývá, že v projednávaném případě vedlo uplatnění horní hranice 10 % obratu, jakož i snížení o 30 % z důvodu spolupráce k významnému snížení pokuty, která se jich týká. Základní výše pokuty byla totiž stanovena pro první žalobkyni na 61434000 eur a pro druhou žalobkyni na 39598000 eur, tedy celkem 101032000 eur, zatímco konečná výše pokuty činí 28424000 eur (viz body 176 a 178 výše).
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy není v projednávaném případě prokázáno porušení zásad proporcionality a rovného zacházení použitím metody výpočtu pokut stanovené v pokynech z roku 2006.
Pokud jde o zásadu individualizace trestů a sankcí, je třeba připomenout, že tato zásada vyžaduje, aby podle čl. 23 odst. 3 nařízení č. 1/2003 byla výše pokuty, která má být zaplacena solidárně, stanovena podle závažnosti protiprávního jednání individuálně vytýkaného dotyčnému podniku a jeho doby trvání (viz rozsudek ze dne 19. června 2014, FLS Plast v. Komise,
C‑243/12 P
,
EU:C:2014:2006
, bod
a citovaná judikatura). Z toho vyplývá, že při určování vnějšího vztahu solidarity je Komise zvláště povinna dodržet zásadu individualizace trestů a sankcí (rozsudek ze dne 10. dubna 2014, Komise v. Siemens Österreich a další a Siemens Transmission & Distribution a další v. Komise,
C‑231/11 P až C‑233/11 P
,
EU:C:2014:256
, bod
).
Argumentace žalobkyň se však nijak netýká zpochybnění vztahu solidarity, který by Komise chybně uplatnila, když různým podnikům uložila jedinou pokutu.
Druhá část druhého žalobního důvodu a tudíž i druhý žalobní důvod musí být tedy zamítnuty.
[
omissis
]

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (devátý rozšířený senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Rubycon Corp. a Rubycon Holdings Co. Ltd ponesou vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.

Costeira
Gratsias
Kančeva
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 29. září 2021.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.
(
) – Jsou uvedeny pouze body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění považuje Tribunál za účelné.