CELEX: 62021CJ0472
Zahtjev za prethodnu odluku
Intelektualno vlasništvo
Dizajn
Direktiva 98/71/EZ
Članak 3. stavci 3. i 4.
Uvjeti za dobivanje zaštite sastavnog dijela koji čini složeni proizvod
Pojmovi ,vidljivost’ i ,uobičajena uporaba’
Vidljivost sastavnog dijela složenog proizvoda tijekom uobičajene uporabe tog proizvoda od strane krajnjeg korisnika

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 3. stavaka 3. i 4. Direktive 98/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 1998. o pravnoj zaštiti dizajna (
SL 1998., L 289, str. 28
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 44., str. 49.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Monz Handelsgesellschaft International mbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Monz) i društva Büchel GmbH & Co. Fahrzeugtechnik KG (u daljnjem tekstu: Büchel) povodom zahtjeva za proglašenje registriranog nacionalnog dizajna ništavim koji je podnijelo potonje društvo.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 98/71
U skladu s uvodnom izjavom 12. Direktive 98/71:
„[…] zaštita [se] ne treba proširiti na one sastavne dijelove koji nisu vidljivi tijekom uobičajene uporabe proizvoda ili na obilježja dijelova koji nisu vidljivi kad se dio sastavi ili koji sami po sebi ne zadovoljavaju zahtjeve vezane uz novitet i individualni karakter; budući da obilježja dizajna koja su isključena iz zaštite iz navedenih razloga ne treba uzeti u razmatranje u svrhu procjene ispunjavaju li druga obilježja dizajna zahtjeve za zaštitu”.
Članak 1. te direktive, naslovljen „Definicije”, glasi:
„Za potrebe ove Direktive:
(a)
‚dizajn’ znači izgled cijelog ili dijela proizvoda koji proizlazi iz njegovih obilježja, posebno linija, obrisa, boja, oblika, teksture i/ili materijala samog proizvoda i/ili ukrasa;
(b)
,proizvod’ znači svaki industrijski ili ručno izrađen predmet, uključujući, između ostalog, dijelove za sastavljanje složenog proizvoda, ambalaže, opreme, grafičkih simbola i tipografskih znakova, osim računalnih programa;
(c)
‚složeni proizvod’ znači proizvod koji je sastavljen od više sastavnih dijelova koji se mogu zamijeniti dopuštajući rastavljanje i ponovno sastavljanje tog proizvoda.”
Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Uvjeti za zaštitu”, određuje:
„1.   Države članice štite dizajne registracijom i dodjeljuju isključiva prava njihovim nositeljima u skladu s odredbama ove Direktive.
2.   Dizajn se štiti pravom na dizajn ako je nov i ima individualan karakter.
3.   Dizajn primijenjen na ili utjelovljen u proizvod koji čini sastavni dio složenog proizvoda smatra se novim te se smatra da ima individualan karakter:
(a)
ako sastavni dio, jednom kad je utjelovljen u složeni proizvod, ostaje vidljiv tijekom uobičajene uporabe proizvoda; i
(b)
u onoj mjeri u kojoj ta vidljiva obilježja sastavnog dijela sama po sebi ispunjavaju zahtjeve noviteta i individualnog karaktera.
4.   ‚Uobičajena uporaba’ u okviru značenja stavka 3. točke (a) je uporaba krajnjeg korisnika, bez održavanja, servisiranja ili popravka.”
Članak 5. te direktive, naslovljen „Individualan karakter”, u stavku 1. propisuje:
„Za dizajn se smatra da ima individualan karakter ako se sveukupni dojam koji ostavlja na obaviještenog korisnika razlikuje od sveukupnog dojma koji na takvog korisnika ostavlja bilo koji dizajn koji je stavljen na raspolaganje javnosti prije datuma evidentiranja prijave za registraciju ili ako je zatraženo pravo prvenstva, prije datuma priznatog prvenstva.”
Uredba (EZ) br. 6/2002
Uvodne izjave 9. i 12. Uredbe Vijeća (EZ) br. 6/2002 od 12. prosinca 2001. o dizajnu Zajednice (
SL 2002., L 3, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 24., str. 45.) glase:
„(9)
Materijalnopravne odredbe ove Uredbe o zakonu o dizajnu moraju se uskladiti s odgovarajućim odredbama Direktive 98/71/EZ.
[…]
(12)
Zaštita ne smije biti proširena na one sastavne dijelove proizvoda koji nisu vidljivi za vrijeme njegove uobičajene uporabe, niti na ona obilježja takvog dijela koja nisu vidljiva nakon što je ugrađen, ili koja sama po sebi ne ispunjavaju zahtjeve u pogledu novosti i individualnog karaktera. Stoga se ona obilježja dizajna koja su iz ovih razloga isključena iz zaštite ne uzimaju u obzir prilikom procjenjivanja ispunjavaju li ostala obilježja dizajna uvjete za zaštitu.”
Članak 4. te uredbe, naslovljen „Uvjeti za zaštitu”, određuje:
„1.   Dizajn se štiti dizajnom Zajednice u onoj mjeri u kojoj je nov i u kojoj ima individualni karakter.
2.   Dizajn primijenjen na proizvod ili sadržan u proizvodu koji čini sastavni dio složenoga proizvoda smatra se novim i da ima individualni karakter samo:
(a)
ako sastavni dio, nakon što je ugrađen u složeni proizvod, ostaje vidljiv pri normalnoj upotrebi toga proizvoda; i
(b)
u mjeri u kojoj ta vidljiva obilježja sastavnoga dijela samostalno ispunjavaju uvjete novosti i individualnog karaktera.
3.   ‚Normalna upotreba’ u smislu stavka 2. točke (a) ovog članka znači upotrebu od strane krajnjega korisnika koja ne uključuje održavanje, servisiranje ili popravak.”
Njemačko pravo
Člankom 1. točkom 4. i člankom 4. Gesetza über den rechtlichen Schutz von Design (Zakon o pravnoj zaštiti dizajna) od 24. veljače 2014. (BGBl. 2014. I, str. 122.), u verziji primjenjivoj u glavnom postupku (u daljnjem tekstu: DesignG), prenesen je članak 3. stavci 3. i 4. Direktive 98/71.
U članku 1. DesignG‑a, naslovljenom „Definicije”, u točki 3. navodi se da je složeni proizvod onaj koji je sastavljen od više dijelova koji se mogu zamijeniti dopuštajući rastavljanje i ponovno sastavljanje proizvoda. U skladu s točkom 4. tog članka 1., „uobičajena uporaba” definirana je kao uporaba krajnjeg korisnika, bez održavanja, servisiranja ili popravka.
Članak 4. DesignG‑a, naslovljen „Sastavni dijelovi složenih proizvoda”, propisuje da se dizajn primijenjen na proizvod ili sadržan u proizvodu koji čini sastavni dio složenoga proizvoda smatra novim i da ima individualni karakter samo ako sastavni dio, nakon što je ugrađen u složeni proizvod, ostaje vidljiv pri normalnoj upotrebi toga proizvoda i u mjeri u kojoj ta vidljiva obilježja sastavnoga dijela samostalno ispunjavaju uvjete novosti i individualnog karaktera.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Monz, društvo osnovano u skladu s njemačkim pravom, nositelj je dizajna registriranog pri Deutsches Patent- und Markenamtu (Njemački ured za patente i žigove, u daljnjem tekstu: DPMA) 3. studenoga 2011. za proizvode „sjedala za bicikle ili motocikle”. Taj dizajn registriran je sa sljedećim jedinstvenim prikazom koji prikazuje donju stranu sjedala:
Büchel, društvo osnovano u skladu s njemačkim pravom, zatražilo je 27. srpnja 2016. pred DPMA‑om proglašenje ništavosti dizajna o kojem je riječ u glavnom postupku ističući da on ne ispunjava uvjete potrebne za stjecanje pravne zaštite dizajna na temelju članka 4. DesignG‑a. Ono je osobito navelo da taj dizajn, primijenjen na sjedalo, koje je sastavni dio složenog proizvoda poput „bicikla” ili „motocikla”, nije vidljiv u slučaju uobičajene uporabe tog proizvoda.
Odlukom od 10. kolovoza 2018. DPMA je odbio taj zahtjev za proglašavanje ništavosti smatrajući da za dizajn o kojem je riječ u glavnom postupku ne postoji nijedan razlog za isključenje zaštite na temelju članka 4. DesignG‑a. Prema njegovu mišljenju, iako sjedalo bicikla na koje je primijenjen taj dizajn jest doduše „sastavni dio složenog proizvoda”, taj sastavni dio ipak ostaje vidljiv u slučaju uobičajene uporabe tog složenog proizvoda. DPMA je smatrao da uobičajena uporaba obuhvaća i „rastavljanje i ponovno sastavljanje sjedala koje ne služi održavanju, servisiranju ili popravku”, pri čemu se te uporabe nalaze na taksativnom popisu uporaba isključenih iz tog pojma, u smislu članka 1. točke 4. DesignG‑a.
Slijedom žalbe koju je društvo Büchel podnijelo protiv te odluke pred Bundespatentgerichtom (Savezni patentni sud, Njemačka), taj je sud odlukom od 27. veljače 2020. proglasio sporni dizajn ništavim zato što ne ispunjava zahtjeve novosti i individualnog karaktera. Navedeni je sud smatrao da se na temelju članka 4. DesignG‑a pravna zašita dizajna može ponajprije pružiti samo za sastavne dijelove koji ostaju „vidljivi kao sastavnice složenog proizvoda nakon svojeg sastavljanja/ugradnje u njega”. Suprotno tomu, ne može se smatrati da sastavni dio koji je vidljiv samo zbog ili prilikom odvajanja sastavnog dijela od složenog proizvoda ispunjava uvjet vidljivosti i on stoga ne može uživati tu zaštitu. Osim toga, taj je sud uobičajenom uporabom u smislu članka 1. točke 4. DesignG‑a smatrao samo vožnju na biciklu kao i sjedanje na bicikl ili silazak s njega. Prema njegovu mišljenju, u okviru tih vidova uporabe donja strana sjedala nije vidljiva ni za krajnjeg korisnika ni za treću osobu.
Društvo Monz podnijelo je žalbu protiv te odluke pred Bundesgerichtshofom (Savezni vrhovni sud, Njemačka), sudom koji je uputio zahtjev. Taj sud smatra da ishod glavnog postupka ovisi o tumačenju pojmova „vidljivost” i „uobičajena uporaba” u smislu članka 3. stavaka 3. i 4. Direktive 98/71.
Sud koji je uputio zahtjev najprije navodi da se slaže s mišljenjem Bundespatentgerichta (Savezni patentni sud) prema kojem je bicikl, u skladu sa sudskom praksom Suda koja proizlazi, među ostalim, iz presude od 20. prosinca 2017., Acacia i D’Amato (
C‑397/16 i C‑435/16
,
EU:C:2017:992
, t.
64.
), složeni proizvod, a sjedalo dio tog proizvoda.
Taj sud smatra da u svrhu rješavanja spora koji se pred njim vodi valja utvrditi, kao prvo, treba li zahtjev „vidljivosti” sastavnog dijela, nakon što je ugrađen u složeni proizvod, prilikom „uobičajene uporabe” tog proizvoda ocijeniti uzimajući u obzir određene uvjete upotrebe navedenog proizvoda ili određene perspektive promatrača ili, suprotno tomu, samo objektivnu mogućnost prepoznavanja dizajna primijenjenog na sastavni dio koji je integriran u složeni proizvod.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev navodi, s jedne strane, da je Bundespatentgericht (Savezni patentni sud) zaključio kako je nužno da sastavni dio bude vidljiv krajnjem korisniku ili trećoj osobi, u okviru uobičajene uporabe složenog proizvoda od strane krajnjeg korisnika u koji je ugrađen taj sastavni dio. S druge strane, tužitelj u glavnom postupku tvrdio je da je, kako bi se dizajn mogao zaštititi, dovoljno da ga se može identificirati kada je sastavni dio na koji se primjenjuje integriran u složeni proizvod. Stoga nije relevantno može li se dizajn lako primijetiti iz određene „perspektive”.
U tom kontekstu, sud koji je uputio zahtjev pita se kako treba tumačiti članak 3. stavke 3. i 4. Direktive 98/71, s obzirom na to da se predmet tih odredbi ne može jasno izvesti iz te direktive.
Taj sud smatra, među ostalim, da je zaključak prema kojem proizvođač koji ne vidi interes u tomu da na vidljiv način istakne dizajn nema interes pozivati se na zaštitu tog dizajna suviše jednostavan, s obzirom na to da ne postoji obvezno istovjetnost nositelja dizajna, proizvođača sastavnog dijela i proizvođača složenog proizvoda.
Osim toga, primjećuje da je, prema pravnoj teoriji, ta odredba protivna načelu prema kojem mogućnost korištenja pravne zaštite dizajna treba biti utvrđena već u trenutku njegove registracije.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, ta razmatranja idu u prilog uskom tumačenju članka 3. stavaka 3. i 4. Direktive 98/71.
Međutim, taj sud smatra da, iako značenje pojma „vidljivo” u svakodnevnom govoru upućuje na objektivno razumijevanje koje upućuje na mogućnost percipiranja stvari, iz izraza „uobičajena uporaba” ne može se zaključiti da su isključeni posebni oblici promatranja složenog proizvoda.
Kao drugo, valjalo bi utvrditi kriterije koji su relevantni za ocjenu „uobičajene uporabe” složenog proizvoda od strane krajnjeg korisnika u smislu članka 3. stavka 4. te direktive.
U tom se pogledu osobito postavlja pitanje treba li u okviru takve ocjene uzimati u obzir uporabu za koju je proizvođač namijenio sastavni dio ili složeni proizvod ili samo uobičajenu upotrebu složenog proizvoda od strane krajnjeg korisnika.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da se definicija pojma „uobičajena uporaba” iz članka 3. stavka 4. Direktive 98/71 može shvatiti na način da je za zakonodavca Unije svaka uporaba složenog proizvoda od strane krajnjeg korisnika načelno uobičajena upotreba, uz iznimke navedene u toj odredbi.
Što se tiče kriterija uporabe za koju je proizvođač namijenio sastavni dio ili složeni proizvod, taj sud navodi da bi njegova primjena, prema njegovu mišljenju, omogućila izbjegavanje isključenja pravne zaštite dizajna s obzirom na to da nije relevantna uporaba složenog proizvoda od strane krajnjih korisnika, pri čemu podsjeća na svoje rezerve u pogledu tog kriterija spomenute u točki 21. ove presude.
Kao treće, sud koji je uputio zahtjev pita se je li samo glavna uporaba složenog proizvoda odlučujuća ili treba, prema potrebi, uzeti u obzir druge uporabe tog proizvoda.
U tom pogledu, zalaže se za široko tumačenje članka 3. stavka 4. Direktive 98/71 kako bi se umanjili učinci članka 3. stavka 3. te direktive, za koji pravna teorija smatra da je protivan logici sustava zaštite dizajna, i kako bi se izbjegla veća nejednakost u postupanju između nositelja dizajna koji obuhvaća sastavne dijelove složenih proizvoda i nositelja drugih dizajna.
U tim je okolnostima Bundesgerichtshof (Savezni vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Je li sastavni dio određenog dizajna samim time ‚vidljiv’ u smislu članka 3. stavka 3. Direktive [98/71] ako je objektivno moguće prepoznati dizajn kad je sastavni dio ugrađen ili se vidljivost ocjenjuje s obzirom na određene uvjete uporabe ili određenu perspektivu promatrača?
2.
Ako na prvo prethodno pitanje treba odgovoriti na način da je vidljivost relevantna s obzirom na određene uvjete uporabe ili određenu perspektivu promatrača:
(a)
ocjenjuje li se ‚uobičajena uporaba’ krajnjeg korisnika koja se odnosi na složeni proizvod u smislu članka 3. stavaka 3. i 4. Direktive [98/71] s obzirom na uporabu za koju je proizvođač namijenio sastavni dio ili složeni proizvod ili s obzirom na uobičajenu uporabu složenog proizvoda od strane krajnjeg korisnika?
(b)
na temelju kojih kriterija valja ocijeniti je li uporaba krajnjeg korisnika koja se odnosi na složeni proizvod ‚uobičajena’ u smislu članka 3. stavaka 3. i 4. Direktive [98/71]?”
O prethodnim pitanjima
Svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita, s jedne strane, treba li članak 3. stavke 3. i 4. Direktive 98/71 tumačiti na način da zahtjev „vidljivosti” koji je predviđen tom odredbom da bi dizajn primijenjen na proizvod ili sadržan u proizvodu koji čini sastavni dio složenog proizvoda mogao uživati pravnu zaštitu dizajna treba ocijeniti s obzirom na određene uvjete upotrebe navedenog proizvoda ili samo objektivnu mogućnost prepoznavanja dizajna primijenjenog na sastavni dio koji je integriran u složeni proizvod i, s druge strane, koji su kriteriji relevantni za utvrđivanje „uobičajene uporabe” složenog proizvoda od strane krajnjeg korisnika.
Ta su pitanja postavljena u okviru spora koji je proizišao iz zahtjeva društva Büchel za poništenje dizajna o kojem je riječ u glavnom postupku zato što on ne može uživati pravnu zaštitu dizajna s obzirom na to da sjedalo, kao sastavni dio složenog proizvoda poput „bicikla” ili „motocikla”, nije vidljivo u slučaju uobičajene uporabe tog složenog proizvoda.
Najprije valja utvrditi da je u ovom slučaju sjedalo bicikla ili motocikla sastavni dio složenog proizvoda u smislu članka 3. stavka 3. Direktive 98/71, pri čemu bicikl ili motocikl sami po sebi čine složen proizvod u smislu članka 1. točke (c) te direktive. Naime, sjedalo se može zamijeniti dopuštajući rastavljanje ili ponovno sastavljanje bicikla ili motocikla, a bez njega taj složeni proizvod ne bi mogao biti predmet uobičajene uporabe (vidjeti po analogiji presudu od 20. prosinca 2017., Acacia i D’Amato,
C‑397/16 i C‑435/16
,
EU:C:2017:992
, t.
64.
do
66.
).
Na prvom mjestu, valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 3. stavkom 3. Direktive 98/71, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 12., dizajn primijenjen na proizvod ili sadržan u proizvodu koji čini sastavni dio složenoga proizvoda smatra novim i da ima individualni karakter isključivo ako sastavni dio, nakon što je ugrađen u složeni proizvod, ostaje vidljiv pri normalnoj upotrebi toga proizvoda (točka (a)) i u mjeri u kojoj ta vidljiva obilježja sastavnoga dijela samostalno ispunjavaju uvjete novosti i individualnog karaktera (točka (b)).
Člankom 3. stavkom 3. Direktive 98/71 tako se utvrđuje posebno pravilo koje se osobito odnosi na dizajne primijenjene na proizvod ili sadržane u proizvodu koji čini sastavni dio složenog proizvoda u smislu članka 1. točke (c) Direktive 98/71.
Zatim valja podsjetiti na to da je, u skladu s člankom 1. točkom (a) Direktive 98/71, predmet zaštite dizajna na temelju te direktive vanjski izgled cijelog ili dijela proizvoda.
U kontekstu zaštite dizajna predviđene Uredbom br. 6/2002, Sud je već presudio da je vanjski izgled odlučujući element dizajna i da činjenica da je obilježje dizajna vidljivo čini bitan uvjet te zaštite (vidjeti u tom smislu presude od 21. rujna 2017., Easy Sanitary Solutions i EUIPO/Group Nivelles,
C‑361/15 P i C‑405/15 P
,
EU:C:2017:720
, t.
62.
i
63.
i od 28. listopada 2021., Ferrari,
C‑123/20
,
EU:C:2021:889
, t.
30.
).
Konkretno, što se tiče dizajna sadržanih u proizvodu koji čini sastavni dio složenog proizvoda, Sud je pojasnio da, kako bi izgled sastavnog dijela složenog proizvoda mogao biti zaštićen kao dizajn, on po definiciji mora biti vidljiv i odrediv obilježjima koja čine njegov poseban vanjski izgled, odnosno crtama, obrisima, bojama, oblicima ili posebnom teksturom. To pretpostavlja da se vanjski izgled tog dijela ne može u potpunosti temeljiti na cjelokupnom proizvodu (vidjeti u tom smislu presudu od 28. listopada 2021., Ferrari,
C‑123/20
,
EU:C:2021:889
, t.
49.
i
50.
).
U tom pogledu valja smatrati da su ta načela primjenjiva na sustav zaštite dizajna predviđen Direktivom 98/71.
Tako članak 3. stavak 3. točka (a) Direktive 98/71 zahtijeva da, kako bi se sastavnom dijelu ugrađenom u složeni proizvod mogla pružiti zaštita kao dizajnu, on mora ostati vidljiv pri uobičajenoj uporabi tog proizvoda. Štoviše, u skladu s uvodnom izjavom 12. te direktive, zaštita se ne treba proširiti na one sastavne dijelove koji nisu vidljivi tijekom uobičajene uporabe proizvoda ili na obilježja dijelova koji nisu vidljivi kad se dio sastavi ili koji sami po sebi ne zadovoljavaju zahtjeve vezane uz novitet i individualni karakter.
To ograničenje pravne zaštite dizajna na vidljiva obilježja dotičnog sastavnog dijela može se objasniti činjenicom da vanjski izgled tog dijela isključivo proizlazi iz tih obilježja.
Takvo tumačenje podupiru struktura Direktive 98/71 i cilj koji se nastoji postići njezinim člankom 3. stavkom 3. Naime, zaštita dizajna na temelju te direktive vrijedi samo za obilježja koja određuju vanjski izgled proizvoda ili dijela proizvoda. Vidljivi dio nužno doprinosi vanjskom izgledu složenog proizvoda (vidjeti po analogiji presudu od 20. prosinca 2017., Acacia i D’Amato,
C‑397/16 i C‑435/16
,
EU:C:2017:992
, t.
73.
).
Osim toga, iz teksta članka 3. stavka 3. točke (a) Direktive 98/71 jasno proizlazi da, kako bi mogao uživati pravnu zaštitu dizajna, sastavni dio, nakon što je ugrađen u složeni proizvod, mora ostati vidljiv „pri uobičajenoj uporabi” tog proizvoda.
Iz toga proizlazi da ocjena
in abstracto
vidljivosti sastavnog dijela ugrađenog u složeni proizvod, bez povezanosti s ikakvom konkretnom situacijom uporabe tog proizvoda, nije dovoljna da bi takav dio mogao uživati zaštitu dizajna na temelju Direktive 98/71. U tom pogledu valja pojasniti da članak 3. stavak 3. Direktive 98/71 ne zahtijeva, međutim, da sastavni dio koji je ugrađen u složeni proizvod ostane u cijelosti vidljiv u svakom trenutku uporabe složenog proizvoda.
Naime, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točkama 33. i 34. svojeg mišljenja, vidljivost sastavnog dijela ugrađenog u složeni proizvod u smislu članka 3. stavka 3. Direktive 98/71, u vezi s njezinim člankom 3. stavkom 4., ne može se ocjenjivati samo s motrišta krajnjeg korisnika tog proizvoda. U tom pogledu, također treba uzeti u obzir vidljivost takvog dijela za vanjskog promatrača.
Na drugom mjestu, valja podsjetiti na to da se, u skladu s člankom 3. stavkom 4. Direktive 98/71, pojam „uobičajena uporaba” definira kao „uporaba krajnjeg korisnika, bez održavanja, servisiranja ili popravka”. U skladu s tom definicijom, „uobičajena uporaba” odgovara uporabi krajnjeg korisnika. Iz toga su izričito isključene uporabe krajnjeg korisnika koje se odnose na održavanje, servisiranje ili popravak složenog proizvoda.
U tom pogledu valja utvrditi odgovara li pojam „uobičajena uporaba” krajnjeg korisnika koja se odnosi na složeni proizvod u smislu članka 3. stavka 4. Direktive 98/71/EZ uporabi sastavnog dijela za koju ga je njegov proizvođač ili dizajner namijenio, uporabi složenog proizvoda za koju ga je njegov proizvođač ili dizajner namijenio ili uobičajenoj uporabi složenog proizvoda od strane krajnjeg korisnika.
Što se tiče, kao prvo, pitanja odgovara li „uobičajena uporaba” složenog proizvoda uporabi sastavnog dijela za koju ga je njegov proizvođač namijenio, uporabi složenog proizvoda za koju ga je njegov proizvođač namijenio ili uobičajenoj uporabi složenog proizvoda od strane krajnjeg korisnika, najprije valja utvrditi da se, u skladu s tekstom članka 3. stavka 4. Direktive 98/71, ta odredba odnosi na „uobičajenu uporabu” složenog proizvoda od strane krajnjeg korisnika.
U tom pogledu, iako se u njemačkoj jezičnoj verziji članka 3. stavaka 3. i 4. Direktive 98/71 kao kriterij vidljivosti sastavnog dijela ugrađenog u složeni proizvod navodi „uporaba u skladu s njegovom namjenom” („bestimmungsgemäße Verwendung”), druge jezične verzije tih odredbi, kao što su verzije na engleskom („normal use”), talijanskom („la normale utilizzazione”), španjolskom („la utilización normal”) ili nizozemskom jeziku („
normaal
gebruik
”), naznačuju da dio ugrađen u složeni proizvod mora ostati vidljiv tijekom „normalne” ili “uobičajene” uporabe tog proizvoda.
Valja navesti da, kao što je to u biti istaknula Europska komisija u svojim pisanim očitovanjima, normalna ili uobičajena uporaba složenog proizvoda od strane krajnjeg korisnika u pravilu odgovara uporabi koja je u skladu s namjenom složenog proizvoda, kako je to zamislio njegov proizvođač ili dizajner.
Međutim, kao što je to u biti istaknula Komisija u pogledu pojma „uobičajena upotreba”, zakonodavac Unije namjeravao je obuhvatiti uobičajenu uporabu složenog proizvoda od strane krajnjeg korisnika kako bi isključio uporabu tog proizvoda u drugim fazama trgovinske razmjene i na taj način izbjegao zaobilaženje uvjeta vidljivosti. Ocjena „uobičajene uporabe” složenog proizvoda u smislu članka 3. stavka 3. točke (a) i članka 3. stavka 4. Direktive 98/71 ne može se temeljiti isključivo na namjeri proizvođača sastavnog dijela ili složenog proizvoda.
Kao drugo, što se tiče pitanja koja je upotreba složenog proizvoda od stranekrajnjeg korisnika „uobičajena uporaba” u smislu članka 3. stavka 4. Direktive 98/71, najprije valja istaknuti kako činjenica da ta odredba ne precizira koja je vrsta uporabe takvog proizvoda obuhvaćena tim pojmom i općenito upućuje na uporabu takvog proizvoda od strane krajnjeg korisnika, govori u prilog širokom tumačenju navedenog pojma.
U tom pogledu, kao što je to istaknuo nezavisni odvjetnik u točki 38. svojeg mišljenja, u praksi uporaba proizvoda u okviru njegove glavne funkcije često zahtijeva različite radnje koje se mogu obaviti prije ili nakon što proizvod ispuni svoju glavnu funkciju, poput skladištenja i prijevoza proizvoda. Slijedom toga, valja smatrati da „normalna upotreba” složenog proizvoda u smislu članka 3. stavka 4. Direktive 98/71 obuhvaća sve te radnje, osim onih koje su izričito isključene navedenim stavkom 4., odnosno radnje koje se odnose na održavanje, servisiranje i popravak.
Stoga, pojam „uobičajena uporaba” u smislu članka 3. stavka 4. Direktive 98/71 treba obuhvatiti radnje koje se odnose na uobičajenu uporabu proizvoda kao i druge radnje koje se razumno mogu obaviti prilikom takve uporabe i koje su uobičajene s motrišta krajnjeg korisnika, uključujući i one koje se mogu obaviti prije ili nakon što proizvod ispuni svoju glavnu funkciju, poput skladištenja i prijevoza proizvoda.
S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da članak 3. stavke 3. i 4. Direktive 98/71 treba tumačiti na način da zahtjev „vidljivosti”, predviđen tom odredbom, da bi dizajn primijenjen na proizvod ili sadržan u proizvodu koji čini sastavni dio složenog proizvoda mogao uživati pravnu zaštitu dizajna, treba ocijeniti s obzirom na situaciju uobičajene uporabe tog složenog proizvoda, tako da sastavni dio o kojem je riječ, nakon što je ugrađen u navedeni proizvod, ostaje vidljiv prilikom takve uporabe. U tu svrhu, vidljivost sastavnog dijela složenog proizvoda prilikom njegove „uobičajene uporabe” od strane krajnjeg korisnika mora se ocijeniti s motrišta tog korisnika kao i vanjskog promatrača, pri čemu treba pojasniti da ta uobičajena uporaba mora obuhvatiti radnje obavljene prilikom glavne uporabe složenog proizvoda kao i radnje koje krajnji korisnik mora uobičajeno obaviti u okviru takve uporabe, osim održavanja, servisiranja ili popravka.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (peto vijeće) odlučuje:

Članak 3. stavke 3. i 4. Direktive 98/71/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 1998. o pravnoj zaštiti dizajna

treba tumačiti na način da:

zahtjev „vidljivosti”, predviđen tom odredbom, da bi dizajn primijenjen na proizvod ili sadržan u proizvodu koji čini sastavni dio složenog proizvoda mogao uživati pravnu zaštitu dizajna, treba ocijeniti s obzirom na situaciju uobičajene uporabe tog složenog proizvoda, tako da sastavni dio o kojem je riječ, nakon što je ugrađen u navedeni proizvod, ostaje vidljiv prilikom takve uporabe. U tu svrhu, vidljivost sastavnog dijela složenog proizvoda prilikom njegove „uobičajene uporabe” od strane krajnjeg korisnika mora se ocijeniti s motrišta tog korisnika kao i vanjskog promatrača, pri čemu treba pojasniti da ta uobičajena uporaba mora obuhvatiti radnje obavljene prilikom glavne uporabe složenog proizvoda kao i radnje koje krajnji korisnik mora uobičajeno obaviti u okviru takve uporabe, osim održavanja, servisiranja ili popravka.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački