CELEX: 62020CJ0290
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Vnútorný trh so zemným plynom
Smernica 2009/73/ES
Článok 2 bod 3
Pojem ‚preprava‘
Článok 23
Právomoc rozhodovať o pripojení zásobníkov, zariadení na spätné splyňovanie skvapalneného zemného plynu a priemyselných odberateľov k prepravnej sieti
Článok 32 ods. 1
Prístup tretích strán
Možnosť priameho pripojenia koncových odberateľov k prepravnej sieti zemného plynu

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 2 bodu 3, článku 23 a článku 32 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/73/ES z 13. júla 2009 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom, ktorou sa zrušuje smernica 2003/55/ES (
Ú. v. EÚ L 211, 2009, s. 94
).
Tento návrh bol podaný v rámci konania o ústavnej sťažnosti, ktorú podala „Latvijas Gāze“ AS proti rozhodnutiu Sabiedrisko pakalpojumu regulēšanas komisija (Regulačná komisia pre verejné služby, Lotyšsko) (ďalej len „regulačný orgán“), na základe ktorého sa každý odberateľ zemného plynu môže za určitých podmienok pripojiť k prepravnej sieti zemného plynu priamo, bez pripojenia cez prevádzkovateľa distribučnej siete.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2009/73
Odôvodnenia 3, 4, 8, 14, 16, 23 až 26 a 61 smernice 2009/73 znejú takto:
„(3)
Slobody, ako sú voľný pohyb tovaru, sloboda usadiť sa a sloboda poskytovať služby, ktoré občanom Európskej únie zaručuje zmluva, sú dosiahnuteľné len na úplne otvorenom trhu, ktorý umožňuje všetkým spotrebiteľom slobodný výber svojich dodávateľov a všetkým dodávateľom slobodu zásobovať svojich odberateľov.
(4)
V súčasnosti však existujú prekážky, ktoré bránia tomu, aby sa v Spoločenstve mohol predávať plyn za rovnakých podmienok, bez diskriminácie alebo znevýhodnenia. Vo všetkých členských štátoch zatiaľ nie je zabezpečený najmä nediskriminačný prístup k sieti a rovnako účinná úroveň regulačného dohľadu.
…
(8)
Účinné oddelenie sa môže zabezpečiť len odstránením stimulov pre vertikálne integrované podniky na diskrimináciu konkurentov, pokiaľ ide o prístup k sieti a investície. Oddelenie vlastníctva, čo v sebe zahŕňa vymenovanie vlastníka siete za prevádzkovateľa siete a jeho nezávislosť od akýchkoľvek záujmov týkajúcich sa dodávky alebo ťažby, jednoznačne predstavuje účinný a stabilný spôsob, ako vyriešiť vnútorný konflikt záujmov a zaistiť bezpečnosť dodávok. Z tohto dôvodu Európsky parlament vo svojom uznesení z 10. júla 2007 o vyhliadkach vnútorného trhu s plynom a elektrickou energiou [(
Ú. v. EÚ C 175 E, 2008, s. 206
)], označil oddelenie vlastníctva na úrovni prepravy za najúčinnejší nástroj pre nediskriminačnú podporu investícií do infraštruktúry, spravodlivého prístupu k sieti pre nové spoločnosti a transparentnosti na trhu. …
…
(14)
Ak je podnik, ktorý vlastní prepravnú sieť, k 3. septembru 2009 súčasťou vertikálne integrovaného podniku, členské štáty by preto mali mať možnosť vybrať si medzi oddelením vlastníctva a zriadením prevádzkovateľa siete alebo prevádzkovateľa prepravnej siete, ktorý je nezávislý od dodávateľských a ťažobných záujmov.
…
(16)
Úplná účinnosť alternatívy zriadenia nezávislého prevádzkovateľa siete alebo nezávislého prevádzkovateľa prepravnej siete by sa mala zabezpečiť prostredníctvom osobitných dodatočných pravidiel. Pravidlá o nezávislom prevádzkovateľovi prepravnej siete poskytujú vhodný regulačný rámec na zaručenie spravodlivej hospodárskej súťaže, dostatočných investícií, prístupu nových subjektov na trh a integrácie trhov so zemným plynom. Účinné oddelenie prostredníctvom nezávislého prevádzkovateľa prepravnej siete by sa malo opierať o organizačné opatrenia a opatrenia týkajúce sa riadenia prevádzkovateľov prepravných sietí a o opatrenia týkajúce sa investícií, pripojenia nových výrobných kapacít k sieti a integrácie trhov prostredníctvom regionálnej spolupráce. Nezávislosť prevádzkovateľa prepravnej siete by sa mala okrem iného zabezpečiť aj určitými prechodnými obdobiami, počas ktorých nebude vo vertikálne integrovanom podniku možné vykonávať žiadnu riadiacu alebo inú relevantnú činnosť, ktorá by poskytovala prístup k rovnakým informáciám, ako riadiaca činnosť. Model účinného oddelenia prostredníctvom nezávislého prevádzkovateľa prepravnej siete spĺňa požiadavky stanovené Európskou radou na jej zasadnutí, ktoré sa konalo 8. a 9. marca 2007.
…
(23)
Mali by sa prijať ďalšie opatrenia na zabezpečenie transparentných a nediskriminačných taríf za prístup k preprave. Tieto tarify by sa mali uplatňovať na všetkých užívateľov na nediskriminačnom základe. Ak sú zásobníky, akumulácia alebo podporné služby prevádzkované na trhu, na ktorom je dostatočná hospodárska súťaž, prístup možno umožniť na základe transparentných a nediskriminačných trhových mechanizmov.
(24)
Je potrebné zabezpečiť nezávislosť prevádzkovateľov zásobníkov, aby sa zlepšil prístup tretích strán do zásobníkov, ktoré sú z hľadiska dodávok odberateľom technicky a/alebo hospodársky nevyhnutné na zabezpečenie účinného prístupu do siete. …
(25)
Nediskriminačný prístup do distribučnej siete určuje prístup k odberateľom na maloobchodnej úrovni. … Na vytvorenie rovnakých podmienok na úrovni maloobchodu by sa teda mala činnosť prevádzkovateľov distribučných sietí monitorovať tak, aby sa im zabránilo využívať vertikálnu integráciu, pokiaľ ide o ich konkurenčné postavenie na trhu, a to najmä vo vzťahu k odberateľom plynu v domácnosti i malým odberateľom plynu mimo domácnosti.
(26)
Členské štáty by mali prijať konkrétne kroky na podporu širšieho využívania bioplynu a plynu z biomasy, producentom ktorých sa musí zaručiť nediskriminačný prístup do plynárenskej siete za predpokladu, že takýto prístup je na trvalom základe zlučiteľný s príslušnými technickými predpismi a bezpečnostnými normami.
…
(61)
Podľa nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 715/2009 z 13. júla 2009 o podmienkach prístupu do prepravných sietí pre zemný plyn[, ktorým sa zrušuje nariadenie (ES) č. 1775/2005 (
Ú. v. EÚ L 211, 2009, s. 36
)] môže [Európska komisia] prijímať usmernenia na dosiahnutie potrebného stupňa harmonizácie. Takéto usmernenia, ktoré sú záväznými vykonávacími opatreniami, predstavujú, aj pokiaľ ide o niektoré ustanovenia tejto smernice, užitočný nástroj, ktorý sa môže v prípade potreby rýchlo upraviť.“
Podľa znenia článku 2 tejto smernice:
„Na účely tejto smernice sa uplatňuje toto vymedzenie pojmov:
1.
‚plynárenský podnik‘ je každá fyzická alebo právnická osoba vykonávajúca aspoň jednu z týchto činností: ťažba, preprava, distribúcia, dodávka, nákup alebo uskladňovanie zemného plynu vrátane [skvapalneného zemného plynu (LNG)], ktorá je zodpovedná za obchodné úlohy, technické úlohy a/alebo údržbu v súvislosti s týmito činnosťami, nezahŕňa však koncových odberateľov;
…
3.
‚preprava‘ je preprava zemného plynu cez sieť, ktorú tvoria najmä vysokotlakové plynovody, a ktorá nie je ťažobnou sieťou ani časťou vysokotlakového plynovodu používaného primárne na miestnu distribúciu zemného plynu, s cieľom dodať plyn odberateľom, ktorá však nezahŕňa dodávku;
…
5.
‚distribúcia‘ je preprava zemného plynu cez miestne alebo regionálne plynovodné siete na účely jeho dodania odberateľom, ale nezahrňuje dodávku;
…
7.
‚dodávka‘ je predaj vrátane ďalšieho predaja zemného plynu vrátane LNG odberateľom;
…
9.
‚zásobník‘ je zariadenie, ktoré sa používa na uskladňovanie zemného plynu a ktoré vlastní a/alebo prevádzkuje plynárenský podnik, vrátane tej časti zariadení LNG, ktorá slúži na uskladňovanie, ale okrem časti používanej na ťažobné činnosti a okrem zariadení vyhradených výlučne pre prevádzkovateľov prepravných sietí na vykonávanie ich činností;
…
11.
‚zariadenie LNG‘ je terminál, ktorý sa používa na skvapalnenie zemného plynu alebo dovoz, vykládku a spätné splyňovanie LNG, a zahŕňa podporné služby a dočasné uskladňovanie potrebné pre proces spätného splyňovania a následné dodanie do prepravnej siete, nezahŕňa však žiadnu časť terminálov LNG, ktoré sa používajú na uskladňovanie;
…
24.
‚odberateľ‘ je veľkoobchodný alebo koncový odberateľ zemného plynu alebo plynárenský podnik, ktorý nakupuje zemný plyn;
25.
‚odberateľ plynu v domácnosti‘ je odberateľ, ktorý nakupuje zemný plyn pre vlastnú spotrebu v domácnosti;
26.
‚odberateľ plynu mimo domácnosti‘ je odberateľ, ktorý nakupuje zemný plyn, ktorý nie je využívaný na jeho vlastnú spotrebu v domácnosti;
27.
‚koncový odberateľ‘ je odberateľ, ktorý nakupuje zemný plyn pre vlastné použitie;
…“
Článok 8 uvedenej smernice s názvom „Technické pravidlá“ stanovuje:
„Regulačné orgány, ak tak členské štáty stanovili, alebo členské štáty zabezpečia určenie kritérií technickej bezpečnosti a vypracovanie a zverejnenie technických pravidiel, ktorými sa stanovujú minimálne technicko‑konštrukčné a prevádzkové požiadavky na pripojenie k zariadeniam LNG, zásobníkom, ďalším prepravným alebo distribučným sieťam a priamym plynovodom. Tieto technické pravidlá musia zabezpečovať interoperabilitu sietí a byť objektívne a nediskriminačné. V prípade potreby vydá agentúra príslušné odporúčania zamerané na dosiahnutie súladu s týmito pravidlami. …“
Článok 9 tej istej smernice, nazvaný „Oddelenie prepravných sietí a prevádzkovateľov prepravných sietí“, znie:
„1.   Členské štáty zabezpečia, aby od 3. marca 2012:
a)
každý podnik, ktorý vlastní prepravnú sieť, konal ako prevádzkovateľ prepravnej siete;
b)
tá istá osoba alebo tie isté osoby neboli oprávnené:
i)
priamo alebo nepriamo vykonávať kontrolu nad podnikom, ktorý vykonáva ťažobnú alebo dodávateľskú činnosť, a priamo alebo nepriamo vykonávať kontrolu nad prevádzkovateľom prepravnej siete alebo prepravnou sieťou, alebo si v súvislosti s nimi uplatňovať akékoľvek právo, ani
ii)
priamo alebo nepriamo vykonávať kontrolu nad prevádzkovateľom prepravnej siete alebo nad prepravnou sieťou a priamo alebo nepriamo vykonávať kontrolu nad podnikom, ktorý vykonáva ťažobnú alebo dodávateľskú činnosť, alebo si v súvislosti s ním uplatňovať akékoľvek právo;
c)
tá istá osoba alebo tie isté osoby neboli oprávnené vymenúvať členov dozornej rady, správnej rady alebo orgánov, ktoré podnik právne zastupujú, prevádzkovateľa prepravnej siete alebo prepravnej siete a priamo alebo nepriamo vykonávať kontrolu nad podnikom, ktorý vykonáva ťažobnú alebo dodávateľskú činnosť, alebo si v súvislosti s ním uplatňovať akékoľvek právo, a
d)
tá istá osoba nebola oprávnená byť členom dozornej rady, správnej rady alebo orgánov, ktoré podnik právne zastupujú, podniku, ktorý vykonáva ťažobnú alebo dodávateľskú činnosť, a prevádzkovateľa prepravnej siete alebo prepravnej siete.
…
8.   Ak k 3. septembru 2009 patrí prepravná sieť vertikálne integrovanému podniku, členský štát môže rozhodnúť o neuplatňovaní odseku 1.
Dotknuté členské štáty v takom prípade:
a)
určia nezávislého prevádzkovateľa siete v súlade s článkom 14 alebo
b)
uplatňujú ustanovenia kapitoly IV.
9.   Ak k 3. septembru 2009 patrí prepravná sieť vertikálne integrovanému podniku a ak sú zavedené opatrenia, ktoré zaručujú väčšiu nezávislosť prevádzkovateľa prepravnej siete ako ustanovenia kapitoly IV, členský štát sa môže rozhodnúť neuplatňovať odsek 1.
…“
Podľa článku 23 smernice 2009/73, ktorý má názov „Rozhodovacie právomoci týkajúce sa pripojenia zásobníkov, a priemyselných odberateľov k prepravnej sieti zariadení na spätné splyňovanie LNG [pripojenia zásobníkov, zariadení na spätné splyňovanie LNG a priemyselných odberateľov k prepravnej sieti –
neoficiálny preklad
]“:
„1.   Prevádzkovateľ prepravnej siete musí vypracovať a uverejniť transparentné a účinné postupy a tarify na nediskriminačné pripojenie zásobníkov, zariadení na spätné splyňovanie LNG a priemyselných odberateľov k prepravnej sieti. Tieto postupy podliehajú schváleniu regulačným orgánom.
2.   Prevádzkovateľ prepravnej siete nie je oprávnený odmietnuť pripojenie nového zásobníka, [nového –
neoficiálny preklad
] zariadenia na spätné splyňovanie LNG ani [nového –
neoficiálny preklad
] priemyselného odberateľa z dôvodu možných obmedzení dostupných kapacít siete v budúcnosti ani z dôvodu dodatočných nákladov spojených s potrebným zvýšením kapacity. Prevádzkovateľ prepravnej siete je povinný pre nové pripojenie zabezpečiť dostatočnú vstupnú a výstupnú kapacitu.“
Článok 32 uvedenej smernice s názvom „Prístup tretích strán“ v odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia zavedenie systému pre prístup tretích strán do prepravnej a distribučnej siete a do zariadení LNG na základe uverejnených taríf platných pre všetkých oprávnených odberateľov vrátane dodávateľských podnikov a uplatňovaných [jeho uplatňovanie –
neoficiálny preklad
] objektívne a bez diskriminácie medzi užívateľmi siete. Členské štáty zabezpečia, aby tieto tarify alebo metodiky ich výpočtu boli pred nadobudnutím účinnosti schválené v súlade s článkom 41 regulačným orgánom uvedeným v článku 39 ods. 1 a aby tieto tarify a metodiky – ak sú schvaľované len metodiky – boli pred nadobudnutím účinnosti uverejnené.“
Článok 41 uvedenej smernice s názvom „Povinnosti a právomoci regulačného orgánu“ v odseku 1 stanovuje:
„Regulačný orgán má tieto povinnosti:
…
m)
monitorovať čas, za ktorý prevádzkovatelia prepravnej a distribučnej siete zabezpečili pripojenie a opravu;
…“
Nariadenie č. 715/2009
Podľa článku 1 prvého pododseku písm. a) nariadenia č. 715/2009, zmeneného rozhodnutím Komisie 2010/685/EÚ z 10. novembra 2010 (
Ú. v. EÚ L 293, 2010, s. 67
) (ďalej len „nariadenie č. 715/2009“), je jeho cieľom okrem iného stanoviť nediskriminačné pravidlá pre podmienky prístupu do prepravných sietí pre zemný plyn pri zohľadnení špecifík národných a regionálnych trhov a so zámerom zabezpečiť riadne fungovanie vnútorného trhu s plynom.
V súlade s článkom 23 ods. 2 tohto nariadenia sú usmernenia pre prevádzkovateľov prepravnej siete týkajúce sa okrem iného vymedzenia technických informácií, ktoré potrebujú užívatelia siete, aby získali účinný prístup do siete, ako aj vymedzenia všetkých príslušných bodov, pre ktoré platia požiadavky transparentnosti, vrátane informácií, ktoré sa majú uverejniť o všetkých príslušných bodoch, a harmonogram ich uverejňovania, stanovené v prílohe I uvedeného nariadenia.
Bod 3.2 prílohy I uvedeného nariadenia s názvom „Definícia všetkých príslušných bodov, na ktoré sa vzťahujú požiadavky transparentnosti“ znie:
„1.
Príslušné body zahŕňajú minimálne:
a)
všetky vstupné a výstupné body prepravnej siete prevádzkované prevádzkovateľom prepravnej siete s výnimkou výstupných bodov prepojených s jednotlivými koncovými zákazníkmi [koncovými odberateľmi –
neoficiálny preklad
] a s výnimkou vstupných bodov, ktoré sú priamo prepojené s výrobným zariadením jednotlivého výrobcu, ktorý sa nachádza v EÚ;
…
2.
Informácie pre jednotlivých koncových zákazníkov [koncových odberateľov –
neoficiálny preklad
] a výrobné zariadenia, ktoré sú vylúčené z definície príslušných bodov, ako sa uvádza v bode 3.2 podbode 1 písm. a), sa zverejňujú v súhrnnom formáte minimálne pre každú vyvažovaciu zónu. Súhrn jednotlivých koncových zákazníkov [koncových odberateľov –
neoficiálny preklad
] a výrobných zariadení, na ktoré sa nevzťahuje definícia príslušných bodov v zmysle bodu 3.2 podbodu 1 písm. a), sa na účely uplatňovania tejto prílohy považuje za jeden príslušný bod.“
Lotyšské právo
§ 84.
ods. 1 enerģētikas likums (zákon o energetike) z 3. septembra 1998 (
Latvijas Vēstnesis
, 1998, č. 273/275) v znení uplatniteľnom na spor vo veci samej (ďalej len „zákon o energetike“) stanovuje:
„Regulačný orgán schvaľuje pravidlá pripojenia k prepravnej sieti zemného plynu pre výrobcov biometánu, prevádzkovateľov siete LNG a odberateľov zemného plynu vypracované prevádzkovateľom prepravnej siete, ako aj pravidlá pripojenia k distribučnej sieti zemného plynu pre odberateľov zemného plynu vypracované prevádzkovateľom distribučnej siete. Tieto pravidlá musia byť objektívne a ekonomicky odôvodnené, spravodlivé, zaručujúce rovnosť a transparentné. Regulačný úrad môže navrhnúť revíziu týchto pravidiel pripojenia a požiadať prevádzkovateľa danej siete zemného plynu, aby v tejto súvislosti predložil návrh pravidiel v stanovenej lehote.“
Rozhodnutím č. 1/7 z 18. apríla 2019 regulačný orgán schválil „Pravidlá pripojenia k prepravnej sieti zemného plynu pre výrobcov biometánu, prevádzkovateľov siete LNG a odberateľov zemného plynu“. Podľa týchto pravidiel sa okrem iného každý odberateľ zemného plynu môže v súlade so stanoveným postupom a podmienkami pripojiť k prepravnej sieti zemného plynu priamo, bez pripojenia cez prevádzkovateľa distribučnej siete.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Do 3. apríla 2017 bola Latvijas Gāze, žalobkyňa vo veci samej, jediným podnikom, ktorý ako vertikálne integrovaný podnik pôsobil na lotyšskom trhu a zabezpečoval nákup, uskladňovanie, prepravu, distribúciu a uvádzanie zemného plynu na trh.
Po tomto dátume bola v rámci procesu liberalizácie trhu so zemným plynom v Lotyšsku založená „Conexus Baltic Grid“ AS ako spoločnosť oddelená od žalobkyne vo veci samej. Na túto spoločnosť, ktorej akcionárom nie je žalobkyňa vo veci samej, bola prevedená správa vnútroštátnej infraštruktúry prepravy zemného plynu a jediná prepravná sieť zemného plynu.
V rámci toho istého postupu bola ako dcérska spoločnosť žalobkyne vo veci samej založená „Gaso“ AS. Táto spoločnosť poskytuje na základe licencie službu distribúcie zemného plynu v Lotyšsku. Žalobkyňa vo veci samej je jediným akcionárom tejto spoločnosti a na základe uvedenej licencie je táto spoločnosť jediným prevádzkovateľom distribučnej siete zemného plynu v tomto členskom štáte.
Dňa 18. apríla 2019 prijal regulačný orgán na základe § 84.
ods. 1 zákona o energetike rozhodnutie č. 1/7.
Žalobkyňa vo veci samej podala na vnútroštátny súd, Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný súd, Lotyšsko), ústavnú sťažnosť, ktorou sa domáhala zrušenia tohto rozhodnutia.
Žalobkyňa vo veci samej tvrdí okrem iného, že z článku 23 smernice 2009/73 vyplýva, že právna úprava prijatá členským štátom môže umožniť priame pripojenie odberateľov zemného plynu k prepravnej sieti zemného plynu len vtedy, ak im prevádzkovateľ distribučnej siete zamietol takéto pripojenie z technických alebo prevádzkových dôvodov alebo ak existujú iné objektívne dôvody, pre ktoré by bolo nevyhnutné priame pripojenie týchto odberateľov k prepravnej sieti zemného plynu.
Regulačný orgán sa naopak domnieva, že ani vnútroštátna právna úprava, ani článok 23 ods. 1 smernice 2009/73 nestanovujú obmedzenia v oblasti pripojenia zariadení odberateľov zemného plynu k prepravnej sieti.
Podľa vnútroštátneho súdu z článku 2 bodu 3 smernice 2009/73 na prvý pohľad vyplýva, že preprava zemného plynu ako druh činnosti týkajúcej sa dodávania zemného plynu osobitne vylučuje prepravu zemného plynu cez časť siete vysokotlakových plynovodov používaných primárne na miestnu distribúciu zemného plynu s cieľom dodať plyn koncovým odberateľom.
Z článku 23 smernice 2009/73 však podľa neho vyplýva, že priemyselní odberatelia alebo prinajmenšom noví priemyselní odberatelia sa môžu pripojiť k prepravnej sieti zemného plynu. Z prípravných prác k tejto smernici pritom podľa jeho názoru vyplýva, že pojem „priemyselní odberatelia“, ktorý táto smernica nedefinuje, by sa mohol vzťahovať na koncových „odberateľov plynu mimo domácnosti“ v zmysle článku 2 bodu 26 uvedenej smernice.
Vnútroštátny súd sa navyše pýta, či vzhľadom na cieľ tejto smernice chrániť záujmy spotrebiteľov, sa má na koncových odberateľov nepriamo uplatňovať zásada týkajúca sa prístupu tretích strán na vnútorný trh so zemným plynom, ako je zakotvená v článku 32 ods. 1 smernice 2009/73. Podľa neho sa vzhľadom na to zdá, že z rozsudku z 9. októbra 2008, Sabatauskas a i., (
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
), analogicky vyplýva, že toto ustanovenie smernice 2009/73 sa má vykladať v tom zmysle, že stanovuje povinnosti členských štátov, len pokiaľ ide o prístup tretích strán do prepravných a distribučných sietí zemného plynu, a nie o ich pripojenie k týmto sieťam.
Za týchto okolností Latvijas Republikas Satversmes tiesa (Ústavný súd) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Majú sa článok 23 a článok 32 ods. 1 smernice 2009/73 vykladať v tom zmysle, že členské štáty sú povinné prijať právnu úpravu, podľa ktorej si jednak každý koncový odberateľ môže zvoliť, k akému typu siete – prepravnej alebo distribučnej – sa pripojí, a jednak je prevádzkovateľ siete povinný umožniť koncovému odberateľovi pripojiť sa k uvedenej sieti?
2.
Má sa článok 23 smernice 2009/73/ES vykladať v tom zmysle, že členské štáty sú povinné prijať právnu úpravu, podľa ktorej sa k prepravnej sieti zemného plynu môže pripojiť len koncový odberateľ plynu mimo domácnosti (teda len priemyselný odberateľ)?
3.
Má sa článok 23 smernice 2009/73, konkrétne pojem ‚nový priemyselný odberateľ‘, vykladať v tom zmysle, že uvedený článok stanovuje členským štátom povinnosť prijať právnu úpravu, podľa ktorej sa k prepravnej sieti zemného plynu môže pripojiť len koncový odberateľ plynu mimo domácnosti (teda len priemyselný odberateľ), ktorý ešte nikdy predtým nebol pripojený k distribučnej sieti?
4.
Majú sa článok 2 [bod] 3 a článok 23 smernice 2009/73 vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu, podľa ktorej preprava zemného plynu zahŕňa prepravu zemného plynu priamo do dodávateľskej siete zemného plynu koncového odberateľa?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa majú článok 23 a článok 32 ods. 1 smernice 2009/73 vykladať v tom zmysle, že členské štáty majú povinnosť prijať právnu úpravu, podľa ktorej sa jednak každý koncový odberateľ môže rozhodnúť, že bude pripojený buď k prepravnej sieti, alebo k distribučnej sieti zemného plynu, a jednak prevádzkovateľ danej siete je povinný mu umožniť pripojiť sa k uvedenej sieti.
Po prvé, pokiaľ ide o článok 32 ods. 1 smernice 2009/73, na úvod je potrebné uviesť, že znenie tohto ustanovenia je analogické so znením článku 20 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/54/ES z 26. júna 2003 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrickou energiou a o zrušení smernice 96/92/ES (
Ú. v. EÚ L 176, 2003, s. 37
; Mim. vyd. 12/002, s. 211), ako aj so znením článku 32 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/72/ES z 13. júla 2009 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh s elektrinou, ktorou sa zrušuje smernica 2003/54/ES (
Ú. v. EÚ L 211, 2009, s. 55
).
V tejto súvislosti Súdny dvor rozhodol, že článok 20 smernice 2003/54 sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie podrobnejšie neupravuje povinnosti členských štátov týkajúce sa pripojenia zákazníkov k elektrickým sústavám, ale len ich povinnosti, pokiaľ ide o prístup do týchto sústav (pozri v tomto zmysle rozsudok z 9. októbra 2008, Sabatauskas a i.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, bod
).
Pritom ako uviedol generálny advokát v bodoch 24, 25 a 62 svojich návrhov, z právnej úpravy Únie jednak vyplýva, že vnútorný trh so zemným plynom má podobnú organizáciu ako vnútorný trh s elektrinou.
Okrem toho aj pojmy „prístup“ do siete a „pripojenie“ k sieti sa v smernici 2009/73 používajú v rovnakých významoch, aké Súdny dvor stanovil v rozsudku z 9. októbra 2008, Sabatauskas a i. (
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, body
až
), pokiaľ ide o smernicu 2003/54.
Z odôvodnení 4, 8 a 23 až 26 smernice 2009/73 totiž osobitne vyplýva, že rovnako ako v smernici 2003/54 pojem „prístup“ do siete je v smernici 2009/73 spojený s dodávkami zemného plynu, a zahŕňa predovšetkým kvalitu, pravidelnosť a náklady na službu, pričom sa často používa v súvislosti so zabezpečením nediskriminačných taríf. Prístup do siete sa teda v podstate chápe ako právo užívať sieť zemného plynu. Z článkov 8 a 23, ako aj z článku 41 ods. 1 písm. m) smernice 2009/73 okrem toho vyplýva, že podobne ako v smernici 2003/54 pojem „pripojenie“ sa týka fyzického spojenia s uvedenou sieťou zemného plynu (pozri analogicky rozsudok z 9. októbra 2008, Sabatauskas a i.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, body
až
).
Okrem toho, tak v smernici 2003/54, ako aj v smernici 2009/72, pokiaľ ide o elektrickú energiu, preprava a distribúcia zemného plynu, ako sú definované v článku 2 bodoch 3 a 5 smernice 2009/73, nezahŕňajú jeho dodávku. V prípade oprávnených odberateľov sa teda právo na prístup do siete vykonáva prostredníctvom dodávateľa, ktorého si títo odberatelia musia mať možnosť slobodne vybrať, ako je uvedené v odôvodnení 3 tejto poslednej uvedenej smernice, pričom táto sloboda výberu práve zabezpečuje, že dodávateľ ich pripojí buď k prepravnej, alebo k distribučnej sieti (pozri analogicky rozsudok z 9. októbra 2008, Sabatauskas a i.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, bod
).
Z toho vyplýva, že podobne ako článok 20 ods. 1 smernice 2003/54, aj článok 32 ods. 1 smernice 2009/73 sa má vykladať v tom zmysle, že stanovuje povinnosti členských štátov, len pokiaľ ide o prístup do sietí, a nie pokiaľ ide o pripojenie k nim (pozri analogicky rozsudok z 9. októbra 2008, Sabatauskas a i.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, bod
). V dôsledku toho toto ustanovenie nemožno vykladať v tom zmysle, že sa ním štátom ukladá povinnosť zahrnúť do svojich príslušných právnych predpisov právo každého koncového odberateľa pripojiť sa k prepravnej sieti zemného plynu.
Po druhé takúto povinnosť nemožno vyvodiť ani z článku 23 uvedenej smernice.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že v súlade s článkom 9 smernice 2009/73 v spojení s jej odôvodnením 14 sú členské štáty povinné uskutočniť oddelenie prepravných sietí a prevádzkovateľov prepravných sietí od ťažobných a dodávateľských záujmov podľa niektorého z nasledujúcich modelov, a to oddelenie vlastníctva, ktoré znamená, že vlastník siete bude určený ako prevádzkovateľ siete, pričom bude nezávislý od dodávateľských a ťažobných záujmov (ďalej len „prvý model oddelenia“), vytvorenie nezávislého prevádzkovateľa siete (ďalej len „druhý model oddelenia“), alebo vytvorenie nezávislého prevádzkovateľa prepravnej siete (ďalej len „tretí model oddelenia“).
Dotknutý členský štát je pritom podľa článku 9 ods. 8 písm. a) smernice 2009/73 povinný určiť nezávislého prevádzkovateľa siete v súlade s článkom 14 (druhý model oddelenia), ako stanovuje článok 9 ods. 8 písm. a) smernice 2009/73, alebo podľa článku 9 ods. 8 písm. b) smernice ustanovenia kapitoly IV (tretí model oddelenia), až po tom, čo sa rozhodne nevyužiť prvý model oddelenia [pozri v tomto zmysle rozsudok z 3. decembra 2020, Komisia/Belgicko (Trh s elektrickou energiou a zemným plynom),
C‑767/19
,
EU:C:2020:984
, bod
].
Ako totiž uvádza odôvodnenie 16 smernice 2009/73, ak si dotknutý členský štát zvolil druhý alebo tretí model oddelenia, mala by sa zabezpečiť plná účinnosť týchto riešení prostredníctvom osobitných dodatočných pravidiel, to znamená prostredníctvom iných pravidiel než tých, ktoré sú uvedené v článku 9 ods. 1 až 7 tejto smernice. Týmito „osobitnými dodatočnými pravidlami“ sú ustanovenia článku 14 uvedenej smernice a kapitoly IV tej istej smernice, do ktorej patrí článok 23 tejto smernice.
Naopak, tieto dodatočné pravidlá sa na daný členský štát nevzťahujú, ak sa rozhodne uplatniť prvý model oddelenia (pozri analogicky rozsudok z 26. októbra 2017, Bălgarska energijna borsa,
C‑347/16
,
EU:C:2017:816
, body
až
).
Ako uviedol generálny advokát v bodoch 38 až 40 svojich návrhov, v prejednávanej veci sa na základe informácií, ktoré má Súdny dvor k dispozícii, zdá, že Lotyšská republika si pri prebraní smernice 2009/73 zvolila prvý model oddelenia.
Z toho vyplýva, že s výhradou overení, ktoré prináleží vykonať vnútroštátnemu súdu, sa článok 23 smernice 2009/73 zdá byť irelevantný na účely vyriešenia sporu vo veci samej.
V každom prípade za predpokladu, že by sa článok 23 smernice 2009/73 v prejednávanej veci uplatnil, toto ustanovenie nemožno vykladať v tom zmysle, že z neho členským štátom vyplýva povinnosť stanoviť právo každého koncového odberateľa pripojiť sa za každých okolností k prepravnej sieti zemného plynu.
Podľa článku 23 ods. 2 tejto smernice nie je prevádzkovateľ prepravnej siete oprávnený odmietnuť pripojenie nového zásobníka, nového zariadenia na spätné splyňovanie LNG ani nového priemyselného odberateľa z dôvodu možných obmedzení dostupných kapacít siete v budúcnosti, ani z dôvodu dodatočných nákladov spojených s potrebným zvýšením kapacity.
Pritom po prvé pojem „zásobník“ je definovaný v článku 2 bode 9 uvedenej smernice ako pojem, ktorý sa vzťahuje na zariadenie vlastnené alebo prevádzkované „plynárenským podnikom“, ktorý v zmysle bodu 1 rovnakého článku „nezahŕňa koncových odberateľov“.
Po druhé pojem „zariadenie LNG“ je definovaný v článku 2 bode 11 rovnakej smernice ako terminál, ktorý sa používa na skvapalnenie zemného plynu alebo dovoz, vykládku a spätné splyňovanie LNG, a „zahŕňa podporné služby a dočasné uskladňovanie potrebné pre proces spätného splyňovania a následné dodanie do prepravnej siete“. Ide teda o subjekt, ktorý je skôr v postavení dodávateľa plynu do prepravnej siete, a nie takéhoto dodávateľa „koncovým odberateľom“ v zmysle článku 2 bodu 27 smernice 2009/73.
Vylúčenie koncových odberateľov z dvoch pojmov uvedených v bodoch 44 a 45 tohto rozsudku navyše zodpovedá aj tomu, čo je uvedené v odôvodnení 16 smernice 2009/73. Podľa tohto odôvodnenia by sa účinné oddelenie prostredníctvom nezávislého prevádzkovateľa prepravnej siete, v súlade s tretím modelom oddelenia, malo opierať o organizačné opatrenia a opatrenia týkajúce sa riadenia prevádzkovateľov prepravných sietí a o opatrenia týkajúce sa investícií, pripojenia nových výrobných kapacít k sieti a integrácie trhov prostredníctvom regionálnej spolupráce. Tieto opatrenia sú vykonávané prostredníctvom ustanovení kapitoly IV tejto smernice, pričom článkom 23 uvedenej smernice sa vykonávajú práve opatrenia týkajúce sa pripojenia nových „výrobných“ kapacít k sieti.
Po tretie, hoci vzhľadom na definície pojmov „odberateľ“ a „koncový odberateľ“, uvedené v bodoch 24 a 27 článku 2 smernice 2009/73, nie je vylúčené, že pojem „priemyselný odberateľ“, ktorý sa tiež nachádza v článku 23 ods. 2 tejto smernice, bez toho, aby bol definovaný, sa vzťahuje na určité kategórie koncových odberateľov, nič to nemení na tom, že ako v podstate uviedol generálny advokát v bode 78 svojich návrhov, tento pojem sa nevzťahuje na všetkých koncových odberateľov. Tento pojem konkrétne nezahŕňa „odberateľov plynu v domácnosti“ v zmysle článku 2 bodu 25 uvedenej smernice, teda odberateľov nakupujúcich zemný plyn pre svoju vlastnú spotrebu v domácnosti.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je na prvú otázku potrebné odpovedať tak, že článok 23 a článok 32 ods. 1 smernice 2009/73 sa majú vykladať v tom zmysle, že z týchto ustanovení nevyplýva, že členské štáty majú povinnosť prijať právnu úpravu, podľa ktorej sa jednak každý koncový odberateľ môže rozhodnúť, že bude pripojený buď k prepravnej sieti, alebo k distribučnej sieti zemného plynu, a jednak prevádzkovateľ danej siete je povinný mu umožniť pripojiť sa k uvedenej sieti.
O druhej a tretej otázke
Svojou druhou a treťou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 23 smernice 2009/73 vykladať v tom zmysle, že členským štátom ukladá povinnosť prijať právnu úpravu, podľa ktorej sa k prepravnej sieti zemného plynu môže pripojiť iba priemyselný odberateľ, prípadne len priemyselný odberateľ, ktorý ešte nikdy predtým nebol pripojený k distribučnej sieti.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že z bodov 36 až 41 tohto rozsudku vyplýva, že s výhradou overení, ktoré prináleží vykonať vnútroštátnemu súdu, sa článok 23 smernice 2009/73 zdá byť irelevantným na vyriešenie sporu vo veci samej.
V každom prípade, aj keby sa uvedené ustanovenie mohlo uplatniť v prejednávanej veci, zákaz odmietnuť niektorým subjektom právo pripojiť sa k prepravnej sieti, ktorý toto ustanovenie ukladá prevádzkovateľovi tejto siete, ako taký vôbec neznamená povinnosť odmietnuť takéto pripojenie akémukoľvek inému typu odberateľa.
Ak si totiž dotknutý členský štát zvolí tretí model oddelenia, článok 23 smernice 2009/73 len obmedzí mieru voľnej úvahy tohto členského štátu pri orientovaní užívateľov na niektorý z typov siete (pozri analogicky rozsudok z 9. októbra 2008, Sabatauskas a i.,
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
, bod
).
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je na druhú a tretiu otázku potrebné odpovedať tak, že článok 23 smernice 2009/73 sa má vykladať v tom zmysle, že členským štátom neukladá povinnosť prijať právnu úpravu, podľa ktorej sa k prepravnej sieti zemného plynu môže pripojiť iba priemyselný odberateľ.
O štvrtej otázke
Svojou štvrtou otázkou sa vnútroštátny súd pýta, či sa majú článok 2 bod 3 a článok 23 smernice 2009/73 vykladať v tom zmysle, že bránia právnej úprave členského štátu, podľa ktorej preprava zemného plynu zahŕňa prepravu zemného plynu priamo do dodávateľskej siete zemného plynu koncového odberateľa.
Pokiaľ ide v prvom rade o článok 23 smernice 2009/73, je potrebné uviesť, že z dôvodov analogických dôvodom uvedeným v bodoch 50 až 52 tohto rozsudku, aj za predpokladu, že je uvedené ustanovenie uplatniteľné v prejednávanej veci, nebráni takejto vnútroštátnej právnej úprave.
Pokiaľ ide v druhom rade o článok 2 bod 3 tejto smernice, je potrebné poznamenať, že podľa definície v tomto ustanovení je „prepravou“ na účely tej istej smernice „preprava zemného plynu cez sieť, ktorú tvoria najmä vysokotlakové plynovody, a ktorá nie je ťažobnou sieťou ani časťou vysokotlakového plynovodu používaného primárne na miestnu distribúciu zemného plynu, s cieľom dodať plyn odberateľom, ktorá však nezahŕňa dodávku“.
Po prvé, hoci je pravda, že táto definícia vylučuje „[prepravu] zemného plynu cez… [časť] vysokotlakového plynovodu používaného primárne na miestnu distribúciu zemného plynu“, zahŕňa však „[prepravu] zemného plynu… s cieľom dodať plyn odberateľom“. Okrem toho jednak z článku 2 bodu 24 smernice 2009/73 vyplýva, že pojem „odberatelia“ sa vzťahuje okrem iného aj na koncových odberateľov, a jednak z bodu 7 toho istého článku 2 vyplýva, že pojem „dodávka“ zahŕňa „predaj vrátane ďalšieho predaja zemného plynu vrátane LNG odberateľom“. V dôsledku toho zo samotného znenia bodu 3 uvedeného článku 2, ktorý definuje pojem „preprava“, nemožno vyvodiť, že je vylúčené, aby koncový odberateľ mohol byť priamo pripojený k prepravnej sieti.
Po druhé je potrebné uviesť, že v článku 2 bode 3 smernice 2003/54 bol podobne definovaný pojem „prenos“, a to ako „[preprava] elektrickej energie v prepojenej sústave veľmi vysokého napätia a vysokého napätia s cieľom jej dodávky konečným zákazníkom alebo distribútorom, avšak nezahŕňa dodávku“. V rozsudku z 9. októbra 2008, Sabatauskas a i. (
C‑239/07
,
EU:C:2008:551
), pritom Súdny dvor uznal možnosť priameho pripojenia koncových zákazníkov k prenosovej sústave elektriny.
Táto definícia bola bez zmeny prevzatá do článku 2 bodu 3 smernice 2009/72.
Po tretie výklad, podľa ktorého definícia pojmu „preprava“ nevylučuje možnosť priameho pripojenia koncového odberateľa k prepravnej sieti, je podporený aj znením nariadenia č. 715/2009.
Toto nariadenie, ktorého cieľom je podľa jeho článku 1 stanoviť nediskriminačné pravidlá pre podmienky prístupu do prepravných sietí pre zemný plyn, vo svojej prílohe I obsahuje záväzné usmernenia, ktoré je v zmysle odôvodnenia 61 smernice 2009/73 potrebné zohľadniť v súvislosti s touto smernicou.
Bod 3.2 podbod 1 týchto usmernení, ktorý sa týka vymedzenia všetkých príslušných bodov prepravnej siete na účely splnenia požiadaviek transparentnosti, pritom osobitne stanovuje, že táto definícia musí zahŕňať aspoň všetky vstupné a výstupné body prepravnej siete prevádzkované prevádzkovateľom prepravnej siete s výnimkou „výstupných bodov prepojených s jednotlivými [koncovými odberateľmi]“ a s výnimkou vstupných bodov, ktoré sú priamo prepojené s výrobným zariadením jednotlivého výrobcu, ktorý sa nachádza v Únii.
Pokiaľ ide o bod 3.2 podbod 2 uvedených usmernení, toto ustanovenie jednak stanovuje, že informácie pre „jednotlivých [koncových odberateľov]“ a výrobné zariadenia, ktoré sú vylúčené z definície príslušných bodov, ako sa uvádza v bode 3.2 podbode 1 písm. a) tých istých usmernení, sa zverejňujú v súhrnnom formáte minimálne pre každú vyvažovaciu zónu, a jednak, že na účely uplatňovania tejto prílohy sa súhrn jednotlivých koncových odberateľov a výrobných zariadení považujú za jeden príslušný bod.
Vzhľadom na predchádzajúce úvahy je na štvrtú otázku potrebné odpovedať tak, že článok 2 bod 3 a článok 23 smernice 2009/73 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia právnej úprave členského štátu, podľa ktorej preprava zemného plynu zahŕňa prepravu zemného plynu priamo do dodávateľskej siete zemného plynu koncového odberateľa.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

1.
Článok 23 a článok 32 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/73/ES z 13. júla 2009 o spoločných pravidlách pre vnútorný trh so zemným plynom, ktorou sa zrušuje smernica 2003/55/ES, sa majú vykladať v tom zmysle, že z týchto ustanovení nevyplýva, že členské štáty majú povinnosť prijať právnu úpravu, podľa ktorej sa jednak každý koncový odberateľ môže rozhodnúť, že bude pripojený buď k prepravnej sieti, alebo k distribučnej sieti zemného plynu, a jednak prevádzkovateľ danej siete je povinný mu umožniť pripojiť sa k uvedenej sieti.

2.
Článok 23 smernice 2009/73 sa má vykladať v tom zmysle, že členské štáty nie sú povinné prijať právnu úpravu, podľa ktorej sa k prepravnej sieti zemného plynu môže pripojiť iba priemyselný odberateľ.

3.
Článok 2 bod 3 a článok 23 smernice 2009/73 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia právnej úprave členského štátu, podľa ktorej preprava zemného plynu zahŕňa prepravu zemného plynu priamo do dodávateľskej siete zemného plynu koncového odberateľa.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: lotyština.