CELEX: 62018CJ0379
Eelotsusetaotlus
Lennutransport
Direktiiv 2009/12/EÜ
Artiklid 3 ja 6
Artikli 11 lõiked 1 ja 7
Lennujaamatasud
Lennujaama kasutajate õiguste kaitse
Lennujaama juhtorgani võimalus leppida kokku madalamates tasudes kui need, mille on heaks kiitnud sõltumatu järelevalveasutus
Lennujaama kasutaja õiguskaitsevahendid
Täiendav vaidlustamisvõimalus kohtuasja õiglaselt lahendavas tsiviilkohtus

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. märtsi 2009. aasta direktiivi 2009/12/EÜ lennujaamatasude kohta (
ELT 2009, L 70, lk 11
) artiklit 3, artikli 6 lõikeid 3–5 ja artikli 11 lõikeid 1 ja 7.
See taotlus esitati Deutsche Lufthansa AG ja Land Berlini (Berliini liidumaa, Saksamaa) vahelises kohtuvaidluses selle üle, et viimane oli kiitnud heaks Berliner Flughafen GmbH (edaspidi „BFG“) kui lennujaama juhtorgani poolt Berliin-Tegeli lennujaama (Saksamaa) jaoks kehtestatud uue lennujaamatasude süsteemi.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 2009/12 põhjendustes 1, 2, 7, 9, 11–13 ja 15 on märgitud:
„(1)
Lennujaamade peamine ülesanne ja äritegevus on tagada õhusõidukite teenindamine alates maandumisest kuni õhkutõusmiseni ning reisijate ja veoste teenindamine, et võimaldada lennuettevõtjatel osutada õhutransporditeenuseid. Lennujaamad pakuvad sel eesmärgil arvukalt õhusõidukite käitamise ning reisijate ja veoste käitlemisega seotud vahendeid ja teenuseid, mille kulu katavad nad üldiselt lennujaamatasude kaudu. Lennujaama juhtorganid, kes pakuvad vahendeid ja teenuseid, mille eest võetakse lennujaamatasusid, peaksid püüdma tegutseda kulutasuval viisil.
(2)
On vaja kehtestada lennujaamatasude olulisi tunnuseid ja tasude kehtestamisviisi reguleeriv ühine raamistik, kuna sellise raamistiku puudumise korral võidakse eirata põhinõudeid lennujaama juhtorganite ja lennujaama kasutajate vahelistes suhetes. Selline raamistik ei tohiks piirata liikmesriikide võimalust määrata kindlaks[,] kas ja millises ulatuses võib lennujaama äritegevusest saadud tulu võtta arvesse lennujaamatasude kehtestamisel.
[…]
(7)
Stiimuleid uute lennuliinide käivitamiseks, näiteks muu hulgas ebasoodsas olukorras olevate ja äärepoolseimate piirkondade arendamise eesmärgil, tuleks anda üksnes kooskõlas ühenduse õigusega.
[…]
(9)
Rahvusvahelise tsiviillennundusorganisatsiooni nõukogu (ICAO nõukogu) võttis 2004. aastal vastu lennujaamatasude eeskirjad, mis sisaldasid muu hulgas tasude kulutasuvuse, mittediskrimineerimise ja lennujaamade majandusliku reguleerimise sõltumatu mehhanismi põhimõtteid.
[…]
(11)
Lennujaamatasud peaksid olema mittediskrimineerivad. Tuleks kehtestada lennujaama juhtorganite ja lennujaama kasutajate vahelise korrapärase konsulteerimise kohustuslik kord ning võimaldada mõlemal poolel pöörduda sõltumatu järelevalveasutuse poole, kui lennujaama kasutajad vaidlustavad lennujaamatasude kohta tehtud otsuse või tasude kehtestamise süsteemi muutmise.
(12)
Selleks et tagada otsuste erapooletus ning käesoleva direktiivi nõuetekohane ja tõhus kohaldamine, tuleks igas liikmesriigis luua sõltumatu järelevalveasutus. Kõnealusel asutusel peaksid olema oma ülesannete täitmiseks kõik vajalikud vahendid, s.t töötajad, ekspertteadmised ja rahalised vahendid.
(13)
Lennujaama kasutajate jaoks on oluline saada lennujaama juhtorganilt korrapäraselt teavet selle kohta, kuidas ja mille alusel lennujaamatasusid arvutatakse. Selline läbipaistvus tagaks lennuettevõtjatele ülevaate lennujaama kuludest ja lennujaama investeeringute kulutasuvusest. Et võimaldada lennujaama juhtorganil nõuetekohaselt hinnata tulevaste investeeringutega seotud nõudeid, tuleks lennujaama kasutajatelt nõuda kõigi tegevusprognooside, arenguprojektide ning erinõuete ja ‑soovituste õigeaegset esitamist lennujaama juhtorganile.
[…]
(15)
Lennujaama juhtorganitel tuleks lubada kohaldada lennujaamatasusid, mis vastavad infrastruktuurile ja/või osutatud teenuse tasemele, kuna lennuettevõtjatel on õigustatud huvi nõuda lennujaama juhtorganitelt hinna ja kvaliteedi suhtele vastavaid teenuseid. Juurdepääs sellisele diferentseeritud tasemega infrastruktuurile või teenustele peaks mittediskrimineerimise põhimõtte alusel olema siiski avatud kõigile ettevõtjatele, kes soovivad neid kasutada. Kui nõudlus ületab pakkumise, peaks otsus juurdepääsu kohta rajanema objektiivsetel ja mittediskrimineerivatel kriteeriumidel, mille töötab välja lennujaama juhtorgan. Igasugune tasude diferentseerimine peaks olema läbipaistev, objektiivne ja põhinema selgetel kriteeriumidel.“
Selle direktiivi artikli 1 „Sisu“ lõikes 5 on sätestatud:
„Käesolev direktiiv ei piira ühegi liikmesriigi õigust kohaldada iga tema territooriumil asuva lennujaama juhtorgani suhtes täiendavaid reguleerivaid meetmeid, mis ei ole vastuolus käesoleva direktiiviga ega muude [liidu] õiguse asjakohaste sätetega. Need võivad hõlmata majandusliku järelevalvega seotud meetmeid, nagu tasude kehtestamise süsteemide ja/või tasude määra heakskiitmine, sealhulgas soodustustel põhinevat tasude kehtestamise süsteemi või hinnalae reguleerimist.“
Nimetatud direktiivi artiklis 2 „Mõisted“ on muu hulgas nähtud ette:
„[…]
2)
„lennujaama juhtorgan“ – asutus, kelle ainuülesandeks või lisaülesandeks – olenevalt olukorrast – on riiklike õigus- või haldusaktide või lepingute alusel lennujaama või lennujaamade võrgustiku infrastruktuuri haldamine ja juhtimine ning asjaomases lennujaamas või lennujaamade võrgustikus tegutsevate eri käitajate tegevuse koordineerimine ja kontrollimine;
3)
„lennujaama kasutaja“ – iga füüsiline või juriidiline isik, kes vastutab õhu kaudu toimuva reisijate-, posti- ja/või kaubaveo eest kõnealusesse lennujaama või kõnealusest lennujaamast;
4)
„lennujaamatasu“ – tasu, mida kogutakse lennujaama juhtorgani huvides ja mida maksavad lennujaama kasutajad vahendite ja teenuste kasutamise eest, mida pakub üksnes lennujaama juhtorgan ja mis on seotud õhusõiduki maandumise, õhkutõusmise, valgustamise ja parkimisega ning reisijate ja kauba käitlemisega;
[…]“.
Direktiivi 2009/12 artiklis 3 „Mittediskrimineerimine“ on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad vastavalt [liidu] õigusele, et lennujaamatasud ei diskrimineeri lennujaama kasutajaid. See ei takista lennujaamatasude varieerimist avalikes ja üldistes huvides, sealhulgas keskkonnaküsimuste puhul. Sellise varieerimise puhul kasutatavad kriteeriumid on asjakohased, objektiivsed ja läbipaistvad.“
Selle direktiivi artikkel 6 „Konsulteerimine ja vaidluste lahendamine“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et seoses lennujaamatasude süsteemi toimimise ja lennujaamatasude määradega ning vajaduse korral seoses osutatavate teenuste kvaliteediga kehtestatakse lennujaama juhtorgani ja lennujaama kasutajate või lennujaama kasutajate esindajate või ühenduste vahelise korrapärase konsulteerimise kohustuslik kord. Selline konsulteerimine toimub vähemalt üks kord aastas, kui viimase konsultatsiooni ajal ei ole kokku lepitud teisiti. Kui lennujaama juhtorgani ja lennujaama kasutajate vahel on sõlmitud mitmeaastane kokkulepe, siis toimub konsulteerimine kõnealuses kokkuleppes ettenähtud korras. Liikmesriikidel on siiski õigus nõuda konsultatsioone sagedamini.
2.   Liikmesriigid tagavad, et lennujaamatasude süsteemi või määra muudatused tehakse võimaluse korral lennujaama juhtorgani ning lennujaama kasutajate vahelisel kokkuleppel. Sel eesmärgil esitab lennujaama juhtorgan lennujaama kasutajatele iga ettepaneku lennujaamatasude süsteemi või määra muutmiseks ning kavandatud muudatuste põhjused hiljemalt neli kuud enne muudatuste jõustumist, välja arvatud juhul, kui on tegemist erakorraliste asjaoludega, mida tuleb lennujaama kasutajatele põhjendada. Lennujaama juhtorgan konsulteerib kavandatud muudatuste üle lennujaama kasutajatega ning võtab nende seisukohti enne otsuse vastuvõtmist arvesse. Lennujaama juhtorgan avaldab oma otsuse või soovituse tavaliselt hiljemalt kaks kuud enne selle jõustumist. Kui lennujaama juhtorgan ja lennujaama kasutajad ei jõua kavandatud muudatuste suhtes kokkuleppele, põhjendab lennujaama juhtorgan oma otsust, võttes arvesse lennujaama kasutajate seisukohti.
3.   Liikmesriigid tagavad, et juhul kui pooled ei jõua lennujaama juhtorgani tehtava lennujaamatasusid käsitleva otsuse suhtes kokkuleppele, võib kumbki pool pöörduda artiklis 11 osutatud sõltumatu järelevalveasutuse poole taotlusega analüüsida, kas lennujaamatasude süsteemi või määra muutmine on põhjendatud.
4.   Lennujaamatasude süsteemi või määra muutmine, mille kohta on lennujaama juhtorgan otsuse vastu võtnud ning kui on pöördutud sõltumatu järelevalveasutuse poole, ei jõustu enne, kui nimetatud asutus on selle küsimuse läbi vaadanud. Sõltumatu järelevalveasutus võtab nelja nädala jooksul alates selles küsimuses tema poole pöördumisest vastu esialgse otsuse lennujaamatasude määra muudatuste jõustumise kohta, välja arvatud juhul, kui sama tähtaja jooksul on võimalik võtta vastu lõplik otsus.
5.   Liikmesriik võib otsustada mitte kohaldada lõikeid 3 ja 4 seoses lennujaamatasude määra või struktuuri muutmisega nendes lennujaamades, mille jaoks:
a)
kehtib siseriikliku õiguse alusel kohustuslik kord, mille kohaselt lennujaamatasud või nende ülemmäära määrab kindlaks või kiidab heaks sõltumatu järelevalveasutus, või
b)
kehtib siseriikliku õiguse alusel kohustuslik kord, mille kohaselt sõltumatu järelevalveasutus kontrollib regulaarselt või huvitatud poolte taotlusel, kas sellistes lennujaamades toimib tegelik konkurents. Kui see on kõnealuse kontrollimise alusel õigustatud, otsustab liikmesriik, et lennujaamatasud või nende ülemmäära määrab kindlaks või kiidab heaks sõltumatu järelevalveasutus. Nimetatud otsust kohaldatakse kõnealuse asutuse läbi viidud kontrollimise alusel nii kaua, kui see on vajalik.
Käesoleva lõike alusel liikmesriigis kohaldatavad menetlused, tingimused ja kriteeriumid peavad olema asjakohased, objektiivsed, mittediskrimineerivad ja läbipaistvad.“
Selle direktiivi artiklis 7 „Läbipaistvus“ on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et lennujaama juhtorgan annab igale lennujaama kasutajale või lennujaama kasutajate esindajatele või ühendustele iga artikli 6 lõikes 1 osutatud konsultatsiooni ajal teavet komponentide kohta, mille alusel kõnealuse lennujaama juhtorgan määrab igas lennujaamas kehtestatud kõigi tasude süsteemi või määra. Kõnealune teave hõlmab vähemalt järgmist:
a)
kehtestatud lennujaamatasude eest osutatavate erinevate teenuste ja infrastruktuuri loetelu;
b)
lennujaamatasude kehtestamise metoodika;
c)
lennujaamatasudega seotud vahendite ja teenuste üldine kulustruktuur;
d)
erinevatest lennujaamatasudest saadav tulu ning nende eest saadavate teenuste kogumaksumus;
e)
igasugune lennujaamatasudega seotud vahendite ja teenuste rahastamine ametivõimude poolt;
f)
lennujaamatasude, lennuliikluse kasvu ja kavandatud investeeringute prognoosid;
g)
lennujaama infrastruktuuri ja seadmete tegelik kasutus teatava ajavahemiku jooksul ning
h)
kõigi suuremate kavandatud investeeringute prognoositav mõju lennujaama võimsusele.
2.   Liikmesriigid tagavad, et lennujaama kasutajad esitavad lennujaama juhtorganile teabe enne iga konsultatsiooni vastavalt artikli 6 lõikes 1 sätestatule, mis hõlmab eelkõige järgmist:
a)
liiklusprognoosid;
b)
nende õhusõidukite koosseis ja kavandatud kasutuse prognoosid;
c)
nende arendusprojektid asjaomases lennujaamas ning
d)
nende nõuded asjaomases lennujaamas.
3.   Riigi õigusaktidest tulenevalt loetakse käesoleva artikli alusel antud teavet konfidentsiaalseks või majanduslikult tundlikuks ning käsitletakse vastavalt sellele. Juhul kui lennujaama juhtorganite aktsiad on börsil noteeritud, täidetakse eelkõige börsieeskirju.“
Nimetatud direktiivi artikli 11 „Sõltumatu järelevalveasutus“ lõigetes 1 ja 7 on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid määravad või loovad riikliku sõltumatu järelevalveasutusena sõltumatu asutuse, et tagada käesoleva direktiivi järgimiseks ning vähemalt artiklis 6 sätestatud ülesannete täitmiseks võetud meetmete nõuetekohane kohaldamine. See asutus võib olla sama üksus, kellele liikmesriik on teinud ülesandeks artikli 1 lõikes 5 osutatud täiendavate reguleerivate meetmete kohaldamise, sh tasude kehtestamise süsteemide ja/või lennujaamatasude määra heakskiitmise, eeldusel et üksus vastab käesoleva artikli lõikes 3 toodud nõuetele.
[…]
7.   Kui sõltumatu järelevalveasutus alustab artiklis 6 sätestatud lennujaamatasude süsteemi või määra muutmise põhjendatuse uurimist, võimaldavad asjaomased pooled talle juurdepääsu vajalikule teabele ning ta peab oma otsuse tegemiseks konsulteerima asjaomaste pooltega. Ilma et see piiraks artikli 6 lõike 4 kohaldamist, teeb sõltumatu järelevalveasutus lõpliku otsuse niipea kui võimalik, kuid igal juhul nelja kuu jooksul alates selles küsimuses tema poole pöördumisest. Nõuetekohaselt põhjendatud erandjuhtudel võib seda ajavahemikku pikendada kahe kuu võrra. Sõltumatu järelevalveasutuse otsused on siduvad, ilma et see piiraks parlamentaarset või kohtulikku läbivaatamist vastavalt liikmesriikides kohaldatavale korrale.“
Saksa õigus
Lennundusseaduse (Luftverkehrsgesetz) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „LuftVG“) artiklis 19b „Lennujaamatasude süsteem“ on ette nähtud:
„(1)   Tsiviillennujaama või -lennuvälja käitaja kehtestab valgustuse, õhusõidukite õhkutõusmise, maandumise ja parkimisega ning reisijate ja kauba käitlemisega seotud rajatiste või teenuste kasutamise eest makstavate tasude süsteemi (tasude süsteem). Tasude süsteem tuleb esitada lennutegevusluba välja andma pädevale asutusele heakskiitmiseks. Heakskiit antakse juhul, kui süsteemis sisalduvad tariifid on kindlaks määratud asjakohaste, objektiivsete, läbipaistvate ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel. Eelkõige tuleb tagada, et
1.
teenused ja taristu, mille suhtes kohaldatakse lennujaamatasu, on selgelt määratletud,
2.
lennujaamatasud on kulupõhiselt arvutatud ja eelnevalt kindlaks määratud,
3.
kõigil lennujaama kasutajatel on võrdne juurdepääs tsiviillennujaama või ‑lennuvälja teenustele ja taristule,
4.
lennujaama kasutajatele ei kehtestata objektiivse põhjenduseta erineva suurusega lennujaamatasusid.
Tsiviillennujaamade ja -lennuväljade puhul on lennujaamatasude avalikust ja üldisest huvist lähtuv diferentseerimine lubatud; selleks kohaldatavad kriteeriumid peavad olema asjakohased, objektiivsed ja läbipaistvad. Tsiviillennujaama tasude süsteemis tuleb diferentseerimisel arvesse võtta mürakaitse eesmärke ja lisaks ka õhusaastet.
[…]
(3)   Ilma et see piiraks lõike 1 sätteid, kohaldatakse tsiviillennujaama, mille aastane vedude maht on üle viie miljoni reisija, lennujaamatasude süsteemile loa andmisel järgmisi norme:
1.
Hiljemalt kuus kuud enne tasude süsteemi kavandatud jõustumist esitab tsiviillennujaama käitaja selle eeskirja kavandi koos seletuskirjaga lennujaama kasutajatele kokkuleppe saavutamiseks. Sama kehtib ka tasude süsteemi muudatuste suhtes. Käesoleva punkti esimeses lauses ette nähtud tähtaega ei kohaldata erakorraliste asjaolude puhul, mille esinemist tuleb lennujaama kasutajatele tõendada.
2.
Hiljemalt viis kuud enne tasude süsteemi kavandatud jõustumist tuleb esitada loataotlus lennutegevusluba välja andma pädevale asutusele. See peab olema põhjendatud. Lennujaama kasutajate vastuväited tuleb arvesse võtta. […]
3.
Luba tuleb anda juhul, kui kinnitatud tasude määr on ettemääratud tegevuskulude suhtes mõistlik ja tasud tagavad teenuste tõhusa osutamise. Lennutegevusluba välja andma pädev asutus võib esimeses lauses nimetatud kontrollimise ära jätta juhul, kui tsiviillennujaama käitaja on lennujaama kasutajatega sõlminud tasude süsteemi osas kirjaliku kokkuleppe ning riigiabi eeskirju ei ole rikutud.
[…]
5.   Tsiviillennujaama käitaja konsulteerib vähemalt korra aastas lennujaama kasutajatega tasude süsteemi üle. […]“.
Halduskohtumenetluse seadustiku (Verwaltungsgerichtsordnung) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni tühistamis- ja kohustamiskaebuseid käsitleva § 42 lõikes 2 on muu hulgas ette nähtud, et kui seaduses ei ole sätestatud teisiti, on haldusakti tühistamiskaebus vastuvõetav ainult siis, kui kaebuse esitaja väidab, et selle haldusaktiga kahjustatakse tema õigusi.
Tsiviilseadustiku (Bürgerliches Gesetzbuch) põhikohtuasjas kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „BGB“) §-s 315 on kehtestatud kriteeriumid, mille alusel Saksa kohtud teostavad lennujaama juhtorgani kinnitatud lennujaamatasude üle kohtulikku kontrolli. See pealkirja „Soorituse kindlaksmääramine ühe lepinguosalise poolt“ kandev säte on sõnastatud järgmiselt:
„(1)   Kui tasu tuli kindlaks määrata ühel lepingupooltest, tuleb kahtluse korral see kindlaks määrata õiglaselt.
(2)   See määratakse kindlaks teisele lepingupoolele esitatud avaldusega.
(3)   Kui kindlaksmääramine tuleb teha
ex aequo et bono
põhimõttel, on see teisele poolele kohustuslik ainult siis, kui see on õiglane. Kui see ei ole õiglane, määratakse see kindlaks kohtuotsusega; sama kehtib ka juhul, kui kindlaksmääramisega viivitatakse.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Lennuettevõtja Deutsche Lufthansa kui lennujaama kasutaja vaidlustab Berliin-Tegeli lennujaama, mida haldab Berliini liidumaa, uue lennujaamatasude süsteemi heakskiitmise.
Berliini liidumaa kui sõltumatu järelevalvega tegeleva asutus andis 13. oktoobri 2014. aasta otsusega BFG koostatud uuele lennujaamatasude süsteemile loa alates 1. jaanuarist 2015 (edaspidi „vaidlusalune luba“).
Deutsche Lufthansa esitas kaebuse nimetatud loa tühistamiseks. Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg (Berliini ja Brandeburgi liidumaade kõrgeim halduskohus, Saksamaa) kuulutas 22. juuni 2016. aasta otsusega selle kaebuse vastuvõetamatuks, kuna Deutsche Lufthansal puudus õigus esitada hagi halduskohtumenetluse seadustiku § 42 lõike 2 tähenduses.
Kohus märkis esiteks, et vastavalt Bundesverwaltungsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) 8. juuli 1977. aasta otsusele LuftVG § 19b-le eelnenud õigusnormi kohta, mis sisaldus 19. juuni 1964. aasta lennutegevuslubade väljaandmise korras (Luftverkehrs-Zulassungs-Ordnung) (BGBl. 1964 I, lk 370), ei ole lennujaamatasude õiguslik alus mitte vaidlusalune luba, vaid lennujaama kasutamine, mistõttu ei ole sellel loal mingit muud iseseisvat õiguslikku mõju, kui anda lennujaama juhtorganile võimalus tugineda lennujaama kasutajate suhtes uuele tariifikorraldusele. LuftVG §-s 19b kinnitatakse, et nimetatud loa avalik-õiguslik toime piirdub sõltumatu järelevalveasutuse ja selle loa adressaadiks oleva lennujaama juhtorgani vahelise suhtega. Kuigi see tõlgendus puudutab põhikohtuasjas kohaldatavat varasemat korraldust, on see jätkuvalt kehtiv.
Teiseks ei ole LuftVG §-l 19b kolmandaid isikuid kaitsvat mõju, millele Deutsche Lufthansa võiks lennujaama kasutajana tugineda. Nimelt ei saa lennujaama kasutajatel olla mittediskrimineerimise ja läbipaistvuse nõuete alusel kaebeõigust lennujaamatasude süsteemile antud loa suhtes.
Kolmandaks allusid lennujaamatasud kuni LuftVG § 19b-le eelnenud õigusnormi kehtetuks tunnistamiseni tsiviilkohtu tehtavale, õiglusel rajanevale kontrollile vastavalt BGB §‑le 315, kuna niisugust kontrolli loeti põhiseadusest tulenevatele nõuetele vastavaks. LuftVG § 19b sellega seoses mõju ei omanud.
Neljandaks tuleb lõpuks tõdeda, et see hinnang on kooskõlas ka direktiiviga 2009/12 ja eelkõige selle artiklitega 6 ja 11.
Deutsche Lufthansa esitas Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburgi (Berliini ja Brandenburgi liidumaade kõrgeim halduskohus, Saksamaa) selle otsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohutule. Deutsche Lufthansa väidab, et eraisiku esitatud tühistamiskaebus tuleb halduskohtumenetluse seadustiku § 42 lõike 2 alusel tunnistada vastuvõetavaks, kui kõnealune isik usutavalt väidab, et tema õigusi on vaidlustatud haldusaktiga kahjustatud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul oleks Deutsche Lufthansal Saksa õiguse kohaselt õigus esitada tühistamishagi, kui vaidlusalusel loal oleks eraõiguslikke suhteid kujundav mõju ehk kui lennujaamatasude süsteemis ühe lepinguosalise kindlaks määratud ja sõltumatu järelevalveasutuse heaks kiidetud tasu oleks siduv lepinguosalistele, kes ei saaks seda kasutuslepingute raames vältida.
Nimelt, kui lennujaamatasude süsteemi loal oleks eraõiguslikke suhteid kujundav mõju, saaksid asjaomased lepinguosalised tugineda põhiseaduse (Grundgesetz) § 2 lõikest 1 tuleneva tegutsemisvabaduse kahjustamisele. Kuna see tegutsemisvabadus hõlmab aga lepinguvabadust ja seega õigust teise lepinguosalisega lepingu sisu osas läbi rääkida, olles igasugusest riiklikust sunnist vaba, võib see olla aluseks lepinguosaliste õigusele esitada hagi halduskohtumenetluse seadustiku § 42 lõike 2 tähenduses.
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks, et postside‑ ja telekommunikatsiooni valdkonnas on Saksa seadusandja näinud sõnaselgelt ette niisuguse eraõiguslikke suhteid kujundava mõju.
Seevastu puudub vähimgi viide sellele, et Saksa seadusandja soovis anda LuftVG § 19b lõike 1 teises lauses ette nähtud loanõudele niisugust eraõiguslikke suhteid kujundavat mõju. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei saa see vaikimine Saksa seadusandja poolt olla juhuslik esiteks seetõttu, et varasemad seadused nägid ette eraõiguslikke suhteid kujundavad sätted, ja teiseks, et käesoleva kohtuotsuse punktis 16 viidatud Bundesverwaltungsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) 8. juuli 1977. aasta kohtuotsust ei saanud eirata. Seega tuleb sellest järeldada, et lennujaama kasutajad ja lennujaama juhtorgan võivad isegi LuftVG §-s 19b sätestatud korras määrata kindlaks lubatud tariifidest kõrvale kalduvad tasud.
Lisaks muudaks see, kui lennujaamatasude süsteemi heakskiitmisel tunnustataks olevat eraõiguslikke suhteid kujundav mõju ja seeläbi tunnustataks lennujaama kasutajate õigust esitada hagi, põhjalikult õiguskaitsevahendite traditsioonilist süsteemi, kuna tsiviilõiguslikud vahendid asendataks haldusõiguslike vahenditega, kuigi Saksa seadusandja ei ole seda võimalust ette näinud.
Võib siiski osutuda, et need riigisisesel õigusel tuginevad kaalutlused ei ole asjakohased, kui direktiivis 2009/12 kehtestatakse põhimõtteliselt, et lennujaama juhtorganitel ja lennujaama kasutajatel ei ole lubatud leppida kokku sõltumatu järelevalveasutuse poolt selle direktiivi artikli 6 lõike 5 esimese lause punkti a alusel heaks kiidetud lennujaamatasudest erinevates lennujaamatasudes.
Teiseks oleks lennujaama kasutajal õigus esitada hagi vaidlusaluse loa sarnase loa tühistamiseks halduskohtumenetluse seadustiku § 42 lõike 2 tähenduses, kui LuftVG § 19b kaitseks lennujaama kasutajaid kolmandate isikute kaitse alusel. Kõnealuses õigusnormis tuleb selle kohta näha siiski ette individualiseerimist võimaldavad faktilised asjaolud, mille alusel saab eristada laiemast üldsusest piisavalt eraldiseisvad isikud.
Kolmandaks tuleb tõdeda, et direktiivis 2009/12 ja eelkõige selle artiklis 3, milles keelatakse igasugune diskrimineerimine, võidakse kehtestada, et vaidlusaluse loa peale esitatud kaebuse puhul tunnustatakse Deutsche Lufthansa õigust esitada hagi halduskohtumenetluse seadustiku artikli 42 lõike 2 tähenduses. See oleks nii, kui tsiviilkohtute BGB § 315 kohaselt õigluse alusel läbi viidav lennujaamatasude süsteemi kontroll ei vasta selle direktiivi nõuetele. Kui on olemas riiklikult reguleeritud tasud, siis oleks nimelt põhiseaduslike normidega vastuolus, kui kohustatud isikutele põhimõtteliselt ei võimaldataks nimetatud tasude kontrolli ei haldus‑ ega tsiviilkohtus.
Neljandaks rõhutab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt leiab ta, et BGB §-s 315 ette nähtud õigluse kriteerium eeldab asjaomaste lepinguosaliste objektiivsete majanduslike huvide tasakaalu ning ammendavat hinnangut lepingu esemele ja selle soorituse tähtsusele, mille jaoks taotletud hind on loetud mõistlikuks vastutasuks. Lisaks on nii, et kuigi kõnealuses sättes ei ole neid ette nähtud, võib selle tasakaalustamise puhul võtta arvesse ka muid asjaolusid – näiteks võimalike eriseaduste sätteid sarnaselt tasusid käsitlevate liidu õiguse põhimõtetega.
Lisaks määrab tsiviilkohus liiga kõrgete tasude korral kindlaks õiglase summa, andes sellele
ex tunc
mõju vastavalt direktiivile 2009/12. Kuigi kohtu poolt tasude uue määra kindlaksmääramisel on tõesti alguses vaid
inter partes
mõju, tuginevad teised kasutajad kindlasti sellele omalt poolt sarnase kaebuse esitamisel, mistõttu toovad need kaebused kaasa üldise tasumäärade võrdsustamise.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab selle kohta, et 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus CTL Logistics (
C‑489/15
,
EU:C:2017:834
) ei võimalda määrata kindlaks seda, kas Euroopa Kohtu selles kohtuotsuses antud tõlgendus on ülekantav direktiiviga 2009/12 reguleeritud lennujaamatasudele, ega ka seda, kas tsiviilkohtute BGB § 315 kohaselt õigluse alusel läbi viidav lennujaamatasude süsteemi kontroll on direktiiviga 2009/12 kooskõlas.
Deutsche Lufthansa õigus esitada hagi lennujaama kasutajana võiks tulla vaidlusaluse loa suhtes esitatud kaebuse puhul kõne alla, kuna direktiivi 2009/12 artikli 11 lõike 7 esimeses lauses tunnustatakse lennujaama kasutajaid kui „asjaomaseid pooli“. Seda direktiivi võiks seega käsitada lennujaama kasutajate huve teenivana, tunnustades nende õigust teabele ja konsulteerimisele.
Bundesverwaltungsgericht (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) leiab, et see, kas Deutsche Lufthansal kui lennujaama kasutajal on vaidlustatud loa peale esitatud tühistamiskaebuse puhul õigus esitada hagi halduskohtumenetluse seadustiku § 42 lõike 2 tähenduses, sõltub direktiivi 2009/12 tõlgendusest, mistõttu otsustas ta menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas liikmesriigi õigusnorm, mille kohaselt tuleb lennujaama juhtorgani kehtestatud lennujaamatasude süsteem esitada sõltumatule järelevalveasutusele heakskiitmiseks, ilma et lennujaama juhtorganil ja lennujaama kasutajal keelataks kehtestada järelevalveasutuse poolt heaks kiidetust erinevat tasumäära, on kooskõlas [direktiiviga 2009/12] ja eelkõige selle artikliga 3, artikli 6 lõigetega 3–5 ning artikli 11 lõigetega 1 ja 7?
2.
Kas nimetatud direktiiviga on kooskõlas liikmesriigi õiguse selline tõlgendus, mille kohaselt on lennujaama kasutajal keelatud vaidlustada sõltumatu järelevalveasutuse heakskiitu lennujaamatasude süsteemile, aga ta saab esitada hagi lennujaama juhtorgani vastu ja väita, et lennujaamatasude süsteemiga kehtestatud tasumäär ei ole õiglane?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Oma esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2009/12 ja eelkõige selle artiklit 3, artikli 6 lõike 5 punkti a ning artikli 11 lõikeid 1 ja 7 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm, mis lubab lennujaama juhtorganil määrata lennujaama kasutajaga kindlaks lennujaamatasud, mis erinevad selle juhtorgani koostatud ja sõltumatu järelevalveasutuse heaks kiidetud lennujaamatasudest selle direktiivi tähenduses.
Nagu eelotsusetaotlusest ja Saksa valitsuse vastustest kohtuistungil Euroopa Kohtu esitatud küsimusele ilmneb, soovis Saksamaa Liitvabariik LuftVG § 19b lõikeid 1 ja 3 vastu võttes kohaldada direktiivi 2009/12 artikli 6 lõike 5 punkti a.
Viimati nimetatud sätte kohaselt võib liikmesriik otsustada mitte kohaldada selle direktiivi artikli 6 lõikeid 3 ja 4 seoses lennujaamatasude määra või struktuuri muutmisega nendes lennujaamades, mille jaoks kehtib riigisisese õiguse alusel kohustuslik kord, mille kohaselt lennujaamatasud või nende ülemmäära määrab kindlaks või kiidab heaks sõltumatu järelevalveasutus.
Käesoleval juhul näib, et lennujaama juhtorgan on pärast lennujaama kasutajatega läbirääkimist määranud kindlaks uue lennujaamatasude süsteemi ja seejärel esitanud selle sõltumatule järelevalveasutusele heakskiitmiseks. See asutus kiitis seega heaks lennujaamatasude ammendava süsteemi. Neil asjaoludel, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 54 märkis, ei piirdunud sõltumatu järelevalveasutuse osalemine nende tasude ülemmäära kindlaksmääramisega või heakskiitmisega.
Direktiivi 2009/12 artikli 6 lõike 5 punkti a sõnastust arvesse võttes tuleb tõdeda, et nii LuftVG § 19b lõigetes 1 ja 3 ette nähtud menetluse kohustuslikkus kui ka asjaolu, et sõltumatu järelevalveasutus kiidab heaks lennujaama juhtorgani koostatud lennujaamatasude süsteemi, tähendavad seda, et lennujaama juhtorgan ei või sellest tasude süsteemist mis tahes viisil kõrvale kalduda ilma, et kõnealuse asutuse heakskiit kaotaks oma kasulikku mõju.
Siit järeldub, et kui LuftVG § 19b lõigete 1 ja 3 taolises õigusnormis nähakse ette kohustuslik menetlus, mille kohaselt kiidab lennujaamatasude süsteemi heaks sõltumatu järelevalveasutus, tuleb seda süsteemi kohustuslikus korras kohaldada kõigile kasutajatele ilma, et eelkõige lennujaama kasutajaga oleks võimalik leppida kokku muudes tasudes kui need, mis on eelnevalt heaks kiidetud.
Seda sõnasõnalist tõlgendust kinnitab ka selle direktiivi kontekstipõhine tõlgendus.
Esiteks, on direktiivi 2009/12 artikli 11 lõikes 7 sätestatud, et sõltumatu järelevalveasutuse otsused on siduvad, ilma et see piiraks parlamentaarset või kohtulikku läbivaatamist vastavalt liikmesriikides kohaldatavale korrale. Sõltumatu järelevalveasutuse otsuste õigusjõud aga muutuks, kui lennujaama juhtorgan võiks sellest kõrvale kalduda, leppides lennujaama kasutajaga kokku muudes tasudes kui need, mis sisalduvad sõltumatu järelevalveasutuse heaks kiidetud lennujaamatasude süsteemis.
Lisaks on nii, nagu selle direktiivi põhjenduse 2 esimeses lauses märgitakse, et liidu seadusandja pidas vajalikuks kehtestada lennujaamatasude olulisi tunnuseid ja tasude kehtestamisviisi reguleeriv ühine raamistik, kuna sellise raamistiku puudumise korral tekib risk, et eiratakse põhinõudeid lennujaama juhtorganite ja lennujaama kasutajate vahelistes suhetes.
Selle ühise raamistiku kehtestamisega antakse sõltumatule järelevalveasutusele oluline roll, mida muu hulgas rõhutatakse direktiivi 2009/12 artikli 11 lõikes 1. Sellest sättest ilmneb nimelt, et sõltumatu järelevalveasutuse ülesanne on tagada nimetatud direktiivi järgimiseks ning vähemalt selle artiklis 6 sätestatud ülesannete täitmiseks võetud meetmete nõuetekohane kohaldamine. Direktiivi 2009/12 põhjenduses 12 on samuti tõdetud, et kõnealuse asutuse osalemisega tagatakse otsuste erapooletus ning selle direktiivi nõuetekohane ja tõhus kohaldamine. Sõltumatu järelevalveasutus peab lisaks tagama mittediskrimineerimise põhimõtte järgimise vastavalt direktiivi 2009/12 artikli 3 esimesele lausele.
Teiseks sellega, et lennujaama juhtorganil lubatakse koos lennujaama kasutajaga kehtestada muid tasusid kui sõltumatu järelevalveasutuse heaks kiidetud lennujaamatasud, seab kahtluse alla konsulteerimise, läbipaistvuse ja lennujaama kasutajate mittediskrimineerimise põhimõtted, nagu need ilmnevad direktiivi 2009/12 artiklist 3, artikli 6 lõigetest 1 ja 2 ning artiklist 7.
Esiteks olgu märgitud, et direktiivi 2009/12 artikli 6 lõike 5 punktis a antakse üksnes liikmesriikidele õigus otsustada selle direktiivi artikli 6 lõikeid 3 ja 4 mitte kohaldada, mistõttu nimetatud riigid peavad jätkuvalt järgima selle artikli lõikeid 1 ja 2. Ent diskrimineerimiskeelu põhimõtte järgimise tagamiseks pannakse direktiivi 2009/12 artikli 6 lõikes 1 liikmesriikidele kohustus kehtestada lennujaama juhtorgani ja lennujaama kasutajate või lennujaama kasutajate esindajate või ühenduste vahelise konsulteerimise kord. Need põhimõtteliselt vähemalt korra aastas toimuvad konsulteerimised puudutavad lennujaamatasude süsteemi toimimist, lennujaamatasude määra ja vajaduse korral osutatavate teenuste kvaliteeti.
Nimetatud direktiivi artikli 6 lõikega 2 innustatakse iseenesest liikmesriike soosima lennujaamatasude süsteemi või lennujaamatasude määra muutmisel konsensuslikku lähenemisviisi. Neil tuleb niisiis tagada, et neis muutmistes on lennujaama juhtorgan ja lennujaama kasutajad võimaluste piires kokku leppinud. Eriti peab lennujaama juhtorgan esitama lennujaama kasutajatele iga ettepaneku lennujaamatasude süsteemi või määra muutmiseks ning kavandatud muudatuste põhjused hiljemalt neli kuud enne muudatuste jõustumist, välja arvatud juhul, kui on tegemist erakorraliste asjaoludega, mida tuleb lennujaama kasutajatele põhjendada. Lennujaama juhtorgan konsulteerib kavandatud muudatuste üle lennujaama kasutajatega ning võtab nende seisukohti enne otsuse vastuvõtmist arvesse. Lennujaama juhtorgan avaldab oma otsuse või soovituse tavaliselt hiljemalt kaks kuud enne selle jõustumist. Kui lennujaama juhtorgan ja lennujaama kasutajad ei jõua kavandatud muudatuste suhtes kokkuleppele, põhjendab lennujaama juhtorgan oma otsust, võttes arvesse lennujaama kasutajate seisukohti.
Seega on ilmne, et direktiivi 2009/12 artikli 6 lõikes 2 sätestatud konsulteerimine lennujaama kasutajatega lennujaamatasude süsteemi või lennujaamatasude määra muutmise korral kaotaks tähtsuse, kui lennujaama juhtorgan võiks pärast viimastega konsulteerimist ja sõltumatult järelevalveasutuselt heakskiidu saamist kalduda selliselt läbi räägitud ja seejärel heaks kiidetud lennujaamatasude süsteemist kõrvale konkreetselt ühe lennujaama kasutaja huvides.
Teiseks, kaldudes kõrvale sõltumatu järelevalveasutuse heaks kiidetud lennujaamatasude süsteemist ühe lennujaamakasutaja huvides, soosiks juhtorgan konkreetselt seda kasutajat ja kahjustaks seeläbi lisaks direktiivi 2009/12 artiklis 3 tagatud mittediskrimineerimise põhimõttele ka selle direktiivi artiklis 7 tagatud läbipaistvuse põhimõtet. Selle direktiivi põhjenduses 13 on märgitud, et lennujaama kasutajate jaoks on oluline saada lennujaama juhtorganilt korrapäraselt teavet selle kohta, kuidas ja mille alusel lennujaamatasusid arvutatakse. Selline läbipaistvus tagaks lennuettevõtjatele ülevaate lennujaama kuludest ja lennujaama investeeringute kulutasuvusest.
Seega on läbipaistvuse ja mittediskrimineerimise põhimõtted omavahel lähedalt seotud selles mõttes, et esimese järgimine võimaldab kasutajatel tugineda teise rikkumisele. Selle tagamiseks, et lennujaamatasud ei tooks kaasa diskrimineerimist lennujaama kasutajate vahel, nagu näeb ette ka direktiivi 2009/12 artikli 3 esimene lause koostoimes selle direktiivi põhjendusega 11, võtavad lennujaama juhtorganid kasutusele lennujaama kasutajatega korrapärase konsulteerimise kohustusliku korra, võimaldades mõlemal poolel pöörduda sõltumatu järelevalveasutuse poole, kui lennujaama kasutajad vaidlustavad lennujaamatasude kohta tehtud otsuse või tasude kehtestamise süsteemi muutmise.
Kolmandaks see, et direktiivi 2009/12 artikli 3 teises lauses lubatakse lennujaamatasude muutmine avalikust ja üldisest huvist lähtuvatel põhjustel, sealhulgas keskkonnakaalutlustel, ei saa eeltoodud järeldusi ümber lükata. Nagu selle sätte kolmandas lauses koostoimes selle direktiivi põhjendusega 15 täpsustatakse, peavad niisuguse muutmise aluseks kasutatud kriteeriumid olema asjakohased, objektiivsed, läbipaistvad ja seega selgesti määratletud.
Siit järeldub, et lennujaamatasusid ei või muuta lennujaama juhtorgani ja eraldiseisva lennujaama kasutaja vahelisel konfidentsiaalsel lepinguläbirääkimisel. Niisuguse muutmisega võib seevastu nõustuda üksnes juhul, kui selles rakendatakse ainult kõikidele lennujaama kasutajatele teada olevaid kriteeriume niivõrd, kuivõrd need on esitatud sõltumatu järelevalveasutuse heakskiidetud lennujaamatasude süsteemis.
Lennujaamatasude muutmise kriteeriumid peavad järelikult olema nimetatud sõltumatule järelevalveasutusele heakskiitmiseks esitatud lennujaamatasude süsteemis, mis eeldab seda, et ühtlasi on lennujaama kasutajatega nende kriteeriumide osas konsulteeritud.
Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2009/12 ja eelkõige selle artiklit 3, artikli 6 lõike 5 punkti a ning artikli 11 lõikeid 1 ja 7 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm, mis lubab lennujaama juhtorganil määrata lennujaama kasutajaga kindlaks lennujaamatasud, mis erinevad selle juhtorgani koostatud ja sõltumatu järelevalveasutuse heaks kiidetud lennujaamatasudest selle direktiivi tähenduses.
Teine küsimus
Oma teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2009/12 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õiguse selline tõlgendus, mille kohaselt on lennujaama kasutajal keelatud otse vaidlustada sõltumatu järelevalveasutuse heakskiitu lennujaamatasude süsteemile, aga ta saab esitada tsiviilkohtusse hagi lennujaama juhtorgani vastu ja väita sellega seoses üksnes seda, et sellelt kasutajalt nõutav lennujaamatasude süsteemiga kehtestatud tasumäär ei ole õiglane.
Kõigepealt tuleb tõdeda, et kuna direktiivi 2009/12 artikli 11 lõike 7 viimases lauses sätestatakse, et sõltumatu järelevalveasutuse otsused on siduvad, ilma et see piiraks parlamentaarset või kohtulikku läbivaatamist vastavalt liikmesriikides kohaldatavale korrale, siis võib seda sätet tõlgendada nii, et sellega antakse liikmesriikidele võimalus valida parlamentaarse või kohtuliku kontrolli vahel.
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte liidu õiguse üldpõhimõte, mis tuleneb liikmesriikide ühesugustest põhiseaduslikest tavadest ja mis täna on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 (vt selle kohta 13. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
, punkt
). Lisaks näeb ELL artikli 19 lõike 1 teine lõik ette, et liikmesriigid kehtestavad liidu õigusega hõlmatud valdkondades tulemusliku õiguskaitse tagamiseks vajalikud õiguskaitsevahendid.
Siit järeldub, et kohtuliku kontrolli puudumist ei saa kompenseerida parlamentaarse kontrolliga.
Lisaks on nii, nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 32–40 sisuliselt märkis, et aluspõhimõtteid, millel direktiiv 2009/12 põhineb ja milleks on diskrimineerimise puudumine, läbipaistvus ja huvitatud isikutega konsulteerimine lennujaamatasude süsteemi või lennujaamatasude määra muutmisel, mis on tagatud selle direktiivi artiklites 3, 7 ja 6 koostoimes nimetatud direktiivi põhjendustega 9 ja 11–13, tuleb samal ajal vaadelda nii lennujaama juhtorgani kohustusena kui ka õigusena, millele võivad kohtus tugineda lennujaama kasutajad kui „asjaomased pooled“ direktiivi 2009/12 artikli 11 lõike 7 tähenduses.
Neil asjaoludel on liikmesriikide kohtutel kohustus tagada nende õiguste kohtulik kaitse, mis tulenevad isikutele direktiivist 2009/12 (vt selle kohta eelkõige 13. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
, punkt
).
Sellega seoses on nii, et kuigi põhimõtteliselt peab isiku õigus olla menetlusosaline ning tema õigustatud huvi olema määratletud riigisiseses õiguses, nõuab liidu õigus siiski ELL artikli 19 lõike 1 teise lõigu kohaselt, et liikmesriigi õigusaktid ei kahjustaks õigust tõhusale kohtulikule kaitsele (vt selle kohta 13. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
, punkt
).
Tõhusa kohtuliku kaitse põhimõte iseenesest ei nõua, et oleks olemas iseseisev õiguskaitsevahend, mille peamine eesmärk on vaidlustada riigisiseste õigusnormide vastavus liidu õigusnormidele, samas kui on olemas üks või rohkem õiguskaitsevahendit, mis kaudselt võimaldab tagada üksikisikutele liidu õigusest tulenevate õiguste austamise (vt selle kohta 13. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
, punktid
ja
).
Sellega seoses on nii, et kuigi põhimõtteliselt tuleb iga liikmesriigi riigisiseses õiguskorras määrata pädevad kohtud ja kehtestada menetlusnormid nende kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada isikute liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse, ei tohi need menetlusnormid muuta eelkõige liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (vt selle kohta 13. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks on liikmesriigi kohtul kohustus tõlgendada talle esitatud kaebuste suhtes kohaldatavaid menetlusnorme nii palju kui võimalik selliselt, et nende kohaldamine aitaks saavutada eesmärki tagada liidu õigusest isikutele tulenevate õiguste tõhus kohtulik kaitse (vt selle kohta 13. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
, punkt
). Peale selle ei saa liikmesriigi kohus põhjendatult asuda seisukohale, et riigisisest õigust on tal võimatu tõlgendada kooskõlas liidu õigusega ainult seetõttu, et seda sätet on järjepidevalt tõlgendatud selle õigusega vastuolus olevas tähenduses (11. septembri 2018. aasta kohtuotsus IR,
C‑68/17
,
EU:C:2018:696
, punkt
).
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu teisele küsimusele tuleb vastata just neist kaalutlustest lähtudes.
Käesoleval juhul ilmneb eelotsusetaotlusest, et haldusakti vastu esitatud tühistamiskaebuse võib Saksamaal halduskohtumenetluse seadustiku § 42 lõike 2 alusel tunnistada vastuvõetavaks üksnes juhul, kui kaebuse esitaja väidab, et tema õigusi on selle aktiga kahjustatud. Käesoleva kohtuotsuse punktis 16 viidatud Bundesverwaltungsgerichti (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim halduskohus) 8. juuli 1977. aasta kohtuotsusest alates on otsus, millega sõltumatu järelevalveasutus kiidab heaks lennujaamatasude süsteemi, käsitatav nii, et sellel on õiguslikud tagajärjed üksnes selle asutuse ja lennujaama juhtorgani vahelises suhtes. Niisuguse otsuse saab seega tsiviilkohtus vaidlustada üksnes kaudselt seoses hagiga, mis on esitatud lennujaama juhtorgani tasu maksmist nõudva otsuse peale. Lisaks peab tsiviilkohus, kellele BGB § 315 lõikes 3 pannakse kohustus asi õiglaselt lahendada, tasakaalustama asjaomaste lepinguosaliste objektiivsed majanduslikud huvid, aga ka ammendavalt hindama lepingu eset ja selle soorituse tähtsust, mille jaoks taotletud hind on loetud mõistlikuks vastutasuks. Riigisisesest kohtupraktikast ilmneb siiski, et tsiviilkohus võib võtta arvesse ka muid eriseadustest tulenevaid asjaolusid, näiteks liidu õiguse põhimõtteid.
Seega tuleb määrata kindlaks, kas põhikohtuasjas ei vii asjaolu, et lennujaama kasutajal, kes soovib vaidlustada sõltumatu järelevalveasutuse otsust kiita heaks lennujaamatasude süsteem direktiivi 2009/12 alusel, on kohustus pöörduda tsiviilkohtusse, kes lahendab asja BGB § 315 lõike 3 alusel õiglaselt, selleni, et selle direktiiviga antud õiguste kasutamine muutub praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks, mis on tõhususe põhimõttega vastuolus (vt selle kohta 13. märtsi 2007. aasta kohtuotsus Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
, punkt
ja viidatud kohtupraktika).
Sellega seoses piisab, kui tõdeda, nagu ka Euroopa Kohus on juba sarnases kontekstis märkinud, et kuna BGB § 315 lõike 3 kohaldamine puudutab üksnes konkreetse lepingu majanduslikku mõttekust, eirab see tõsiasja, et vaid ühtsetel kriteeriumidel põhinev kasutustasude kindlaksmääramine võimaldab tagada, et kasutustasude poliitikat kohaldatakse kõikide asjaomaste ettevõtjate suhtes ühtemoodi (vt selle kohta 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus CTL Logistics,
C‑489/15
,
EU:C:2017:834
, punkt
).
Lisaks on nii, nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 77 märkis, et tsiviilkohtu kontrolli alla ei kuulu muud lennujaamatasude heakskiitmisega päädinud menetluse „otsustavad“ asjaolud, nagu sõltumatu järelevalveasutuse tahteavaldusega seotud küsimused või võimalikud menetlusnormide rikkumised, mis võivad olla mõjutanud heakskiitva otsuse sisu.
Lõpetuseks tuleb märkida, et õigluse põhimõttel põhinev kasutustasude kontroll ja vastaval juhul BGB § 315 lõike 3 alusel
ex aequo et bono
hinnangu tulemusel tehtav otsus on vastuolus lennujaama kasutajate mittediskrimineerimise põhimõttega, mis on tagatud direktiivi 2009/12 artikliga 3, eelkõige sellepärast, et Saksa tsiviilkohtute otsuste õiguslikud tagajärjed kehtivad vaid nende kohtute lahendatud konkreetsete kohtuvaidluste poolte suhtes (vt analoogia alusel 9. novembri 2017. aasta kohtuotsus CTL Logistics,
C‑489/15
,
EU:C:2017:834
, punktid
ja
).
Siit järeldub, et BGB § 315 lõige 3, mille kohaselt lennujaama kasutajatel on võimatu saavutada kohtulikku kontrolli, mis viiakse läbi objektiivsete asjaolude alusel ja millega saab tagada direktiivis 2009/12 sätestatud tingimuste täieliku järgimise, ei võimalda Saksa tsiviilkohtutel tagada neile kasutajatele tõhusat kohtulikku kaitset.
Neil asjaoludel tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2009/12 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õiguse selline tõlgendus, mille kohaselt ei saa lennujaama kasutaja otse vaidlustada otsust, millega sõltumatu järelevalveasutus kiitis heaks lennujaamatasude süsteemi, aga ta saab esitada tsiviilkohtusse hagi lennujaama juhtorgani vastu ja väita sellega seoses üksnes seda, et sellelt kasutajalt nõutav lennujaamatasude süsteemiga kehtestatud tasumäär ei ole õiglane.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. märtsi 2009. aasta direktiivi 2009/12/EÜ lennujaamatasude kohta ja eelkõige selle artiklit 3, artikli 6 lõike 5 punkti a ning artikli 11 lõikeid 1 ja 7 tuleb tõlgendada nii, et nendega on vastuolus niisugune riigisisene õigusnorm, mis lubab lennujaama juhtorganil määrata lennujaama kasutajaga kindlaks lennujaamatasud, mis erinevad selle juhtorgani koostatud ja sõltumatu järelevalveasutuse heaks kiidetud lennujaamatasudest selle direktiivi tähenduses.

2.
Direktiivi 2009/12 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õiguse selline tõlgendus, mille kohaselt ei saa lennujaama kasutaja otse vaidlustada otsust, millega sõltumatu järelevalveasutus kiitis heaks lennujaamatasude süsteemi, aga ta saab esitada tsiviilkohtusse hagi lennujaama juhtorgani vastu ja väita sellega seoses üksnes seda, et sellelt kasutajalt nõutav lennujaamatasude süsteemiga kehtestatud tasumäär ei ole õiglane.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.