CELEX: 62020CJ0168
Trimitere preliminară
Libera circulație a persoanelor
Cetățenia Uniunii
Articolul 21 TFUE
Libertatea de stabilire
Articolul 49 TFUE
Egalitate de tratament
Directiva 2004/38/CE
Articolul 24 alineatul (1)
Reglementare a Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord care condiționează excluderea, în principiu integrală și automată, din masa credală a unor drepturi la pensie rezultate dintr‑o schemă de pensii de o cerință de autorizare, în scopuri fiscale, a schemei de pensii în cauză
Impunerea acestei cerințe într‑o procedură de insolvență a unui cetățean al Uniunii care și‑a exercitat dreptul la liberă circulație pentru a exercita, cu titlu permanent, o activitate independentă în Regatul Unit
Drepturi la pensie obținute de acest cetățean al Uniunii dintr‑o schemă de pensii constituită și autorizată în scopuri fiscale în statul său membru de origine
Înlăturarea acestor drepturi la pensie de la beneficiul respectivei excluderi din masa credală
Aplicarea în privința acestor drepturi la pensie a unui regim de excludere din masa credală în mod clar mai puțin avantajos pentru persoana aflată în stare de insolvență

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolelor 21 și 49 TFUE, precum și a Directivei 2004/38/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 29 aprilie 2004 privind dreptul la liberă circulație și ședere pe teritoriul statelor membre pentru cetățenii Uniunii și membrii familiilor acestora, de modificare a Regulamentului (CEE) nr. 1612/68 și de abrogare a Directivelor 64/221/CEE, 68/360/CEE, 72/194/CEE, 73/148/CEE, 75/34/CEE, 75/35/CEE, 90/364/CEE, 90/365/CEE și 93/96/CEE (
JO 2004, L 158, p. 77
, rectificare în
JO 2004, L 229, p. 35
, Ediție specială, 05/vol. 7, p. 56).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între BJ și OV, acționând în calitate de lichidatori în procedura de faliment a domnului M (denumiți în continuare „lichidatorii”), pe de o parte, și doamna M, MH, ILA și domnul M (denumiți în continuare, împreună, „domnul M și alții”), pe de altă parte, în legătură cu reclamarea de către lichidatori, în favoarea masei credale, a drepturilor la pensie ale domnului M, resortisant irlandez, obținute dintr‑o schemă de pensii constituită în Irlanda și autorizată în temeiul dreptului fiscal irlandez.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Regulamentul (CE) nr. 1346/2000
Articolul 3 din Regulamentul (CE) nr. 1346/2000 al Consiliului din 29 mai 2000 privind procedurile de insolvență (
JO 2000, L 160, p. 1
, Ediție specială, 19/vol. 1, p. 143), intitulat „Competență internațională”, prevedea, la alineatul (1):
„Competența de a deschide procedura de insolvență revine instanțelor din statul membru pe teritoriul căruia se află centrul intereselor principale ale unui debitor. În cazul unei societăți sau persoane juridice, centrul intereselor principale este prezumat a fi, până la proba contrarie, locul unde se află sediul social.”
Potrivit articolului 4 din acest regulament, intitulat „Lege aplicabilă”:
„(1)   În absența unei dispoziții contrare în prezentul regulament, legea aplicabilă procedurii de insolvență și efectelor acesteia este legea statului membru pe al cărui teritoriu este deschisă procedura, denumit în continuare «stat de deschidere».
(2)   Legea statului de deschidere determină condițiile pentru deschiderea, desfășurarea și închiderea procedurii de insolvență. Aceasta determină în special:
[…]
(b)
bunurile care formează obiectul desistării și regimul aplicabil bunurilor dobândite de debitor ulterior deschiderii procedurii de insolvență;
[…]”
Regulamentul nr. 1346/2000 a fost abrogat și înlocuit prin Regulamentul (UE) 2015/848 al Parlamentului European și al Consiliului din 20 mai 2015 privind procedurile de insolvență (
JO 2015, L 141, p. 19
). Cu toate acestea, având în vedere data faptelor din cauza principală, numai Regulamentul nr. 1346/2000 se aplică
ratione temporis
acesteia.
Directiva 2004/38
Articolul 24 din Directiva 2004/38, intitulat „Egalitatea de tratament”, prevede, la alineatul (1):
„Sub rezerva dispozițiilor speciale prevăzute expres de tratat și de dreptul derivat, orice cetățean al Uniunii care, în temeiul prezentei directive, își are reședința pe teritoriul statului membru gazdă se bucură de egalitate de tratament în raport cu resortisanții statului membru respectiv în domeniul de aplicare al tratatului. […]”
Regulamentul (UE) nr. 492/2011
Considerentul (1) al Regulamentului (UE) nr. 492/2011 al Parlamentului European și al Consiliului din 5 aprilie 2011 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Uniunii (
JO 2011, L 141, p. 1
) are următorul cuprins:
„Regulamentul (CEE) nr. 1612/68 al Consiliului din 15 octombrie 1968 privind libera circulație a lucrătorilor în cadrul Comunității [
JO 1968, L 257, p. 2
, Ediție specială, 05/vol. 1, p. 11] a fost modificat de mai multe ori și în mod substanțial. Este necesar, din motive de claritate și de raționalizare, să se codifice regulamentul menționat.”
Potrivit articolului 7 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 492/2011:
„(1)   Lucrătorul resortisant al unui stat membru nu poate fi tratat diferit, pe teritoriul celorlalte state membre, față de lucrătorii naționali, pe criterii de cetățenie, în ceea ce privește condițiile de încadrare în muncă și de muncă și, în special, în ceea ce privește remunerarea, concedierea și, în cazul în care rămâne fără un loc de muncă, reintegrarea profesională și reangajarea.
(2)   Acesta beneficiază de aceleași avantaje sociale și fiscale ca și lucrătorii naționali.”
Dreptul Regatului Unit
Norme privind efectul falimentului asupra drepturilor la pensie rezultate din sistemele de pensii autorizate
Welfare Reform and Pensions Act 1999 (Legea din 1999 privind reforma sistemului de asigurări sociale și de pensii, denumită în continuare „WRPA 1999”), intrată în vigoare la 29 mai 2000, prevede, la articolul 11:
„Efectul insolvenței asupra drepturilor la pensie: sistemele autorizate
(1)
În cazul în care se pronunță o hotărâre judecătorească de deschidere a procedurii de insolvență împotriva unei persoane ca urmare a unei cereri depuse sau acțiuni introduse după intrarea în vigoare a prezentului articol, drepturile de care aceasta beneficiază în temeiul unui sistem de pensii autorizat sunt excluse din masa credală.
(2)
În prezentul articol, «sistem de pensii autorizat» înseamnă:
(a)
o schemă de pensii înregistrată în temeiul articolului 153 din Finance Act 2004 [Legea finanțelor din 2004];
[…]
(h)
orice sistem de pensii de orice natură care poate fi recunoscut prin norme emise de secretarul de stat;
[…]”
În ceea ce privește sistemele de pensii autorizate, lichidatorii pot, în temeiul articolului 15 din WRPA 1999, să solicite în justiție recuperarea contribuțiilor de pensie considerate ca fiind „excesive”.
Occupational and Personal Pension Schemes (Bankruptcy) (nr. 2) (Regulations) 2002 [Decretul nr. 2 din 2002 privind sistemele de pensii ocupaționale și personale (faliment)] (denumit în continuare „Decretul 2/2002”) prevede la articolul 2 alineatul (1) litera (c):
„Sistemele de pensii vizate:
(1)
Sistemele vizate în sensul articolului 11 alineatul (2) litera (h) din [WRPA 1999] («sistemele de pensii autorizate») sunt sisteme […]
[…]
(c)
cărora li se aplică articolul 308 A din [Income Tax (Earnings and Pensions) Act 2003] [Legea din 2003 privind impozitul pe venit (remunerații și pensii)] (scutirea contribuțiilor la o schemă de pensii străină);
[…]”
Articolul 308 A din Income Tax (Earnings and Pensions) Act 2003 [Legea din 2003 privind impozitul pe venit (remunerații și pensii), denumită în continuare „ITEPA”] prevede:
„Scutirea contribuțiilor la o schemă de pensii străină
(1)
Nu este obligat la plata impozitului pe venit pentru remunerații angajatorul care plătește contribuții în temeiul unei scheme de pensii străine care îndeplinește condițiile pentru un salariat care este un beneficiar migrant vizat de schema de pensii.
(2)
În alineatul (1)
«schemă de pensii străină care îndeplinește condițiile» și
«beneficiar migrant vizat»
au aceeași semnificație ca în anexa 33 la Legea finanțelor din 2004 (scheme de pensii străine: avantaj al beneficiarului migrant).”
Noțiunea „schemă de pensii străină” (
overseas pension scheme
), în sensul articolului 308 A din ITEPA, este definită la articolul 150 alineatul (7) din Legea finanțelor din 2004 după cum urmează:
„[…] «schema de pensii străină» se definește ca o schemă de pensii (alta decât o schemă de pensii înregistrată) care
(a)
este constituită într‑o țară sau pe un teritoriu în afara Regatului Unit și
(b)
îndeplinește toate condițiile prevăzute în scopul prezentului titlu prin ordinul adoptat de autoritățile fiscale (Board of Inland Revenue).”
Pension Schemes (Categories of Country and Requiments for Overseas Pension Schemes and Recognised Overseas Pension Schemes) Regulations 2006 [Decretul din 2006 privind schemele de pensii (categorii de țări și condiții prevăzute pentru schemele de pensii străine și schemele de pensii străine recunoscute)] prevede că condițiile prevăzute la articolul 150 alineatul (7) litera (b) din Legea finanțelor din 2004 sunt îndeplinite, printre altele, dacă schema este o schemă de pensii ocupaționale în cazul în care în țara sau teritoriul în care a fost constituită există un organism care controlează schemele de pensii ocupaționale și care controlează schema în cauză și dacă schema este recunoscută în scopuri fiscale.
Pentru a putea fi calificată drept „schemă de pensii străină care îndeplinește condițiile” (
qualifying overseas pension scheme
), în sensul articolului 308 A din ITEPA și, astfel, pentru a putea intra în domeniul de aplicare al articolului 11 din WRPA 1999, o schemă de pensii străină trebuie să îndeplinească condițiile prevăzute la punctul 5 din anexa 33 la Legea finanțelor din 2004, al cărui alineat (1) prevede:
„În sensul prezentei anexe, o schemă de pensii străine este o schemă de pensii care îndeplinește condițiile dacă:
(a)
administratorul schemei a notificat autorităților fiscale că aceasta este o schemă de pensii străină și a prezentat dovezile solicitate de acestea care atestă că este o schemă de pensii străină;
(b)
administratorul schemei s‑a obligat față de autoritățile fiscale să le informeze dacă schema încetează să mai fie o schemă de pensii străină;
(c)
administratorul schemei s‑a angajat față de autoritățile fiscale să se conformeze tuturor cerințelor privind informațiile dorite privind cristalizarea prestației impuse administratorului schemei, […]
[…]”
Norme privind efectul falimentului asupra drepturilor la pensie rezultate din sistemele de pensii neautorizate
Articolul 12 din WRPA 1999 prevede:
„Efectul falimentului asupra drepturilor la pensie: sistemele neautorizate
(1)
Secretarul de stat poate prevedea, direct sau indirect, prin decret că drepturile pe care o persoană le obține dintr‑un sistem de pensii neautorizat sunt excluse din patrimoniul unei persoane atunci când este declarat falimentul împotriva acesteia. […]
(2)
Decretele adoptate în temeiul prezentului articol pot prevedea în special:
(a)
excluderea drepturilor care decurg dintr‑un sistem de pensii neautorizat din patrimoniul unei persoane:
(i)
printr‑o ordonanță dată cu privire la cererea sa de către o instanță desemnată sau
(ii)
în conformitate cu un acord care îndeplinește condițiile impuse încheiat între ea și lichidatorul său,
(b)
posibilitatea ca instanța să își întemeieze decizia referitoare la o astfel de ordonanță pe:
(i)
nevoile pe care persoana și familia sa le vor putea avea în viitor și
(ii)
probabilitatea ca aceasta să primească prestații (cu titlu de pensie sau nu) în temeiul drepturilor sale care țin de alte sisteme de pensii și (dacă aceasta este situația) măsura în care aceste prestații par a fi suficiente pentru a răspunde unor astfel de nevoi; […]”
Conform articolului 12 alineatul (2) din WRPA 1999, articolele 4-6 din Decretul 2/2002 permit persoanei aflate în stare de insolvență să solicite instanței la care este deschisă procedura de insolvență să excludă total sau parțial din masa sa credală drepturile pe care le obține dintr‑un sistem de pensii neautorizat, având în vedere nevoile pe care aceasta și familia sa le vor putea avea în viitor sau să negocieze cu lichidatorul său un acord care îndeplinește condițiile impuse având un efect similar.
Litigiul principal și întrebările preliminare
Înainte de a fi declarat în faliment, domnul M își desfășura activitatea de dezvoltator imobiliar în principal, dacă nu exclusiv, în Irlanda, prin intermediul MMC, o societate de drept irlandez.
În anul 2002, această societate a instituit, în schimbul plății de către domnul M a unei prime unice de 6161256 de euro, o schemă de pensii ocupaționale sub forma unei asigurări încheiate cu ILA și reglementată de dreptul irlandez, pentru care vor fi plătite prestații la data pensionării domnului M sau a decesului prematur al acestuia.
La 16 iulie 2009, domnul M și doamna M au constituit S Industries, societate de drept irlandez, la care domnul M a fost administrator până la 14 aprilie 2012, precum și salariat în perioada cuprinsă între 1 decembrie 2009 și 31 ianuarie 2011.
Prin actul autentic din 31 august 2009, S Industries a instituit o schemă de pensii, reglementată de dreptul irlandez, de care personalul acestei societăți avea vocația de a beneficia, dar ai cărei singuri beneficiari erau în realitate domnul M, doamna M și fiul lor RM (denumită în continuare „schema de pensii în discuție în litigiul principal”).
Această schemă a fost concepută în mod special pentru a putea fi autorizată ca schemă de prestații pentru pensie, astfel cum este definită de dreptul fiscal irlandez.
Prin scrisoarea din 28 octombrie 2009, autoritățile fiscale irlandeze au informat MH că această schemă fusese autorizată ca schemă de prestații pentru pensie în sensul legislației fiscale irlandeze, cu efect de la 30 august 2009.
Prin actul de cesiune din 7 decembrie 2009, MMC a cedat asigurarea încheiată cu ILA către MH, domnului M și doamnei M în calitate de administratori ai schemei de pensii în discuție în litigiul principal, pentru ca această schemă să îi asigure domnului M o pensie corespunzătoare în raport cu asigurarea încheiată. Pentru acest motiv, asigurarea menționată a fost integrată în schema de pensii în discuție în litigiul principal.
În luna noiembrie 2010, ca urmare a prăbușirii pieței imobiliare irlandeze, MMC a intrat în lichidare în Irlanda, la cererea National Asset Management Agency (Agenția Națională de Administrare a Activelor, Irlanda), care dobândise datoriile acestei societăți înscrise în conturi la Banca Irlandei.
Începând cu luna februarie 2011, domnul M a trăit parțial la Londra (Regatul Unit). Începând cu luna iulie 2011, domnul M și doamna M s‑au mutat cu titlu permanent la Londra.
Într‑o perioadă de până la 31 august 2011, administratorii schemei de pensii în discuție în litigiul principal au efectuat mai multe plăți în favoarea domnului M, acesta împlinind vârsta de 60 de ani în anul 2010. Nu a fost plătită nicio contribuție în această schemă în numele domnului M sau al doamnei M după mutarea lor în Regatul Unit.
La momentul mutării sale în Regatul Unit, domnul M avea importante datorii personale în special față de Agenția Națională de Administrare a Activelor, cuantumul total al creanțelor care grevau patrimoniul său depășind, potrivit lichidatorilor, un miliard de euro.
Prin actul din 26 iulie 2011, domnul M a fost revocat din mandatul său de administrator al schemei de pensii în discuție în litigiul principal, MH și doamna M rămânând singurii administratori ai acestei scheme.
Începând cu luna august 2011, domnul M a închiriat birouri la Londra pentru a exercita activități de consultanță în tranzacții și construcții imobiliare în Regatul Unit.
Prin scrisoarea din 26 martie 2012, consilierul fiscal al domnului M a informat autoritățile fiscale irlandeze că acesta are în prezent domiciliul la Londra și a prezentat autorităților fiscale din Regatul Unit declarația de TVA a domnului M pentru perioada care se încheia la 31 iulie 2012, precum și declarația sa de venituri pentru perioada care se încheia la 5 aprilie 2012.
La 13 aprilie 2012, S Industries a fost înregistrată în temeiul reglementării Regatului Unit, și anume Companies Act 2006 (Legea din 2006 privind societățile), în calitate de societate străină care a înființat un sediu în Regatul Unit. Din cererea de înregistrare a acestei societăți reiese că data deschiderii acestui sediu era 1 decembrie 2011, că sediul său se situa la Londra și că domnul M era administratorul, iar doamna M administratoarea și secretara societății.
La 2 noiembrie 2012, domnul M a fost declarat în stare de faliment de High Court of Justice (England & Wales) [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor), Regatul Unit)] pe baza declarației acestuia din aceeași zi.
Prin cererea introdusă la instanța de trimitere la 1 noiembrie 2018, lichidatorii au solicitat, în beneficiul masei credale, drepturile privind asigurarea inclusă în schema de pensii în discuție în litigiul principal. Potrivit lichidatorilor, această asigurare ar fi avut, la 19 august 2020, o valoare de 8462870,24 euro, fapt contestat de domnul M.
În apărarea lor, domnul M și alții au arătat că dreptul Uniunii, în special articolele 21, 45 și 49 TFUE, articolul 24 din Directiva 2004/38, precum și articolul 7 alineatul (2) din Regulamentul nr. 492/2011, impune ca toate drepturile rezultate din schema de pensii în discuție în litigiul principal să fie excluse din masa credală cu titlu de drepturi rezultate dintr‑un sistem de pensii autorizat prevăzute la articolul 11 din WRPA 1999. În subsidiar, aceștia solicită ca instanța de trimitere să dispună excluderea drepturilor menționate din masa credală în temeiul articolului 12 din WRPA 1999.
Instanța de trimitere arată, mai întâi, în ceea ce privește reglementarea Regatului Unit aplicabilă în cauza principală, că este cert că schema de pensii în discuție în litigiul principal nu a fost înregistrată la autoritățile fiscale din Regatul Unit în temeiul articolului 153 din Legea finanțelor din 2004 și că schema de pensii menționată nu constituie, așadar, un sistem de pensii autorizat, astfel cum este prevăzut la alineatul (2) litera (a) al articolului 11 din WRPA 1999, ale cărui drepturi sunt excluse din masa credală în temeiul alineatului (1) al acestui articol 11.
Această instanță arată în plus că obiectivul articolelor 11-16 din WRPA 1999 urmărește ca drepturile la pensie să fie concepute, iar avantajul fiscal aferent acestora să fie acordat pentru a oferi sprijin financiar particularilor în cadrul viitoarei lor pensii, iar nu în vederea protejării intereselor financiare ale creditorilor în caz de faliment al particularilor înainte de pensionare și că, cu excepția unor cotizații așa‑numite „excesive”, aceste drepturi sunt excluse din masa credală.
Aplicarea articolului 11 din WRPA 1999 ar fi, în general, limitată la schemele autorizate din punct de vedere fiscal, întrucât una dintre caracteristicile acestor scheme este că prestațiile care pot fi plătite în temeiul acestora sunt limitate.
În schimb, prestațiile care pot fi plătite în temeiul unor scheme neautorizate, astfel cum sunt prevăzute la articolul 12 din WRPA 1999, nu ar fi limitate, ceea ce ar putea, potrivit instanței de trimitere, să explice motivul pentru care acestea nu sunt excluse integral din masa credală, ci numai până la concurența nevoilor rezonabile ale persoanei aflate în stare de insolvență și ale familiei sale și cu acordul lichidatorilor sau al unei instanțe căreia i‑ar fi rezervată o putere discreționară în această privință.
Înregistrarea în temeiul articolului 153 din Legea finanțelor din 2004 a unei scheme de pensii străine precum schema de pensii în discuție în litigiul principal care conduce la excluderea din masa credală a drepturilor rezultate din această schemă în temeiul articolului 11 alineatul (1) din WRPA 1999 ar fi, în principiu, posibilă. Aceasta ar da naștere unor avantaje fiscale precum scutirea fiscală a contribuțiilor la schemă, precum și a veniturilor și a câștigurilor rezultate din aceasta, dar ar prezenta și inconveniente precum, în special, limitarea plăților care pot fi efectuate de schemă fără a da naștere unei datorii fiscale.
În consecință, o astfel de înregistrare nu ar constitui o simplă formalitate, ci un demers care implică consecințe considerabile.
În plus, ar fi evident că resortisanți ai statelor membre ale Uniunii Europene sunt mai susceptibili decât resortisanții Regatului Unit de a fi dobândit drepturi la pensie care intră sub incidența unor sisteme care nu sunt înregistrate în temeiul articolului 153 din Legea finanțelor din 2004.
În această privință, instanța de trimitere consideră că administratorii unei scheme de pensii constituite astfel încât să îndeplinească condițiile de autorizare impuse de legislația fiscală irlandeză, precum schema de pensii în discuție în litigiul principal, ar putea să nu dorească în mod necesar ca această schemă să îndeplinească și condițiile de autorizare impuse de legislația fiscală a Regatului Unit.
Pe de altă parte, instanța de trimitere consideră că, din moment ce îndeplinește condițiile impuse de Decretul din 2006 menționat la punctul 14 din prezenta hotărâre, schema de pensii, în special dacă este vorba despre o schemă de pensii ocupaționale care este controlată de un organism stabilit în țara sau pe teritoriul în care a fost constituită, poate fi calificată drept „schemă de pensii străină”, în sensul articolului 150 alineatul (7) din Legea finanțelor din 2004.
Cu toate acestea, dacă administratorii schemei de pensii în cauză nu au întreprins demersurile necesare pentru ca această schemă să îndeplinească condițiile prevăzute la punctul 5 1 din anexa 33 la Legea finanțelor din 2004, referitoare în special la notificarea schemei autorităților fiscale din Regatul Unit, la demonstrarea față de acestea a faptului că este vorba despre o schemă de pensii și la angajamentul de a respecta anumite cerințe de informare a acestor autorități, schema menționată nu ar putea fi calificată drept „schemă de pensii care îndeplinește condițiile”, în sensul articolului 308 A din ITEPA, astfel încât drepturile rezultate din această schemă nu ar fi excluse din masa credală, în temeiul articolului 11 alineatul (1) din WRPA 1999.
Deși, într‑adevăr, aceste condiții nu ar fi dificil de îndeplinit și nu ar implica, în practică, respectarea unor cerințe deosebit de dificile, ar exista, în general, un interes scăzut al administratorilor unei scheme de pensii de a efectua demersurile necesare pentru ca aceasta să poată deveni o „schemă de pensii care îndeplinește condițiile”, în sensul articolului 308 A din ITEPA.
Situația ar fi diferită numai într‑o ipoteză, care nu ar fi însă cea în discuție în litigiul principal, în care se intenționează să se plătească cotizații schemei sau în numele beneficiarilor care s‑au instalat în Regatul Unit.
Pe de altă parte, instanța de trimitere consideră că, deși schema de pensii în discuție în litigiul principal poate fi calificată drept „schemă de pensii neautorizată”, în sensul articolului 12 din WRPA 1999, dispozițiile care reglementează excluderea din masa credală a drepturilor rezultate dintr‑o astfel de schemă sunt mai puțin avantajoase din punctul de vedere al persoanei aflate în stare de insolvență, întrucât prevăd un regim mai puțin protector al drepturilor la pensie ale acesteia decât cel prevăzut la articolul 11 din WRPA 1999 pentru schemele de pensii autorizate.
În ceea ce privește, în continuare, analiza situației în discuție în litigiul principal din perspectiva dreptului Uniunii, instanța de trimitere consideră că problema principală care se ridică este aceea dacă dispozițiile dreptului național în materie de excludere a drepturilor la pensie din masa credală pot avea vreo incidență asupra dreptului de stabilire sau dacă acestea intră cu alt titlu în domeniul de aplicare al articolului 49 TFUE.
Instanța menționată arată că domnul M și alții au susținut în această privință că nu este necesar nici să se demonstreze că dispozițiile de drept național menționate pot avea un efect disuasiv asupra libertății de stabilire, nici să se compare situația lucrătorului migrant în statul membru gazdă și în statul membru de origine.
Ar trebui mai degrabă să se compare situația unui lucrător migrant în statul membru gazdă și situația resortisanților naționali în același stat membru. Excluderea drepturilor la pensie din masa credală a unei persoane care și‑a exercitat dreptul la liberă circulație ar fi un „avantaj social” garantat de articolul 49 TFUE coroborat cu articolul 24 din Directiva 2004/38.
În schimb, în fața instanței de trimitere, lichidatorii susțin că dispozițiile dreptului național în cauză, în special cele ale articolului 11 din WRPA 1999, nu constituie, chiar considerate ca atare, un obstacol în calea dreptului de stabilire al domnului M. Astfel, se pare că acestea nu l‑ar fi descurajat să exercite acest drept. În plus, nu s‑ar fi demonstrat că aceste dispoziții ar fi în ansamblu mai puțin favorabile decât dispozițiile corespunzătoare din dreptul irlandez. În ceea ce privește articolul 24 din Directiva 2004/38, ar trebui să se țină seama, în vederea aplicării articolului 21 TFUE, în măsura în care nu au fost armonizate la nivelul dreptului Uniunii, de diferențierea legislațiilor naționale privind insolvența.
În sfârșit, instanța de trimitere arată că a ajuns la concluzia provizorie potrivit căreia incidența falimentului asupra drepturilor la pensie acumulate în statul său membru de origine de către o persoană care exercită dreptul de stabilire în calitate de lucrător care desfășoară o activitate independentă într‑un alt stat membru înainte de a fi declarată în faliment în acest stat prezintă o legătură suficient de strânsă cu exercitarea dreptului menționat pentru a intra sub incidența articolului 49 TFUE.
Această instanță consideră că dispozițiile dreptului Regatului Unit în materie de excludere a drepturilor la pensie din masa credală, în temeiul cărora protecția integrală prevăzută la articolul 11 din WRPA 1999 nu poate beneficia decât acelora care obțin drepturi din sisteme din pensii autorizate, deși nu sunt concepute în mod expres prin referire la cetățenie, sunt susceptibile să privească o proporție în mod clar mai ridicată de resortisanți ai statelor membre care își exercită dreptul de stabilire în Regatul Unit decât de resortisanți ai Regatului Unit și cuprind, prin urmare, o discriminare în ceea ce privește beneficierea de un avantaj social, care este interzisă de articolul 49 TFUE, precum și de articolul 24 din Directiva 2004/38.
În plus, instanța de trimitere consideră că o astfel de discriminare, în cazul în care ar fi constatată de Curte ca răspuns la întrebările sale, poate fi eliminată prin efectuarea unei interpretări conforme cu dreptul Uniunii a articolului 11 din WRPA 1999, care constă în extinderea aplicării acestei dispoziții la o schemă de pensii autorizată sau înregistrată de autoritățile fiscale ale unui alt stat membru, în condițiile în care această interpretare ar fi de asemenea conformă cu obiectivul vizat de dispozițiile în cauză, care urmărește să asigure ca drepturile la pensie să fie integral protejate în caz de faliment numai atunci când sunt conferite de sisteme autorizate, înregistrate sau recunoscute de autoritățile fiscale competente în statul membru în care au fost stabilite.
În aceste condiții, High Court of Justice (England & Wales) Chancery Division (business and property courts, insolvency and companies list) [Înalta Curte de Justiție (Anglia și Țara Galilor) Secția Chancery (instanțe comerciale și pentru proprietate, registrul insolvenței și al societăților), Regatul Unit] a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
În cazul în care un resortisant al unui stat membru și‑a exercitat drepturile conferite de articolele 21 și 49 TFUE și de [Directiva 2004/38] deplasându‑se sau stabilindu‑se în Regatul Unit, este compatibil cu aceste dispoziții ca articolul 11 din [WRPA 1999] să subordoneze excluderea din masa credală a drepturilor la pensie [rezultate dintr‑un] sistem de pensii, inclusiv a celor stabilite și autorizate din punct de vedere fiscal în alt stat membru, condiției ca, la momentul declarării insolvenței, schema de pensii să fie înregistrată în conformitate cu articolul 153 din [Legea finanțelor din 2004] sau să fie recunoscută la articolul 2 din [Decretul 2/2002] și, prin urmare, să fie autorizată din punct de vedere fiscal în Regatul Unit?
2)
Pentru a răspunde la [această întrebare] […], este pertinent sau necesar:
a)
să se stabilească dacă particularul s‑a mutat în Regatul Unit, în principal, pentru a‑și declara insolvența pe teritoriul Regatului Unit?
b)
să se ia în considerare (i) măsurile de protecție de care poate beneficia persoana aflată în stare de insolvență în privința schemelor de pensii neautorizate în temeiul articolului 12 din WRPA 1999 și (ii) posibilitatea pe care o au lichidatorii în procedura insolvenței de a recupera creanțe în ceea ce privește sistemele de pensii autorizate?
(c)
să se ia în considerare cerințele la care sunt supuse schemele de pensii înregistrate și autorizate din punct de vedere fiscal în Regatul Unit?”
Cu privire la întrebările preliminare
Observații introductive
Cu titlu introductiv, este necesar să se arate, în primul rând, că, astfel cum arată și instanța de trimitere, Curtea rămâne competentă în temeiul articolului 86 alineatul (2) din Acordul privind retragerea Regatului Unit al Marii Britanii și Irlandei de Nord din Uniunea Europeană și din Comunitatea Europeană a Energiei Atomice (
JO 2020, L 29, p. 7
, denumit în continuare „Acordul de retragere”), pentru a se pronunța cu titlu preliminar cu privire la prezenta cerere, din moment ce aceasta a fost prezentată înainte de sfârșitul perioadei de tranziție, și anume perioada care a expirat la 31 decembrie 2020.
În plus, din moment ce este cert că domnul M este un cetățean al Uniunii, datorită cetățeniei sale irlandeze, care și‑a exercitat, în conformitate cu dreptul Uniunii, dreptul de a locui în Regatul Unit înainte de sfârșitul perioadei de tranziție menționate și că continuă să locuiască acolo după această perioadă, el are vocația de a beneficia, în temeiul articolului 10 alineatul (1) litera (a) din Acordul de retragere, de protecția oferită de acest acord.
Astfel, conform articolului 25 alineatul (1) din Acordul de retragere, domnul M, în calitate de lucrător care desfășoară o activitate independentă, dispune în „statul gazdă”, și anume Regatul Unit, sub rezerva limitărilor prevăzute la articolele 51 și 52 TFUE, care sunt lipsite de relevanță în cadrul cauzei principale, printre altele, de drepturile garantate la articolul 49 TFUE, printre care „dreptul de a începe și de a desfășura activități ca lucrător independent”.
În al doilea rând, întrucât instanța de trimitere solicită un răspuns la întrebările sale în raport cu articolele 21 și 49 TFUE, precum și cu articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38, este necesar să se determine care dintre aceste dispoziții sunt aplicabile într‑o situație precum cea în discuție în litigiul principal.
Potrivit unei jurisprudențe constante, articolul 21 alineatul (1) TFUE, care prevede, în general, dreptul oricărui cetățean al Uniunii la libera circulație și ședere pe teritoriul statelor membre, își găsește o expresie specifică în articolul 45 TFUE, referitor la libertatea de circulație a lucrătorilor, în articolul 49 TFUE, referitor la libertatea de stabilire, și în articolul 56 TFUE, referitor la libera prestare a serviciilor. Prin urmare, în ipoteza în care cauza principală intră sub incidența articolului 45 TFUE, a articolului 49 TFUE sau a articolului 56 TFUE, nu va fi necesar ca Curtea să se pronunțe cu privire la interpretarea articolului 21 TFUE (a se vedea în acest sens, printre altele, Hotărârea din 11 septembrie 2007, Schwarz și Gootjes‑Schwarz,
C‑76/05
,
EU:C:2007:492
, punctul
, precum și Hotărârea din 11 septembrie 2007, Comisia/Germania,
C‑318/05
,
EU:C:2007:495
, punctul
și jurisprudența citată).
Pe de altă parte, conform unei jurisprudențe de asemenea constante, libertatea de stabilire a resortisanților unui stat membru pe teritoriul unui alt stat membru presupune accesul acestora la activități independente și la exercitarea acestora (Hotărârea din 21 februarie 2006, Ritter‑Coulais,
C‑152/03
,
EU:C:2006:123
, punctul
, precum și Hotărârea din 14 martie 2019, Jacob și Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
, punctul
și jurisprudența citată).
Resortisanții unui stat membru dispun în special de dreptul, izvorât direct din Tratatul FUE, de a‑și părăsi statul de origine pentru a se deplasa pe teritoriul unui alt stat membru și de ședere pe teritoriul acelui stat pentru a desfășura o activitate economică (Hotărârea din 1 aprilie 2008, Gouvernement de la Communauté française și Gouvernement wallon,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
, punctul
).
Or, având în vedere aceste principii, este necesar să se constate că litigiul principal intră în mod incontestabil sub incidența articolului 49 TFUE.
Astfel, este cert că, înainte de a fi declarat în stare de insolvență în Regatul Unit, domnul M a părăsit Irlanda, unde desfășura o activitate economică independentă în principal sau exclusiv pe piața irlandeză, pentru a se stabili cu titlu permanent în Regatul Unit pentru a desfășura acolo aceeași activitate pe piața acestui stat.
De altfel, cauza principală privește drepturi la pensie obținute de domnul M dintr‑o schemă de pensii, care rezultă dintr‑o activitate independentă exercitată în statul său membru de origine, înainte de a se stabili în statul membru gazdă (a se vedea prin analogie Hotărârea din 14 martie 2019, Jacob și Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
, punctul
).
Rezultă că articolul 49 TFUE este în mod clar aplicabil unei situații de fapt precum cea în discuție în litigiul principal, astfel încât, conform jurisprudenței citate la punctul 61 din prezenta hotărâre, nu este necesar ca Curtea să se pronunțe cu privire la interpretarea articolului 21 TFUE.
Situația este aceeași în ceea ce privește articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38, care reflectă articolul 18 TFUE, consacrând principiul general al nediscriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate, aplicabil oricărui cetățean al Uniunii care are reședința pe teritoriul statului membru gazdă în temeiul acestei directive.
Astfel, din moment ce articolul 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38 nu se aplică, potrivit modului său de redactare, decât „[s]ub rezerva dispozițiilor speciale prevăzute expres de tratat și de dreptul derivat”, această dispoziție nu se aplică în mod autonom dacă există o normă specifică de nediscriminare prevăzută de Tratatul FUE care să fie aplicabilă situației în cauză (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 octombrie 2020, Jobcenter Krefeld,
C‑181/19
,
EU:C:2020:794
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, reiese din jurisprudență că principiul nediscriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate este pus în aplicare printr‑o normă specifică, printre altele, în domeniul liberei circulații a lucrătorilor, prin articolul 45 TFUE, în cel al libertății de stabilire, prin articolul 49 TFUE, și în cel al liberei prestări a serviciilor, prin articolele 56-62 TFUE (a se vedea în acest sens Hotărârea din 24 mai 2011, Comisia/Luxemburg,
C‑51/08
,
EU:C:2011:336
, punctul
, și Hotărârea din 18 iunie 2019, Austria/Germania,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Întrucât situația în discuție în litigiul principal intră în mod clar sub incidența principiului nediscriminării pe motiv de cetățenie sau naționalitate pus în aplicare, în domeniul libertății de stabilire, prin norma specifică conținută la articolul 49 TFUE, nu este necesar ca Curtea să se pronunțe cu privire la interpretarea articolului 24 alineatul (1) din Directiva 2004/38.
Prin urmare, întrebările preliminare trebuie examinate numai în raport cu articolul 49 TFUE.
Așadar, este necesar să se considere că, prin intermediul celor două întrebări, care trebuie analizate împreună, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții a unui stat membru care subordonează excluderea, în principiu integrală și automată, din masa credală, a unor drepturi la pensie rezultate dintr‑o schemă de pensii cerinței ca, la momentul falimentului, schema în cauză să fi fost autorizată din punct de vedere fiscal în acest stat, atunci când această cerință este impusă într‑o situație în care un cetățean al Uniunii care, anterior intrării sale în insolvență, a exercitat dreptul la liberă circulație stabilindu‑se, în mod permanent, în același stat, în scopul de a exercita în acesta o activitate economică independentă, obține drepturi la pensie dintr‑o schemă de pensii constituită și autorizată din punct de vedere fiscal în statul său membru de origine.
Cu privire la existența unei restricții privind libertatea de stabilire
Cu titlu introductiv, trebuie amintit, astfel cum reiese din decizia de trimitere, că litigiul principal îl privește pe un resortisant irlandez, domnul M, în privința căruia a fost deschisă o procedură de insolvență în Regatul Unit în conformitate cu articolul 3 din Regulamentul nr. 1346/2000, întrucât se mutase acolo și își mutase acolo centrul intereselor sale principale în urma transferului activităților sale în sectorul imobiliar înainte de a fi declarat în stare de insolvență.
În această privință, trebuie subliniat că faptul că, în conformitate cu norma privind legea aplicabilă prevăzută la articolul 4 din Regulamentul nr. 1346/2000, articolul 11 din WRPA 1999 se impune ca normă care intră sub incidența
lex fori concursus
, nu implică nicidecum că această dispoziție nu ar fi supusă unui control în ceea ce privește conformitatea sa cu libertățile fundamentale garantate de Tratatul FUE.
Astfel, deși dreptul material al insolvenței, întrucât nu a făcut obiectul unei armonizări la nivelul dreptului Uniunii, rămâne în prezent în mare măsură în competența statelor membre, acestea sunt totuși obligate să exercite această competență cu respectarea dreptului Uniunii, inclusiv a libertăților fundamentale garantate de Tratatul FUE.
Astfel cum arată instanța de trimitere, normele de drept al Regatului Unit în materie de insolvență care reglementează bunurile care fac obiectul ridicării dreptului de administrare prevăd în esență două tipuri de protecție a drepturilor la pensie ale persoanei aflate în stare de insolvență.
Prima protecție, denumită „protecție aur” de domnul M și alții, prevăzută la articolul 11 din WRPA 1999 pentru drepturile rezultate din „sistemele de pensii autorizate” din care fac parte schemele de pensii înregistrate în temeiul articolului 153 din Legea finanțelor din 2004 și „schemele de pensii străine care îndeplinesc condițiile”, în sensul articolului 308 A din ITEPA, este o protecție integrală, în măsura în care, în principiu, toate drepturile la pensie sunt excluse din masa credală, și automată, în măsura în care persoana aflată în stare de insolvență are dreptul la o asemenea excludere atunci când condițiile reglementării fiscale sunt îndeplinite în ceea ce privește respectiva schemă, chiar dacă, în cadrul protecției prevăzute la articolul 11 din WRPA 1999, pe de o parte, contribuțiile așa‑numite „excesive” pot fi recuperate de lichidatori în favoarea masei credale și, pe de altă parte, plățile care pot fi efectuate de administratorul schemei fără a da naștere la o datorie fiscală sunt limitate.
În schimb, a doua protecție, denumită „protecție bronz” de domnul M și alții, prevăzută la articolul 12 din WRPA 1999 pentru drepturile rezultate din „sistemele de pensii neautorizate”, este o protecție parțială, în măsura în care drepturile la pensie nu sunt excluse din masa credală decât până la concurența nevoilor viitoare ale persoanei aflate în stare de insolvență și ale familiei sale, și discreționară, în măsura în care beneficiul acestei excluderi trebuie solicitat de persoana aflată în stare de insolvență și acordat fie de lichidatorul falimentului, fie prin intermediul unei ordonanțe de excludere date de o instanță căreia îi este rezervată o putere discreționară în această privință.
În ceea ce privește aspectul dacă, într‑o situație precum cea din cauza principală, articolul 11 din WRPA 1999, prin refuzul excluderii drepturilor la pensie din masa credală, astfel cum este prevăzută de această dispoziție, cuprinde o restricție privind libertatea de stabilire consacrată la articolul 49 TFUE, este necesar să se arate că acest articol asigură beneficiul tratamentului național resortisanților unui stat membru care doresc să exercite o activitate independentă în alt stat membru și interzice orice discriminare pe motiv de cetățenie sau de naționalitate, care împiedică accesul sau exercitarea unei astfel de activități. Este interzisă astfel orice îngreunare a activităților independente ale resortisanților celorlalte state membre care constă într‑un tratament diferențiat al resortisanților celorlalte state membre în raport cu resortisanții naționali, prevăzut de un act cu putere de lege sau de o normă administrativă a unui stat membru sau care rezultă din aplicarea unei astfel de dispoziții sau din practici administrative (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 iunie 1999, Meeusen,
C‑337/97
,
EU:C:1999:284
, punctul
).
În această privință, trebuie amintit că rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că regula egalității de tratament prevăzută atât la articolul 45 TFUE, cât și la articolul 7 din Regulamentul nr. 492/2011 interzice nu numai discriminările evidente, întemeiate pe cetățenie, ci și orice forme disimulate de discriminare care, prin aplicarea altor criterii de diferențiere, conduc, în fapt, la același rezultat (Hotărârea din 10 octombrie 2019, Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
, punctul
și jurisprudența citată).
În acest context, Curtea a precizat că o dispoziție de drept național, deși este aplicabilă tuturor lucrătorilor, fără a face distincție în funcție de cetățenie sau de naționalitate, trebuie considerată ca fiind indirect discriminatorie dacă, prin însăși natura sa, poate afecta mai mult lucrătorii resortisanți ai altor state membre decât lucrătorii naționali și, în consecință, dacă prezintă riscul de a‑i defavoriza în special pe primii, exceptând cazul în care este justificată în mod obiectiv și proporțională cu obiectivul urmărit (Hotărârea din 10 octombrie 2019, Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
, punctul
și jurisprudența citată).
Pentru ca o dispoziție națională să poată fi considerată ca fiind indirect discriminatorie, nu este necesar ca aceasta să aibă ca efect să favorizeze toți resortisanții naționali sau să nu defavorizeze decât resortisanții celorlalte state membre, cu excluderea resortisanților naționali (Hotărârea din 5 decembrie 2013, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken,
C‑514/12
,
EU:C:2013:799
, punctul
).
În această privință, nu este necesar nici să se stabilească că dispoziția în cauză afectează, în practică, o proporție substanțial mai importantă de lucrători migranți. Este suficient să se constate că această dispoziție poate produce un asemenea efect (Hotărârea din 18 decembrie 2014, Larcher,
C‑523/13
,
EU:C:2014:2458
, punctul
; a se vedea de asemenea în acest sens Hotărârea din 2 aprilie 2020, PF și alții,
C‑830/18
,
EU:C:2020:275
, punctele
și
).
Deși principiile consacrate de jurisprudența amintită la punctele 80-84 din prezenta hotărâre, care se află în centrul argumentației prezentate de domnul M și care este în esență considerată pertinentă de instanța de trimitere în cadrul aprecierii sale provizorii a cauzei principale, au fost dezvoltate, desigur, în special ca urmare a Hotărârii din 23 mai 1996, O’Flynn (
C‑237/94
,
EU:C:1996:206
, punctul
), în cadrul specific al regulii egalității de tratament prevăzute atât la articolul 45 TFUE, cât și la articolul 7 din Regulamentul nr. 492/2011, acestea nu se aplică numai lucrătorilor migranți salariați, ci se aplică de asemenea,
mutatis mutandis
, în cadrul articolului 49 TFUE, lucrătorilor migranți independenți precum domnul M (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 martie 2019, Jacob și Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
, punctul
).
Astfel, potrivit jurisprudenței constante a Curții, ansamblul dispozițiilor din tratat referitoare la libera circulație a persoanelor urmăresc facilitarea exercitării de activități profesionale de orice natură de către resortisanții statelor membre pe teritoriul Uniunii și se opun măsurilor care i‑ar putea defavoriza atunci când doresc să exercite o activitate economică pe teritoriul unui alt stat membru (Hotărârea din 21 februarie 2006, Ritter‑Coulais,
C‑152/03
,
EU:C:2006:123
, punctul
, și Hotărârea din 1 aprilie 2008, Gouvernement de la Communauté française și Gouvernement wallon,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Având în vedere principiile consacrate de jurisprudența amintită la punctele 80-84 din prezenta hotărâre, este necesar să se constate, la fel cum a constatat în esență instanța de trimitere, că, deși este aplicabilă fără deosebire lucrătorilor migranți și lucrătorilor naționali, excluderea de la beneficiul articolului 11 din WRPA 1999, în considerarea naturii înseși a acestei dispoziții și în special a faptului că aceasta nu permite să se solicite autorizarea unei scheme de pensii străine ulterior falimentului, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere, este susceptibilă să afecteze, în practică, o proporție substanțial mai importantă de lucrători migranți decât de lucrători naționali și riscă, în consecință, să îi defavorizeze în special pe primii, astfel încât această dispoziție națională trebuie considerată ca fiind indirect discriminatorie, cu excepția cazului în care este justificată obiectiv și proporțională cu obiectivul pe care îl urmărește.
Astfel, după cum arată instanța de trimitere, lucrătorii naționali care desfășoară activități independente vor beneficia, în general, de protecția prevăzută la articolul 11 din WRPA 1999 în ceea ce privește drepturile lor la pensie obținute din scheme de pensii constituite și acumulate în Regatul Unit, întrucât, cel mai adesea, datorită avantajelor fiscale care decurg din acestea în temeiul dreptului fiscal al Regatului Unit, aceste scheme vor fi înregistrate în temeiul articolului 153 din Legea finanțelor din 2004 și, prin urmare, vor fi autorizate în scopuri fiscale în Regatul Unit.
În schimb, lucrătorii migranți care desfășoară activități independente vor dispune, în cea mai mare parte a cazurilor, de drepturi la pensie obținute din scheme de pensii constituite și autorizate în scopuri fiscale în statul lor membru de origine sau în alt stat membru în care au fost activi din punct de vedere economic, care nu vor fi, în general, autorizate în scopuri fiscale în Regatul Unit, astfel încât, ținând seama și de imposibilitatea de a introduce o cerere de autorizare ulterior falimentului pentru aceleași scheme, aspect care trebuie verificat de instanță, drepturile la pensie obținute din aceste scheme nu vor beneficia, cel mai adesea, decât de protecția prevăzută la articolul 12 din WRPA 1999, pentru sistemele de pensii neautorizate, care este în mod clar mai limitată.
Potrivit instanței de trimitere, administratorii unor astfel de scheme de pensii străine nu vor întreprinde, ca regulă generală, demersurile necesare, chiar dacă nu sunt, ca atare, dificil de îndeplinit, pentru ca aceste scheme să fie în plus autorizate în Regatul Unit pentru a servi necesităților individuale ale unora dintre beneficiarii lor prin înregistrarea schemei în cauză în temeiul articolului 153 din Legea finanțelor din 2004 sau pentru îndeplinirea condițiilor necesare astfel încât acestea să constituie „scheme de pensii care îndeplinesc condițiile”, în sensul articolului 308 A din ITEPA.
Instanța de trimitere arată însă că o înregistrare, în temeiul articolului 153 din Legea finanțelor din 2004, a unor scheme de pensii străine precum cea în discuție în litigiul principal este, în principiu, posibilă, dar constituie un demers susceptibil să aibă consecințe importante, din moment ce ar induce anumite dezavantaje, legate în special de limitarea plăților care pot fi efectuate de schemă fără a da naștere unei datorii fiscale.
Această instanță arată de asemenea că, deși, în practică, condițiile necesare pentru ca astfel de scheme de pensii să fie autorizate în calitate de „schemă de pensii care îndeplinește condițiile”, în sensul articolului 308 A din ITEPA, nu implică respectarea unor cerințe deosebit de dificile, ar exista totuși, în general, puțin interes pentru administratorii acestor scheme de a efectua demersurile necesare pentru ca acestea să îndeplinească condițiile necesare, cu excepția cazului, care nu s‑ar regăsi în litigiul principal, în care se are în vedere plata de contribuții către schemă de către sau în contul unor beneficiari care s‑au instalat în Regatul Unit.
În aceste condiții, este necesar să se concluzioneze că articolul 11 din WRPA 1999, în măsura în care condiționează beneficiul excluderii, în principiu integrală și automată, a unor drepturi la pensie din masa credală de cerința obținerii prealabile a unei autorizații în scopuri fiscale a schemei de pensii din care sunt obținute aceste drepturi, inclusiv atunci când este vorba, precum în cauza principală, despre o schemă de pensii constituită și deja autorizată în statul membru de origine al cetățeanului Uniunii vizat înainte de instalarea sa permanentă în Regatul Unit, este contrar regulii egalității de tratament înscrise la articolul 49 TFUE și, prin urmare, constituie un obstacol în calea libertății de stabilire interzis de această dispoziție, cu excepția cazului în care acest obstacol ar fi justificat din punctul de vedere al dreptului Uniunii.
Această interpretare nu este repusă în discuție de argumentele prezentate de lichidatori.
În primul rând, este necesar să se respingă argumentul întemeiat în esență pe jurisprudența constantă a Curții și în special pe punctele 24 și 25 din Hotărârea din 27 ianuarie 2000, Graf (
C‑190/98
,
EU:C:2000:49
), potrivit căruia nu se poate susține că reglementarea națională în discuție în litigiul principal poate descuraja un lucrător care desfășoară o activitate independentă să facă uz de libertatea sa de stabilire în măsura în care, în cazul unui faliment ulterior în statul membru gazdă, drepturile sale la pensie riscă să nu beneficieze de o protecție adecvată, din moment ce, la momentul exercitării acestei libertăți, falimentul ar fi un eveniment viitor și ipotetic care trebuie considerat că constituie o împrejurare prea aleatorie și indirectă în sensul acestei jurisprudențe.
Astfel, protecția adecvată, în caz de faliment, a drepturilor la pensie acumulate în statul membru de origine de către un cetățean al Uniunii este un factor care poate fi luat în considerare de acest cetățean la luarea unei decizii de a se deplasa în alt stat membru pentru a desfășura acolo o activitate profesională cu titlu permanent, mai ales dacă acest cetățean a acumulat deja drepturi la pensie în statul său membru de origine sau în alt stat membru în care a fost activ din punct de vedere economic.
Prin urmare, nu se poate considera că falimentul lucrătorului migrant activ din punct de vedere economic și care desfășoară o activitate independentă, deși constituie, în general, un eveniment viitor și ipotetic în momentul în care acest lucrător își exercită dreptul la liberă circulație, constituie o împrejurare prea aleatorie și indirectă pentru a exclude posibilitatea ca măsura națională în cauză să reprezinte un obstacol în calea libertății de stabilire.
În al doilea rând, nu poate fi reținută nici argumentația potrivit căreia o persoană care se mută în mod voluntar într‑un alt stat membru în vederea declarării stării sale de faliment sau având cunoștință de falimentul său probabil în acest stat nu ar putea, în niciun caz, să fie autorizată să conteste regimul de insolvență al acestui stat membru care constituie
lex fori concursus
, pe baza unei libertăți fundamentale garantate de Tratatul FUE.
Astfel, chiar presupunând că domnul M, instalându‑se în Regatul Unit, a avut intenția de a‑și declara falimentul, în special sau în principal, pentru a putea beneficia de anumite avantaje pe care le conferă dreptul Regatului Unit cu privire la insolvabilitate, precum termenul relativ scurt de douăsprezece luni în urma căruia persoana aflată în stare de insolvență este, în principiu, liberată de faliment, în condițiile în care acest termen era, potrivit lichidatorilor, de doisprezece ani în Irlanda, trebuie să se constate că dosarul de care dispune Curtea nu conține niciun element care să permită să se concluzioneze în sensul existenței unui „abuz de drept” sau a unei „fraude” a domnului M, în sensul jurisprudenței Curții (a se vedea în special Hotărârea din 9 martie 1999, Centros,
C‑212/97
,
EU:C:1999:126
, punctul
).
Or, este cert că domnul M, anterior falimentului său, deplasase efectiv centrul intereselor sale principale din Irlanda în Regatul Unit, asumându‑și, de altfel, toate consecințele unei astfel de alegeri, inclusiv supunerea față de legislația fiscală a acestei țări, ceea ce a avut de altfel drept consecință faptul că instanțele din Regatul Unit erau competente să deschidă procedura de insolvență care îl privea în conformitate cu articolul 3 din Regulamentul nr. 1346/2000, astfel încât nu i se poate reproșa nici că a efectuat „forum shopping”.
În al treilea rând, potrivit lichidatorilor, domnul M nu ar putea, prin invocarea unei libertăți fundamentale, să efectueze „cherry picking”, permițându‑i să creeze un regim de insolvență „à la carte” prin alegerea elementelor regimului de insolvență prevăzut de dreptul Regatului Unit care îi sunt favorabile și prin respingerea celor care îi sunt mai puțin favorabile, din moment ce o astfel de abordare ar aduce atingere efectului util al Regulamentului nr. 1346/2000.
În această privință, în plus față de ceea ce s‑a menționat deja la punctele 75 și 76 din prezenta hotărâre, trebuie să se arate că, deși articolul 11 din WRPA 1999 face parte dintr‑un ansamblu mai larg de norme ale Regatului Unit privind insolvența, dintre care unele sunt mai favorabile persoanei aflate în stare de insolvență decât altele, această dispoziție trebuie, în măsura în care prevede un regim de protecție a drepturilor la pensie rezultate din sisteme de pensii autorizate în mod clar mai avantajoase persoanei aflate în stare de insolvență decât sistemul prevăzut la articolul 12 din WRPA 1999 aplicabil drepturilor la pensie rezultate din sisteme de pensii neautorizate, să fie conformă ca atare cu libertățile fundamentale.
În al patrulea și ultimul rând, trebuie de asemenea respinsă argumentația potrivit căreia articolul 11 din WRPA 1999 nu ar intra sub incidența articolului 49 TFUE, întrucât acest articol 11 se aplică numai după ce a fost exercitată libertatea de stabilire, și anume în momentul falimentului lucrătorului migrant. În plus, posibilitatea existenței unui obstacol nu poate fi pusă la îndoială pentru simplul fapt că, aparent, articolul 11 menționat nu a avut, în fapt, un efect disuasiv asupra domnului M, din moment ce acesta s‑a instalat în Regatul Unit în pofida aceluiași articol.
În această privință, este necesar să se arate că imposibilitatea unui lucrător migrant de a introduce ulterior falimentului o cerere pentru a beneficia, în ceea ce privește drepturile sale la pensie rezultate dintr‑o schemă de pensii autorizată în statul său membru de origine sau într‑un alt stat membru în care a fost activ din punct de vedere economic, de excluderea, în principiu integrală și automată, din masa credală, astfel cum este prevăzută la articolul 11 din WRPA 1999, este, la prima vedere, susceptibilă să facă mai puțin atractivă exercitarea de către un asemenea lucrător migrant a libertății sale de stabilire prin instalarea sa permanentă în Regatul Unit, fără a fi necesar să se examineze dacă în situația în cauză în litigiul principal domnul M, în fapt, a fost disuadat sau nu să se instaleze în Regatul Unit ca urmare a existenței acestei reglementări.
În plus, potrivit jurisprudenței constante a Curții, articolele din tratat referitoare la libera circulație a mărfurilor, a persoanelor, a serviciilor și a capitalurilor constituie dispoziții fundamentale pentru Uniune și orice obstacol, chiar de importanță minoră, în calea acestei libertăți este interzis (Hotărârea din 5 decembrie 2013, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken,
C‑514/12
,
EU:C:2013:799
, punctul
și jurisprudența citată).
Cu privire la existența unei justificări a restricției privind libertatea de stabilire
Astfel cum se menționează la punctul 93 din prezenta hotărâre, articolul 11 din WRPA 1999, în măsura în care condiționează beneficiul excluderii, în principiu integrală și automată, a unor drepturi la pensie din masa credală de cerința obținerii prealabile a unei autorizații în scopuri fiscale a schemei de pensii din care sunt obținute aceste drepturi, inclusiv atunci când este vorba, precum în cauza principală, despre o schemă de pensii constituită și deja autorizată în statul membru de origine al cetățeanului Uniunii vizat, este contrar regulii egalității de tratament înscrise la articolul 49 TFUE și, prin urmare, constituie un obstacol în calea libertății de stabilire interzis de această dispoziție, cu excepția cazului în care un astfel de obstacol este justificat din punctul de vedere al dreptului Uniunii, ceea ce, prin urmare, trebuie examinat.
În această privință, trebuie amintit că rezultă din jurisprudența constantă a Curții că o restricție privind o libertate fundamentală garantată de Tratatul FUE nu poate fi admisă decât cu condiția ca măsura națională în cauză să răspundă unui motiv imperativ de interes general, să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv (Hotărârea din 3 februarie 2021, Fussl Modestraße Mayr,
C‑555/19
,
EU:C:2021:89
, punctul
și jurisprudența citată).
În plus, întrucât articolul 11 din WRPA 1999 constituie o restricție privind libertatea de stabilire din cauza caracterului său indirect discriminatoriu pe motiv de cetățenie, o astfel de restricție nu este admisă decât dacă este justificată în mod obiectiv și proporțională cu obiectivul urmărit (Hotărârea din 10 octombrie 2019, Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
, punctul
și jurisprudența citată).
Cu toate acestea, întrucât examinarea caracterului justificat în mod obiectiv al restricției în cauză corespunde în esență celei privind o eventuală justificare pentru un motiv imperativ de interes general, rezultă că aceste două examinări trebuie să fie efectuate în același mod (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 februarie 2021, Fussl Modestraße Mayr,
C‑555/19
,
EU:C:2021:89
, punctul
).
Cu privire la existența unui motiv imperativ de interes general susceptibil să justifice restricția privind libertatea de stabilire
Cu titlu introductiv, este necesar să se constate că guvernul Regatului Unit nu a depus observații scrise în cadrul prezentei proceduri și că rezultă din orientările serviciului de insolvență că, potrivit acestui organ public din Regatul Unit, se impune o obligație de egalitate de tratament a schemelor de pensii recunoscute sau autorizate în statele membre, astfel încât drepturile rezultate din aceste scheme trebuie să poată beneficia de excluderea din masa credală prevăzută la articolul 11 din WRPA 1999, ceea ce lasă să se înțeleagă, astfel cum susține domnul M, că, potrivit aprecierii serviciului menționat, inegalitatea de tratament în cauză nu poate fi justificată din perspectiva unui motiv imperativ de interes general.
În plus, deși, în decizia de trimitere, instanța de trimitere nu analizează în mod specific o eventuală justificare a restricției în cauză în raport cu un motiv imperativ de interes general, această instanță arată, în ceea ce privește obiectivul de la articolul 11 din WRPA 1999, că drepturile la pensie sunt concepute, iar avantajul fiscal aferent acestora este acordat în vederea furnizării unui sprijin financiar particularilor în cadrul viitoarei lor pensii, iar nu în vederea protejării creditorilor în caz de faliment al particularilor înainte de pensionare și că, cu excepția cazului cotizațiilor denumite „excesive”, aceste drepturi sunt excluse din masa credală.
Ținând seama de acest obiectiv, Comisia Europeană susține în esență că poate fi luat în considerare ca motiv imperativ de interes general obiectivul de politică socială legat de garantarea pentru persoana aflată în stare de insolvență a unui anumit nivel al drepturilor la pensie pentru a‑i permite să dispună de un venit adecvat și să evite astfel ca acesta să devină o sarcină pentru stat.
Deși, sub rezerva verificării de către instanța de trimitere, un astfel de motiv imperativ de interes general poate fi reținut, acesta pare să trebuiască să fie precizat în raport cu obiectivul specific al articolului 11 din WRPA 1999 ca vizând asigurarea unui just echilibru între o protecție adecvată a intereselor persoanei aflate în stare de insolvență și protecția intereselor financiare ale creditorilor persoanei aflate în stare de insolvență, legate de recuperarea, cel puțin în parte, a creanței lor în masa credală.
Cu privire la proporționalitatea restricției privind libertatea de stabilire
Deși obiectivul unei protecții echilibrate a intereselor în mod necesar conflictuale ale persoanei aflate în stare de insolvență și ale creditorilor acesteia în ceea ce privește drepturile la pensie ale persoanei aflate în stare de insolvență pe care îl urmărește articolul 11 din WRPA 1999 poate constitui un motiv imperativ de interes general, pentru ca restricția privind libertatea de stabilire pe care o prevede această dispoziție națională să poată fi justificată, mai trebuie, astfel cum s‑a amintit deja la punctul 107 din prezenta hotărâre, ca aceasta să fie de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și să nu depășească ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.
Se ridică în special problema dacă restricția privind libertatea de stabilire prevăzută la articolul 11 din WRPA 1999 este de natură să garanteze realizarea obiectivului pe care îl urmărește și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia, în măsura în care această dispoziție limitează beneficiul excluderii, în principiu integrală și automată, din masa credală pe care o prevede numai la drepturile la pensie rezultate din sisteme de pensii autorizate în scopuri fiscale în Regatul Unit, cu înlăturarea, printre altele, a drepturilor la pensie rezultate din sisteme de pensii autorizate în scopuri fiscale nu în Regatul Unit, ci într‑un stat membru al Uniunii, precum statul membru de origine a lucrătorului migrant ale cărui drepturi la pensie sunt în discuție, care fac obiectul unei excluderi parțiale și discreționare din masa credală în temeiul articolului 12 din WRPA 1999.
În această privință, va reveni instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă, în ceea ce privește sistemele de pensii deja autorizate în scopuri fiscale într‑un stat membru al Uniunii, iar nu în Regatul Unit, cerința unei autorizații suplimentare și prealabile falimentului a unor astfel de sisteme de pensii de către autoritățile fiscale ale Regatului Unit ca o condiție care trebuie îndeplinită pentru ca drepturile la pensie în cauză să poată beneficia de excluderea prevăzută la articolul 11 din WRPA 1999 este proporțională cu obiectivul urmărit de această dispoziție.
În acest context, este necesar să se arate că, dacă o astfel de cerință ar urmări să limiteze excluderea din masa credală la drepturile rezultate din sisteme de pensii care sunt reglementate și supravegheate, aceasta ar putea depăși ceea ce este necesar, întrucât ar avea ca efect înlăturarea de la beneficiul excluderii a drepturilor la pensie obținute din scheme de pensii autorizate în scopuri fiscale într‑un stat membru, iar nu în Regatul Unit, în măsura în care aceste scheme sunt de asemenea reglementate și supervizate, chiar dacă, eventual, într‑un mod diferit.
Pe de altă parte, va reveni instanței de trimitere sarcina de a aprecia dacă există un raport între normele fiscale privind reglementarea și supravegherea schemelor de pensii și finalitatea dispoziției naționale în cauză care pare să constea în a asigura, într‑o procedură de insolvență, un just echilibru între interesele persoanei aflate în stare de insolvență legate de excluderea drepturilor sale la pensie din masa credală și cele ale creditorilor legate de o includere maximă a acestor drepturi în masa credală.
Astfel, cerința unei autorizări fiscale a unei scheme de pensii drept condiție pentru a beneficia de anumite avantaje fiscale legate de contribuțiile la o astfel de schemă și de prestațiile plătite din aceasta pare lipsită de legătură cu impunerea aceleiași cerințe în afara oricărui context fiscal drept condiție pentru a beneficia de excluderea, în principiu integrală și automată, din masa credală prevăzută la articolul 11 din WRPA 1999, în special dacă, astfel cum este cazul în situația în discuție în litigiul principal, persoana aflată în stare de insolvență nu solicită niciunul dintre aceste avantaje fiscale.
Cu alte cuvinte, dacă, în contextul fiscalității, o cerință privind autorizarea unui sistem de pensii se poate justifica pentru a putea limita și controla avantajele fiscale aferente acestuia, o astfel de logică ar putea lipsi atunci când o astfel de cerință este impusă în contextul specific al insolvenței, în special în raport cu normele care determină bunurile care fac obiectul ridicării dreptului de administrare.
În plus, dacă, aspect a cărui verificare este de competența instanței de trimitere, scopul acestei cerințe de autorizare în scopuri fiscale ar fi de a garanta că sistemul de pensii din care persoana aflată în stare de insolvență obține drepturi este un sistem care face obiectul unei anumite publicități, astfel încât aceste drepturi să nu fie sustrase în mod abuziv creditorilor persoanei aflate în stare de insolvență, dispoziția menționată ar depăși ceea ce este necesar în cazul în care s‑ar confirma că, astfel cum susține Comisia, dreptul Regatului Unit privind insolvența prevede că, la deschiderea procedurii de insolvență, persoana aflată în stare de insolvență este obligată să declare lichidatorilor toate activele sale, inclusiv drepturile la pensie pe care le‑ar putea obține dintr‑un sistem de pensii străin.
Pe de altă parte, dacă, astfel cum susțin lichidatorii, impunerea unei obligații de autorizare în Regatul Unit, anterior falimentului, a unei scheme de pensii străine autorizate deja într‑un stat membru avea drept scop să permită autorităților fiscale britanice să verifice dacă sistemul de pensii în cauză este într‑adevăr o schemă de pensii străină care a fost autorizată efectiv, o astfel de obligație ar putea depăși ceea ce este necesar. Astfel, dacă, precum în situația în discuție în litigiul principal, autoritățile fiscale ale statului membru în care a fost stabilită schema de pensii confirmă în scris și în mod univoc că această schemă a fost autorizată în conformitate cu legislația fiscală a acestui stat membru, impunerea unui control prin care se urmărește să se asigure că această autorizare a avut loc într‑adevăr ar fi superfluă și ar părea disproporționată din moment ce autoritățile fiscale ale statelor membre sunt obligate să respecte o obligație de încredere reciprocă.
În sfârșit, restricția prevăzută la articolul 11 din WRPA 1999 pare de asemenea disproporționată dacă, aspect a cărui verificare revine de asemenea instanței, condiția privind autorizația fiscală trebuie îndeplinită în mod imperativ cel târziu la momentul declarării falimentului, excluzând astfel posibilitatea ca persoana aflată în stare de insolvență să solicite autorizarea schemei de pensii străine după această dată pentru a putea beneficia de excluderea din masa credală a drepturilor rezultate din această schemă pe care o prevede dispoziția menționată.
Având în vedere toate cele de mai sus, trebuie să se răspundă la întrebările adresate că articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții a dreptului unui stat membru care condiționează excluderea, în principiu integrală și automată, din masa credală a drepturilor la pensie obținute dintr‑o schemă de pensii de cerința ca, la momentul falimentului, schema în cauză să fi fost autorizată în scopuri fiscale în acest stat, atunci când această cerință este impusă într‑o situație în care un cetățean al Uniunii care, înainte de falimentul său, și‑a exercitat dreptul la liberă circulație stabilindu‑se, în mod permanent, în același stat, în scopul de a exercita în acesta o activitate economică independentă, obține drepturi la pensie dintr‑o schemă de pensii constituită și autorizată în scopuri fiscale în statul său membru de origine, cu excepția cazului în care restricția privind libertatea de stabilire pe care o presupune dispoziția națională menționată este justificată în cazul în care răspunde unui motiv imperativ de interes general, este de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât procedura are, în raport cu părțile din litigiul principal, caracterul unui incident invocat în fața instanței de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a depune observații în fața Curții, altele decât cele ale părților, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a treia) declară:

Articolul 49 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei dispoziții a dreptului unui stat membru care condiționează excluderea, în principiu integrală și automată, din masa credală a drepturilor la pensie obținute dintr‑o schemă de pensii de cerința ca, la momentul falimentului, schema în cauză să fi fost autorizată în scopuri fiscale în acest stat, atunci când această cerință este impusă într‑o situație în care un cetățean al Uniunii care, înainte de falimentul său, și‑a exercitat dreptul la liberă circulație stabilindu‑se, în mod permanent, în același stat, în scopul de a exercita în acesta o activitate economică independentă, obține drepturi la pensie dintr‑o schemă de pensii constituită și autorizată în scopuri fiscale în statul său membru de origine, cu excepția cazului în care restricția privind libertatea de stabilire pe care o presupune dispoziția națională menționată este justificată în cazul în care răspunde unui motiv imperativ de interes general, este de natură să asigure realizarea obiectivului urmărit și nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestui obiectiv.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.