CELEX: 62016TJ0107
Ochranná známka Európskej únie
Konanie o vyhlásenie neplatnosti
Obrazová ochranná známka Európskej únie AIR HOLE FACE MASKS YOU IDIOT
Nekonanie v dobrej viere
Článok 52 ods. 1 písm. b) nariadenia (ES) č. 207/2009
Právomoc zmeniť rozhodnutie

Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 1. júla 2010 podala spoločnosť sindustrysurf, SL prihlášku ochrannej známky Európskej únie na Úrad Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) v zmysle nariadenia Rady (ES) č. 207/2009 z 26. februára 2009 o ochrannej známke Európskej únie (
Ú. v. EÚ L 78, 2009, s. 1
).
Prihlasovanou ochrannou známkou je nasledujúce čiernobiele obrazové označenie:
Výrobky, na ktoré sa vzťahovala prihlasovaná ochranná známka, sú zaradené do tried 25 a 28 v zmysle Niceskej dohody o medzinárodnom triedení výrobkov a služieb pre zápis známok z 15. júna 1957 v revidovanom a doplnenom znení a zodpovedajú pre každú z týchto tried tomuto opisu:
—
trieda 25: „Odevy s termoizolačnými vlastnosťami“,
—
trieda 28: „Hry, hračky; gymnastické a športové predmety nezaradené do iných tried; ozdoby na vianočné stromčeky“.
Napadnutá ochranná známka bola ako ochranná známka Európskej únie zapísaná 28. októbra 2010 pod číslom 9215427 pre všetky výrobky uvedené vyššie.
Žalobkyňa, Airhole Facemasks, Inc., podala 26. júla 2013 na EUIPO návrh na vyhlásenie neplatnosti tejto ochrannej známky pre všetky výrobky, pre ktoré bola zapísaná. Ako dôvody neplatnosti uvedené na podporu tohto návrhu boli uvedené dôvody stanovené v článku 53 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 3 a článkom 52 ods. 1 písm. b) tohto nariadenia.
Žalobkyňa v prvom rade v podstate potvrdila, že napadnutá ochranná známka bola zapísaná spoločnosťou sindustrysurf v jej vlastnom mene bez jej súhlasu, keďže jej súhlas sa obmedzoval iba na podanie prihlášky v mene žalobkyne. Okrem toho sindustrysurf v postavení agenta alebo zástupcu žalobkyne mala voči nej a jej obchodným záujmom všeobecnú povinnosť lojálnosti a nemohla tak nijako odôvodniť zápis napadnutej ochrannej známky vo svojom vlastnom mene. V druhom rade žalobkyňa tvrdí, že sindustrysurf pri podaní prihlášky napadnutej ochrannej známky vo svojom vlastnom mene nekonala v dobrej viere.
Zrušovacie oddelenie vo svojom rozhodnutí z 30. júla 2014 vyhlásilo napadnutú ochrannú známku za neplatnú v celom rozsahu a uložil spoločnosti sindustrysurf povinnosť nahradiť trovy konania. Zrušovacie oddelenie najmä rozhodlo, že sindustrysurf pri podaní prihlášky napadnutej ochrannej známky nekonala v dobrej viere.
Dňa 29. septembra 2014 podala sindustrysurf na EUIPO proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia odvolanie.
Štvrtý odvolací senát EUIPO svojím rozhodnutím z 18. januára 2016 (ďalej len „napadnuté rozhodnutie“) odvolaniu vyhovel a rozhodnutie zrušovacieho oddelenia zrušil. Odvolací senát v prvom rade uviedol, že z dôvodu, že podmienky uvedené v článku 8 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 neboli splnené, návrh na vyhlásenie neplatnosti založený na článku 53 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 nemôže uspieť. Podľa neho totiž po prvé neexistoval žiadny dôkaz o existencii vzťahu „agent/mandatár“ medzi účastníkmi konania, keďže žalobkyňa nevysvetlila, ako môže zmluva o distribúcii uzatvorená v roku 2009, pred jej založením, medzi spoločnosťami Endeavor Snowboards Inc. a sindustrysurf (ďalej len „zmluva o distribúcii“) preukázať existenciu takéhoto vzťahu. Uvedená zmluva okrem toho neobsahovala žiadny odkaz na napadnutú ochrannú známku. Po druhé nič nedokazovalo, že žalobkyňa nedala na podanie napadnutej ochrannej známky súhlas. Odvolací senát v druhom rade uviedol, že ani návrh na vyhlásenie neplatnosti založený na článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 nemôže uspieť, keďže nič v konaní sindustrysurf pri podaní prihlášky napadnutej ochrannej známky nenaznačovalo, že nekonala v dobrej viere. Odvolací senát sa totiž po prvé domnieval, že napadnutá ochranná známka bola prihlásená so súhlasom žalobkyne. Po druhé skutočnosť, že sindustrysurf pri podaní prihlášky napadnutej ochrannej známky vedela, že táto ochranná známka už bola žalobkyňou a inými distribútormi používaná, ako taká na stanovenie existencie jej nekonania v dobrej viere nepostačuje. Po tretie nič nedokazuje, že sindustrysurf prihlásila napadnutú ochrannú známku vo svojom vlastnom mene s úmyslom, že ju použije proti žalobkyni.
Návrhy účastníkov konania
Žalobkyňa navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zmenil napadnuté rozhodnutie a vyhlásil napadnutú ochrannú známku za neplatnú,
—
subsidiárne napadnuté rozhodnutie zrušil,
—
uložil spoločnosti sindustrysurf povinnosť nahradiť trovy konania vynaložené v rámci tohto konania, v rámci konania pred odvolacím senátom a pred zrušovacím oddelením.
EUIPO navrhuje, aby Všeobecný súd:
—
zamietol žalobu a zaviazal žalobkyňu na náhradu trov konania,
—
subsidiárne zrušil napadnuté rozhodnutie a uložil mu, aby znášal vlastné trovy konania.
Právny stav
Žalobkyňa uvádza na podporu svojej žaloby päť žalobných dôvodov. Prvý žalobný dôvod je založený na tom, že odvolací senát nesprávne vyložil neexistenciu odkazu na „označenie Airhole“ v zmluve o distribúcii. Druhý žalobný dôvod je založený na porušení článku 8 ods. 3 a článku 53 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009. Tretí žalobný dôvod je založený na tom, že odvolací senát nesprávne posúdil povahu vzťahu, ktorý existoval medzi účastníkmi konania. Štvrtý odvolací dôvod je založený na tom, že odvolací senát nesprávne posúdil rozsah súhlasu žalobkyne v okamihu podania prihlášky napadnutej ochrannej známky. Piaty žalobný dôvod je založený na porušení článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.
Všeobecný súd považuje za účelné zlúčiť päť žalobných dôvodov žalobkyne do dvoch žalobných dôvodov, keďže prvé štyri žalobné dôvody sa všetky týkajú porušenia článku 53 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 v spojení s článkom 8 ods. 3 uvedeného nariadenia. Prvý žalobný dôvod tak bude založený na porušení článku 8 ods. 3 a článku 53 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009. Druhý žalobný dôvod bude založený na porušení článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.
Okrem toho každý dôvod neplatnosti, ktorý uviedol odvolací senát v napadnutom rozhodnutí a ktorých sa žalobkyňa dovoláva vo svojej žalobe, stačí na vyhlásenie neplatnosti napadnutej ochrannej známky. V tomto kontexte treba najprv preskúmať druhý žalobný dôvod týkajúci sa porušenia článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 a potom, ak to bude potrebné, preskúmať prvý žalobný dôvod týkajúci sa porušenia článku 8 ods. 3 a článku 53 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.
O druhom žalobnom dôvode, ktorý sa týka porušenia článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009
Žalobkyňa v podstate tvrdí, že odvolací senát nesprávne zastával v bode 25 napadnutého rozhodnutia názor, že samotná skutočnosť, že sindustrysurf vedela, že napadnutá ochranná známka už bola žalobkyňou a inými distribútormi v Európskej únii používaná, nepostačuje na stanovenie existencie jej nekonania v dobrej viere. Okrem toho podľa odvolacieho senátu nič nedokazuje, že sindustrysurf mala úmysel použiť napadnutú ochrannú známku proti žalobkyni. Spoločnosť sindustrysurf pritom pri podaní žiadosti o zápis napadnutej ochrannej známky konala takým spôsobom, ktorý porušil jej zmluvné povinnosti. Dá sa z toho teda vyvodiť, že sindustrysurf mala v úmysle neoprávnene získať majetok žalobkyne. Konala teda spôsobom, ktorý nerešpektuje všeobecne akceptované pravidlá týkajúce sa obchodného správania a ktorý sa odlišuje od zásad akceptovaných v oblasti etického správania alebo poctivého obchodného styku. Prihláška ochrannej známky Európskej únie tak nebola podaná v dobrej viere.
EUIPO v podstate tvrdí, že ak Všeobecný súd, podobne ako odvolací senát, dospeje k záveru, že prihlášku napadnutej ochrannej známky podala sindustrysurf v jej vlastnom mene so súhlasom žalobkyne, akékoľvek riziko nekonania v dobrej viere je vylúčené. Žaloba o vyhlásení neplatnosti založená na článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 sa teda musí zamietnuť. Naopak, ak Všeobecný súd dospeje k záveru, že prihlášku napadnutej ochrannej známky podala sindustrysurf v jej vlastnom mene bez súhlasu žalobkyne, treba napadnuté rozhodnutie zrušiť.
Na úvod treba pripomenúť, že režim ochrannej známky Európskej únie je založený na zásade uvedenej v článku 8 ods. 2 nariadenia č. 207/2009, podľa ktorej prináleží výlučné právo prvému prihlasovateľovi. Podľa tejto zásady možno ochrannú známku zapísať ako ochrannú známku Európskej únie iba za predpokladu, že jej zápisu nebráni skoršia ochranná známka, či už ide o ochrannú známku Európskej únie, o ochrannú známku zapísanú v členskom štáte alebo na Úrade Beneluxu pre duševné vlastníctvo, o ochrannú známku, ktorá je predmetom medzinárodného zápisu s účinkami v členskom štáte, alebo aj o ochrannú známku, ktorá je predmetom medzinárodného zápisu s účinkami v Únii. Naopak, bez toho, aby tým bolo dotknuté prípadné uplatnenie článku 8 ods. 4 nariadenia č. 207/2009, samotné používanie nezapísanej ochrannej známky treťou osobou nebráni zápisu zhodnej alebo podobnej ochrannej známky ako ochrannej známky Európskej únie pre zhodné alebo podobné výrobky alebo služby [pozri rozsudok z 28. januára 2016, Gugler France/ÚHVT – Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:44
, bod
a citovanú judikatúru].
Uplatnenie tejto zásady je podrobnejšie upravené najmä v článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009, podľa ktorého sa ochranná známka Európskej únie vyhlási za neplatnú na základe návrhu podaného EUIPO alebo na základe vzájomného návrhu v konaní o porušení práv, ak prihlasovateľ nekonal pri podávaní prihlášky ochrannej známky v dobrej viere. Osobe, ktorá podala návrh na vyhlásenie neplatnosti založený na tomto dôvode, prináleží preukázať skutočnosti, ktoré odôvodňujú záver, že majiteľ ochrannej známky Európskej únie nekonal pri podaní prihlášky tejto ochrannej známky v dobrej viere (pozri rozsudok z 28. januára 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:44
, bod
a citovanú judikatúru).
Pojem „nekonanie v dobrej viere“ uvedený v článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 nie je v právnej úprave nijakým spôsobom definovaný, vymedzený ani opísaný (pozri rozsudok z 28. januára 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:44
, bod
a citovanú judikatúru).
V tejto súvislosti treba uviesť, že v rozsudku z 11. júna 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, bod
), Súdny dvor uviedol viaceré spresnenia týkajúce sa spôsobu ako vykladať pojem nekonanie v dobrej viere, ako je uvedený v článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009. Na účely posúdenia neexistencie dobrej viery prihlasovateľa v zmysle tohto ustanovenia tak treba zohľadniť všetky relevantné faktory, ktoré sa týkajú veci samej a ktoré existujú v okamihu podania prihlášky na zápis označenia ako ochrannej známky Európskej únie, a to najmä skutočnosť, že po prvé prihlasovateľ vie alebo musí vedieť, že tretia osoba používa najmenej v jednom členskom štáte zhodné alebo podobné označenie pre zhodný alebo podobný výrobok alebo službu, ktoré by mohlo viesť k zámene s prihlasovaným označením, po druhé úmysel prihlasovateľa zabrániť tejto tretej osobe pokračovať v používaní takéhoto označenia, ako aj po tretie stupeň právnej ochrany, ktorú požíva označenie tejto tretej osoby a prihlasované označenie (rozsudok z 28. januára 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:44
, body
a
).
Z formulácie Súdneho dvora v rozsudku z 11. júna 2009, Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, bod
) však vyplýva, že faktory, ktoré sú v ňom vymenované, sú iba ukážkami celého komplexu skutočností, ktoré možno zohľadniť v súvislosti s vyhlásením prípadnej neexistencie dobrej viery prihlasovateľa v okamihu podania prihlášky ochrannej známky (pozri rozsudok z 28. januára 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:44
, bod
a citovanú judikatúru).
Je preto potrebné usudzovať, že v rámci celkovej analýzy vykonanej na základe článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 možno tiež zohľadniť pôvod napadnutého označenia a jeho používanie od jeho vzniku, obchodnú logiku, ktorá viedla k podaniu prihlášky označenia ako ochrannej známky Európskej únie, ako aj vývoj udalostí, ktoré viedli k tomuto podaniu (pozri rozsudok z 28. januára 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:44
, bod
a citovanú judikatúru).
S prihliadnutím na tieto úvahy treba preskúmať, či odvolací senát v napadnutom rozhodnutí uviedol nesprávne, že návrh na vyhlásenie neplatnosti založený na článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 nemôže uspieť, keďže nič v konaní spoločnosti sindustrysurf pri podaní prihlášky napadnutej ochrannej známky nenaznačovalo, že nekonala v dobrej viere. Presnejšie, odvolací senát sa po prvé domnieval, že napadnutá ochranná známka bola prihlásená spoločnosťou sindustrysurf v jej vlastnom mene so súhlasom žalobkyne. Výmena korešpondencie medzi účastníkmi konania pred a po podaní prihlášky ochrannej známky totiž podľa odvolacieho senátu potvrdzuje, že v okamihu podania prihlášky považovala žalobkyňa spoločnosť sindustrysurf za zodpovednú za ochranu napadnutej ochrannej známky. Po druhé skutočnosť, že sindustrysurf pri podaní prihlášky napadnutej ochrannej známky vedela, že táto ochranná známka už bola žalobkyňou a inými distribútormi používaná, ako taká nepostačuje na stanovenie existencie jej nekonania v dobrej viere. Po tretie nič nedokazuje, že sindustrysurf prihlásila napadnutú ochrannú známku v jej vlastnom mene s úmyslom, že ju použije proti žalobkyni.
V tejto súvislosti treba uviesť, že medzi účastníkmi konania pred EUIPO je nesporné, že napadnutá ochranná známka bola prihlásená spoločnosťou sindustrysurf na žiadosť žalobkyne. Naopak, účastníci konania majú rozdielny názor na otázku, či táto žiadosť, vyjadrená v korešpondencii z 22. júna 2010 medzi pánom Maxom Jenkem, predsedom Endeavor Design Inc., výkonným riaditeľom žalobkyne a riaditeľom Endeavor Snowboards, a pánom Ikerom Gomezom, riaditeľom sindustrysurf, zahŕňala prihlásenie tejto ochrannej známky v mene sindustrysurf, a nie v mene žalobkyne.
Treba však konštatovať, že v rozpore s tým, čo v napadnutom rozhodnutí tvrdí odvolací senát, nič v korešpondencii predchádzajúcej podaniu prihlášky napadnutej ochrannej známky nenasvedčuje tomu, že žalobkyňa dala jasný, presný a nepodmienený súhlas k podaniu prihlášky v mene sindustrysurf [pozri analogicky rozsudok z 29. novembra 2012, Adamowski/ÚHVT – Fagumit (FAGUMIT),
T‑537/10 a T‑538/10
,
EU:T:2012:634
, bod
a citovanú judikatúru].
Korešpondencia predchádzajúca podaniu prihlášky totiž v prvom rade potvrdzuje iba to, že prihláška napadnutej ochrannej známky bola podaná na žiadosť žalobkyne. Nie je v nej žiadny súhlas žalobkyne so zápisom napadnutej ochrannej známky v mene sindustrysurf. Okrem toho z vety „pokračujme zatiaľ s Airhole“ nemožno vyvodiť jasný, presný a nepodmienený súhlas žalobkyne k zápisu uvedenej ochrannej známky v mene sindustrysurf.
Okrem toho korešpondencia poukazuje skôr na úmysel žalobkyne podať prihlášku napadnutej ochrannej známky vo vlastnom mene. Jasne totiž ukazuje na jednej strane na to, že podnet a rozhodnutie podať prihlášku vychádzali od žalobkyne samotnej a na druhej strane na to, že žalobkyňa mala v úmysle znášať trovy konania.
V druhom rade v rozpore so záverom odvolacieho senátu korešpondencia po podaní prihlášky iba potvrdzuje posúdenie, podľa ktorého súhlas daný žalobkyňou sa obmedzoval iba na podanie prihlášky napadnutej ochrannej známky. Hneď po tom, ako sa žalobkyňa dozvedela o zápise tejto ochrannej známky, totiž priamo požiadala spoločnosť sindustrysurf o prevod, ktorá sa ho bez toho, aby voči tomu protestovala, zaviazala okamžite vykonať. Za týchto okolností len málo záleží na tom, že žalobkyni trvalo skoro rok, aby zistila, že napadnutá ochranná známka bola zapísaná v mene sindustrysurf, pretože v každom prípade k tomu nedala súhlas.
Okrem toho, ako správne uvádza žalobkyňa, jej súhlas mal byť tak odvolacím senátom posúdený vzhľadom na objektívne okolnosti veci.
V tejto súvislosti treba po prvé zdôrazniť, že na jednej strane bola napadnutá ochranná známka zhodná s ochrannou známkou používanou od roku 2006 v Spojených štátoch a v Kanade najmä materskou spoločnosťou a sesterskou spoločnosťou žalobkyne, spoločnosťami Endeavor Design a Endeavor Snowboards, a na druhej strane boli výrobky, ktorých sa týka jej zápis, zhodné alebo úzko spojené s výrobkami, na ktoré sa táto ochranná známka vzťahovala.
Po druhé ochranná známka uvedená v bode 30 vyššie bola v mene žalobkyne zapísaná v Spojených štátoch a v Kanade pred podaním prihlášky napadnutej ochrannej známky.
Po tretie sindustrysurf bola podľa zmluvy o distribúcii výlučným distribútorom výrobkov navrhnutých a vyrobených spoločnosťou Endeavor Snowboards, označených prihlásenými ochrannými známkami Airhole Ninja Masks a Endeavor Snowboards, v Belgicku, Nemecku, Španielsku, Francúzsku, Taliansku, Luxembursku a Holandsku.
Po štvrté zmluva o distribúcii uvádzala, že hlavným predmetom distribútora bolo skladovanie, predaj a údržba rôznych výrobkov určených na snowboarding. Článok 11 tejto zmluvy týkajúci sa používania mien a ochranných známok stanovoval najmä to, že distribútor nemôže použiť žiadne logo, reklamu alebo ochrannú známku patriacu spoločnosti Endeavor na účely predaja alebo reklamy bez jej výslovného a písomného súhlasu.
Po piate zmluva o distribúcii bola v okamihu podania prihlášky napadnutej ochrannej známky a žiadosti o jej prevod na materskú spoločnosť stále v platnosti.
Z toho vyplýva, že podanie prihlášky napadnutej ochrannej známky možno ľahko považovať ako konanie žalobkyne v súlade s obchodnou logikou smerujúcou k rozšíreniu ochrany jej ochrannej známky na územie Únie.
Odvolací senát sa teda nesprávne domnieval, že napadnutá ochranná známka bola prihlásená spoločnosťou sindustrysurf v jej vlastnom mene so súhlasom žalobkyne.
Okrem toho treba konštatovať, že sindustrysurf tým, že prihlásila napadnutú ochrannú známku v jej vlastnom mene, sa snažila o neoprávnené privlastnenie práv žalobkyne.
Na úvod sa sindustrysurf totiž nemôže domáhať žiadnej prednosti týkajúcej sa napadnutej ochrannej známky. Bolo preukázané, že táto ochranná známka sa používala od roku 2006 v Spojených štátoch a Kanade materskou spoločnosťou a sesterskou spoločnosťou žalobkyne a že bola pre tieto krajiny zapísaná v mene žalobkyne pred napadnutou ochrannou známkou.
Ďalej podľa zmluvy o distribúcii sindustrysurf bola o existencii a používaní zhodnej ochrannej známky materskou spoločnosťou a sesterskou spoločnosťou žalobkyne v okamihu podania prihlášky napadnutej ochrannej známky výborne informovaná.
Nakoniec distribučné práva sindustrysurf boli na základe zmluvy o distribúcii striktným spôsobom vecne a miestne ohraničené. Na jednej strane bolo totiž hlavným predmetom distribútora skladovanie, predaj a údržba rôznych výrobkov určených na snowboarding. Okrem toho sindustrysurf nemohla použiť žiadne logo, reklamu alebo ochrannú známku patriacu spoločnosti Endeavor na účely predaja alebo reklamy bez jej výslovného súhlasu. Na druhej strane boli distribučné práva sindustrysurf obmedzené iba na šesť krajín Únie. Ako odvolací senát uviedol v bode 16 napadnutého rozhodnutia, napadnutá ochranná známka bola v čase podpisu zmluvy o distribúcii už používaná distribútorom spoločnosti Endeavor v Spojenom kráľovstve.
Okrem toho treba dodať, že správanie spoločnosti sindustrysurf po podaní prihlášky napadnutej ochrannej známky podporuje posúdenie, podľa ktorého sa sindustrysurf snažila o neoprávnené privlastnenie práv žalobkyne. Zo spisu totiž po prvé vyplýva, že sindustrysurf žalobkyňu neinformovala ani o podaní prihlášky napadnutej ochrannej známky, ani o jej zápise v jej vlastnom mene. Túto informáciu sa žalobkyňa dozvedela až po tom, ako sa spýtala na ochranu uvedenej ochrannej známky. Po druhé sindustrysurf sa v korešpondencii po podaní prihlášky napadnutej ochrannej známky výslovne zaviazala vykonať jej prevod, ktorý nikdy neurobila. Po tretie sindustrysurf niekoľko mesiacov po tom, ako sa vzťahy so žalobkyňou zhoršili, vyzvala žalobkyňu, ako aj iných distribútorov jej výrobkov v Únii k tomu, aby používanie napadnutej ochrannej známky ukončili, pričom v opačnom prípade by iniciovala konanie o porušení práv.
Vzhľadom na uvedené, po celkovom posúdení zohľadňujúcom všetky relevantné okolnosti treba dospieť k záveru, že sindustrysurf nepreukázala žiadny legitímny dôvod na podanie prihlášky napadnutej ochrannej známky v jej vlastnom mene, a teda, že odvolací senát nesprávne došiel k záveru, že konala v dobrej viere.
Z toho vyplýva, že tento žalobný dôvod je nutné prijať.
Keďže porušenie článku 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 postačuje na zrušenie napadnutého rozhodnutia, nie je potrebné preskúmať prvý žalobný dôvod založený na porušení článku 8 ods. 3 a článku 53 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009.
O návrhu na zmenu napadnutého rozhodnutia
Treba pripomenúť, že právomoc na zmenu priznaná Všeobecnému súdu na základe článku 65 ods. 3 nariadenia č. 207/2009 neznamená, že mu je priznaná právomoc vykonať posúdenie, ktoré ešte nevykonal sám odvolací senát. Výkon právomoci zmeniť rozhodnutie preto v zásade musí byť obmedzený na situácie, v ktorých Všeobecný súd po preskúmaní posúdenia vykonaného uvedeným senátom môže na základe preukázaných skutkových a právnych okolností stanoviť, aké rozhodnutie mal odvolací senát povinnosť prijať (rozsudok z 5. júla 2011, Edwin/ÚHVT,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, bod
; pozri tiež rozsudok z 28. januára 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:44
, bod
a citovanú judikatúru).
Návrh na zmenu totiž neznamená, že Všeobecný súd musí uložiť EUIPO povinnosť niečo urobiť alebo neurobiť, čo by predstavovalo príkaz uložený tomuto úradu. Cieľom tohto návrhu je naopak to, aby Všeobecný súd, rovnako ako odvolací senát, rozhodol, či napadnutá ochranná známka má byť vzhľadom na článok 52 ods. 1 písm. b) nariadenia č. 207/2009 vyhlásená za neplatnú (pozri rozsudok z 28. januára 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:44
, bod
a citovanú judikatúru).
Takéto rozhodnutie sa nachádza medzi opatreniami, ktoré môže Všeobecný súd v zásade prijať v rámci svojej právomoci zmeniť rozhodnutie (pozri rozsudok z 28. januára 2016, GUGLER,
T‑674/13
, neuverejnený,
EU:T:2016:44
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci treba uviesť, že odvolací senát v napadnutom rozhodnutí v súvislosti s posúdením konania v dobrej viere (body 22 až 27 napadnutého rozhodnutia) rozhodol takým spôsobom, že Všeobecný súd má právomoc zmeniť v tomto bode uvedené rozhodnutie.
Z úvah uvedených v bodoch 26 až 44 vyššie pritom vyplýva, že odvolací senát mal konštatovať, tak ako to uviedlo zrušovacie oddelenie, že sindustrysurf nekonala pri podaní prihlášky napadnutej ochrannej známky v dobrej viere. Vzhľadom na uvedené tak treba konštatovať, že podmienky na výkon právomoci Všeobecného súdu zmeniť rozhodnutie sú splnené.
Zmenou napadnutého rozhodnutia tak treba zamietnuť žalobu, ktorú spoločnosť sindustrysurf podala proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia, ktorým bola napadnutá ochranná známka vyhlásená za neplatnú.
O trovách
Podľa článku 134 ods. 1 Rokovacieho poriadku Všeobecného súdu účastník konania, ktorý nemal vo veci úspech, je povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
V prejednávanej veci EUIPO nemal vo veci úspech, ale žalobkyňa nenavrhla, aby bol zaviazaný na náhradu trov konania. Je preto potrebné uložiť každému z nich povinnosť, aby znášali svoje vlastné trovy konania. Okrem toho, keďže sindustrysurf nebola účastníkom tohto konania, nemožno prijať návrh žalobkyne uložiť tejto spoločnosti povinnosť nahradiť trovy tohto konania.
Žalobkyňa rovnako navrhla, aby bola spoločnosti sindustrysurf uložená povinnosť nahradiť trovy konania, ktoré vznikli v konaní pred odvolacím senátom a pred zrušovacím oddelením. V tejto súvislosti treba pripomenúť, že na základe článku 190 ods. 2 rokovacieho poriadku sa náklady nevyhnutne vynaložené účastníkmi konania v súvislosti s konaním pred odvolacím senátom považujú za trovy konania, ktoré sa nahrádzajú. Nie je to však tak pri nákladoch vynaložených v súvislosti s konaním pred zrušovacím oddelením. Návrh žalobkyne, pokiaľ ide o trovy konania týkajúce sa konania pred zrušovacím oddelením, ktoré nepredstavujú trovy konania, ktoré možno nahradiť, je tak neprípustný. Pokiaľ ide o návrh týkajúci sa uloženia povinnosti sindustrysurf nahradiť trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s konaním pred odvolacím senátom, treba tejto spoločnosti uložiť povinnosť nahradiť trovy konania žalobkyne, ktoré jej v konaní pred odvolacím senátom vznikli.

Z týchto dôvodov
VŠEOBECNÝ SÚD (druhá komora)
rozhodol a vyhlásil:

1.
Rozhodnutie štvrtého odvolacieho senátu Úradu Európskej únie pre duševné vlastníctvo (EUIPO) z 18. januára 2016 (vec R 2547/2014‑4) týkajúce sa konania o vyhlásenie neplatnosti medzi spoločnosťami Airhole Facemasks, Inc. a sindustrysurf, SL, sa zrušuje a mení v tom zmysle, že žaloba, ktorú 30. júla 2014 podala sindustrysurf na EUIPO proti rozhodnutiu zrušovacieho oddelenia, sa zamieta.

2.
Airhole Facemasks a EUIPO znášajú každý svoje vlastné trovy konania, ktoré im vznikli v konaní pred Všeobecným súdom.

3.
Sindustrysurf je povinná nahradiť trovy konania, ktoré vznikli Airhole Facemasks v konaní pred odvolacím senátom EUIPO.

4.
V zostávajúcej časti sa žaloba zamieta.

Prek
Schalin
Costeira
Rozsudok bol vyhlásený na verejnom pojednávaní v Luxemburgu 16. mája 2017.
Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.