CELEX: 62021CJ0691
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 85/374/EEK
3. pants
Atbildība par produktiem ar trūkumiem
Jēdziens “ražotājs”
Elektroenerģijas sadales tīkla operators, kurš maina elektroenerģijas sprieguma līmeni, lai veiktu sadali

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Padomes Direktīvas 85/374/EEK (1985. gada 25. jūlijs) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem (
OV 1985, L 210, 29. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 10. maija Direktīvu 1999/34/EK (
OV 1999, L 141, 20. lpp.
), 2. pantu un 3. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Cafpi SA
un tās apdrošinātāju
Aviva assurances SA
, no vienas puses, un
Enedis SA
, elektroenerģijas sadales tīkla operatoru, no otras puses, par elektroenerģijas pārsprieguma radīto zaudējumu atlīdzināšanu.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 85/374 ceturtais un piektais apsvērums ir formulēts šādi:
“tā kā patērētāja aizsardzības labad vajadzīgs, lai visi ražošanas procesā iesaistītie ražotāji būtu atbildīgi tiktāl, cik tas attiecas uz trūkumiem gatavajā produktā, sastāvdaļā vai kādā izejvielā, ko viņi piegādājuši; tā kā šā paša iemesla dēļ atbildība jāattiecina uz importētājiem, kas importē produktus Kopienā, un personām, kuras apliecina sevi kā ražotāju, pievienojot savu nosaukumu, preču zīmi vai citu atšķirības zīmi, vai kuras piegādā tādus produktus, kā ražotāju nav iespējams identificēt;
tā kā tādās situācijās, kad vairākas personas ir atbildīgas par vienu un to pašu trūkumu, patērētāja aizsardzības labad vajadzīgs, lai aizskartā persona no jebkuras minētās personas varētu pieprasīt pilnu kompensāciju par trūkuma izraisītajiem zaudējumiem”.
Šīs direktīvas 1. pantā ir noteikts:
“Ražotājs ir atbildīgs par kaitējumu, kuru izraisījis viņa produkta trūkums.”
Minētās direktīvas 2. pantā ir noteikts:
Šajā direktīvā “produkts” nozīmē visas kustamas lietas, pat ja tās ir izmantotas kādā citā kustamā lietā vai nekustamā īpašumā. Pie “produktiem” pieder elektrība.”
Saskaņā ar šīs pašas direktīvas 3. pantu:
“1.   “Ražotājs” nozīmē gatava produkta izgatavotāju, jebkādu izejvielu ražotāju vai sastāvdaļas izgatavotāju un jebkuru personu, kas apliecina sevi kā tā ražotāju, produktam pievienojot savu nosaukumu, preču zīmi vai citu atšķirības zīmi.
2.   Neierobežojot ražotāja atbildību, jebkuru personu, kas, veicot uzņēmējdarbību, Kopienā importē produktu pārdošanai, iznomāšanai, līzingam vai jebkādam izplatīšanas veidam, uzskata par ražotāju šīs direktīvas nozīmē, un tā ir atbildīga kā ražotājs.
3.   Kad nav iespējams identificēt produkta ražotāju, katru produkta piegādātāju uzskata par tā ražotāju, ja vien tas savlaicīgi neinformē aizskarto personu par ražotāja identitāti vai par to, kas viņam produktu piegādājis. Tādi paši noteikumi attiecas uz gadījumu, kad produktu importē un uz šā produkta nav norādīta tā importētāja identitāte, kurš minēts 2. punktā, pat ja ir norādīts ražotāja nosaukums.”
Direktīvas 85/374 5. pantā ir paredzēts:
“Ja, piemērojot šīs direktīvas noteikumus, divas vai vairākas personas ir atbildīgas par vienu kaitējumu, tās ir atbildīgas solidāri un atsevišķi, neierobežojot valsts tiesību aktu noteikumus attiecībā uz regresa tiesībām.”
Šīs direktīvas 9. pantā ir noteikts:
“Direktīvas 1. pantā “kaitējums” nozīmē:
[..]
b)
jebkuras tādas īpašuma daļas bojājumu vai iznīcināšanu, kura nav pats produkts ar trūkumiem un kuras zemākā robežvērtība ir [500 EUR], ar noteikumu, ka minētā īpašuma daļa:
i)
ir tāda, kas parasti paredzēta privātai lietošanai vai patēriņam,
un
ii)
to aizskartā persona galvenokārt izmantojusi savām privātām vajadzībām vai patēriņam.
[..]”
Minētās direktīvas 11. pants ir formulēts šādi:
“Dalībvalstis savos tiesību aktos paredz, ka tiesības, kas aizskartajai personai piešķirtas saskaņā ar šo direktīvu, beidzas tāda 10 gadu termiņa beigās, kuru skaita no dienas, kad ražotājs laidis apritē produktu, kas izraisījis kaitējumu, ja vien aizskartā persona pa to laiku nav iesniegusi prasību pret ražotāju.”
Francijas tiesības
Direktīva 85/374 Francijas tiesību sistēmā tika transponēta ar 1998. gada 19. maija
loi n
o
98‑389 relative à la responsabilité du fait des produits défectueux
(Likums Nr. 98‑389 par atbildību par produktiem ar trūkumiem; 1998. gada 21. maija
JORF
, 7744. lpp.), ar kuru Civilkodeksā tika iekļauts šī kodeksa 1386‑1. līdz 1386‑18. pants, kuri vēlāk kļuva par tā 1245. līdz 1245‑17. pantu.
Civilkodeksa 1386‑1. pantā, kas kļuvis par šī kodeksa 1245. pantu, ir noteikts:
“Ražotājs ir atbildīgs par zaudējumiem, ko izraisījuši tā produkta trūkumi, neatkarīgi no tā, vai tam ir līgumiskas attiecības ar cietušo vai nav.”
Minētā kodeksa 1386‑2. pantā, kas tagad ir tā 1245‑1. pants, ir noteikts:
“Šīs nodaļas noteikumi attiecas uz kaitējuma, kas radies personas aizskāruma rezultātā, atlīdzināšanu.
Tie ir piemērojami arī to zaudējumu atlīdzināšanai, kas pārsniedz dekrētā noteikto summu, kas izriet no tāda īpašuma aizskāruma, kas nav pats produkts ar trūkumiem.”
Civilkodeksa 1386‑3. pantā, kas kļuvis par tā 1245‑2. pantu, ir paredzēts:
“Produkts ir jebkurš kustams īpašums, pat ja tas ir iekļauts nekustamajā īpašumā, tostarp lauksaimniecības, lopkopības, medniecības un zvejniecības produkti. Elektroenerģiju uzskata par produktu.”
Minētā kodeksa 1386‑6. panta pirmā daļa, kas tagad ir šī kodeksa 1245‑5. panta pirmā daļa, ir formulēta šādi:
“Ražotājs, ja tas darbojas profesionāli, ir gatava produkta izgatavotājs, izejvielu ražotājs, sastāvdaļas izgatavotājs.”
Saskaņā ar Civilkodeksa 1386‑7. pantu, kas kļuvis par tā 1245‑6. panta pirmo daļu:
“Ja ražotājs nav identificējams, pārdevējs, iznomātājs – izņemot līzinga devēju vai iznomātāju, kas pielīdzināms līzinga devējam vai citam profesionālam piegādātājam, – ir atbildīgs par produkta drošības trūkumu ar tādiem pašiem nosacījumiem kā ražotājs, ja vien tas nav norādījis savu piegādātāju vai ražotāju trīs mēnešu laikā no dienas, kad tam paziņots par cietušā lūgumu.”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
2010. gada 28. jūlijā
Cafpi
aģentūras elektroiekārtām parādījās traucējumi. Saskaņā ar privāti nolīgta eksperta atzinumu šie traucējumi esot radušies pārsprieguma dēļ, ko izraisījis
Enedis
pārvaldītās elektroenerģijas sadales tīkla neitrālas ķēdes pārrāvums.
Cafpi
atlīdzību daļēji izmaksāja tās apdrošinātājs
Aviva assurances
.
Cafpi
un
Aviva assurances
, pamatojoties uz vispārējo tiesību normu līgumiskās atbildības jomā, proti, agrāko Civilkodeksa 1147. pantu, pret
Enedis
cēla prasību par radīto zaudējumu atlīdzību.
Enedis
norādīja, ka ir piemērojami tikai Civilkodeksa noteikumi par atbildību par produktiem ar trūkumiem un ka attiecībā uz
Cafpi
un
Aviva assurances
celto prasību par zaudējumu atlīdzību ir iestājies noilgums.
Ar 2018. gada 6. jūlija spriedumu tiesa, kurā šī prasība tika celta, atzina, ka pēdējie minētie noteikumi nav piemērojami, vienlaikus noraidot prasītāju prasījumus pēc būtības.
Ar 2020. gada 6. februāra spriedumu
Cour d’appel de Versailles
(Versaļas apelācijas tiesa, Francija) atcēla šo spriedumu. Tā uzskatīja, pirmkārt, ka
Électricité de France SA
saražotā elektroenerģija nav gatavais produkts, jo tā ir augstsprieguma elektroenerģija un tādēļ nav piemērota patēriņam, un, otrkārt, ka
Enedis
pārveidoja elektroenerģiju, lai to varētu sadalīt galapatērētājiem, tādēļ tas bija uzskatāms par gatavā produkta, kuru paredzēts sadalīt patērētājam, izstrādātāju un ka tādējādi tam bija ražotāja statuss tiesību aktu par atbildību par produktu ar trūkumiem izpratnē. Līdz ar to minētā tiesa nosprieda, ka šie tiesību akti ir piemērojami un ka
Cafpi
un
Aviva assurances
prasība noilguma dēļ ir nepieņemama.
Cafpi
un
Aviva assurances
par šo spriedumu iesniedza kasācijas sūdzību
Cour de cassation
(Kasācijas tiesa, Francija), kas ir iesniedzējtiesa.
Iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai elektroenerģijas sadales tīkla operators, kas maina elektroenerģijas intensitātes un sprieguma līmeni, lai sadalītu to galapatērētājiem, ir jāuzskata par elektroenerģijas “ražotāju” Direktīvas 85/374 izpratnē.
Vispirms minētā tiesa norāda, ka, ģenerāladvokāta ieskatā, tas, ka tāds subjekts kā
Enedis
tiek kvalificēts par elektroenerģijas ražotāju, “ir pretrunā līgumisko un ekonomisko attiecību starp dažādiem nozares dalībniekiem realitātei”, jo, pirmkārt, sadales tīkla operators nevar ražot elektroenerģiju no izejvielām, ko tas nav iegādājies, un, otrkārt, ka šis operators nepārdod elektroenerģiju, jo patērētājs to ir iegādājies no piegādātāja.
Turpinājumā minētā tiesa norāda, ka līdzīgā gadījumā
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa, Vācija) ar 2014. gada 25. februāra spriedumu nosprieda, ka elektroenerģijas sadales tīkla operators ir jākvalificē kā ražotājs, jo tas būtiski maina elektroenerģiju, pārveidojot tās sprieguma līmeni, lai galalietotājs to lietotu.
Visbeidzot iesniedzējtiesa pauž šaubas par šādu vērtējumu, pamatojoties uz to, ka tas varētu nebūt saderīgs ar direktīvām par elektroenerģijas iekšējo tirgu, proti, ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 96/92/EK (1996. gada 19. decembris) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu (
OV 1997, L 27, 20. lpp.
), Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2003/54/EK (2003. gada 26. jūnijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 96/92/EK atcelšanu (
OV 2003, L 176, 37. lpp.
) un ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/72/EK (2009. gada 13. jūlijs) par kopīgiem noteikumiem attiecībā uz elektroenerģijas iekšējo tirgu un par Direktīvas 2003/54/EK atcelšanu (
OV 2009, L 211, 55. lpp.
), kurās ir noteikts, ka elektroenerģijas pārvades un sadales sistēmas operatoriem ir jābūt neatkarīgiem no elektroenerģijas ražošanas un piegādes darbības, uz kuru attiecas konkurences noteikumi.
Šādos apstākļos
Cour de cassation
nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai Direktīvas [85/374] 2. pants un 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka elektroenerģijas sadales sistēmas operators var tikt uzskatīts par “ražotāju”, ja tas maina piegādātāja elektroenerģijas sprieguma līmeni, lai veiktu tās sadali gala klientiem?”
Par prejudiciālo jautājumu
Par pieņemamību
Eiropas Komisija, formāli neizvirzīdama iebildi par nepieņemamību, norāda uz iespēju, ka uzdotais jautājums ir nepieņemams, jo tam nav nozīmes pamatlietas atrisināšanā, ņemot vērā, ka kaitējums, kuru
Cafpi
lūdz atlīdzināt, ir nodarīts elektroiekārtām, kas tiek izmantotas šīs sabiedrības profesionālajā darbībā, bet Direktīva 85/374 saskaņā ar tās 9. pantu regulē tikai uzņēmēja atbildību par produktiem ar trūkumiem attiecībā pret patērētāju.
Šajā ziņā jānorāda, ka, protams, no Direktīvas 85/374 9. panta b) punkta izriet, ka šī direktīva attiecas uz jebkura īpašuma daļas bojājumu vai iznīcināšanu, ar nosacījumu, ka šī īpašuma daļa ir tāda, kas parasti paredzēta privātai lietošanai vai patēriņam, un persona, kurai šis kaitējums nodarīts, to galvenokārt ir izmantojusi privātām vajadzībām vai patēriņam.
Tomēr atbilstoši Tiesas judikatūrai: tā kā ar Direktīvu 85/374 panāktā saskaņošana neattiecas uz kaitējuma atlīdzināšanu īpašumam, kurš paredzēts lietošanai profesionālām vajadzībām un kurš tiek lietots šādām vajadzībām, šī direktīva neliedz dalībvalstij šajā ziņā paredzēt regulējumu, kas atbilst ar šo direktīvu ieviestajam (spriedums, 2009. gada 4. jūnijs, Moteurs Leroy Somer,
C‑285/08
,
EU:C:2009:351
,
31.
punkts).
Šajā gadījumā, kā to norādījusi iesniedzējtiesa, atbildot uz Tiesas lūgumu sniegt paskaidrojumus, no Civilkodeksa 1386‑2. panta, kas kļuvis par 1245‑1. pantu, izriet, ka, transponējot Direktīvu 85/374 Francijas tiesību sistēmā, valsts likumdevējs atbildības par produktiem ar trūkumiem režīma piemērošanas jomu nav attiecinājis tikai uz tāda kaitējuma atlīdzināšanu, kas nodarīts privātai lietošanai vai patēriņam paredzētajam īpašumam un izmantots šim nolūkam.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Tiesas kompetencē ir lemt par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu par Savienības tiesību normām situācijās, kurās, pat ja pamatlietas fakti tieši neietilpst šo tiesību piemērošanas jomā, minētās šo tiesību normas ir kļuvušas piemērojamas ar valsts tiesībām tāpēc, ka tajās ir atsauce uz Savienības tiesību normām (spriedums, 2018. gada 7. novembris, K un B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
,
34.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Proti, šādās situācijās Savienības interesēs ir tas, ka – lai izvairītos no turpmākām interpretācijas atšķirībām – no Savienības tiesībām aizgūtās tiesību normas tiek interpretētas vienveidīgi (spriedums, 2018. gada 7. novembris, K un B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
,
35.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Tādējādi Tiesas veikta Savienības tiesību normu interpretācija situācijās, kuras nav to piemērošanas jomā, ir pamatota, ja ar valsts tiesībām, lai tiktu nodrošināta vienāda attieksme šādās situācijās un situācijās, kuras ietilpst Savienības tiesību piemērošanas jomā, šīs tiesību normas ir padarītas tieši un bez nosacījumiem piemērojamas šādām situācijām (spriedums, 2018. gada 7. novembris, K un B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
,
36.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Ciktāl, kā tas norādīts šī sprieduma 29. punktā, Francijas likumdevējs, transponējot Direktīvu 85/374 Francijas tiesību sistēmā, ir izvēlējies ar šo direktīvu ieviesto atbildības par produktiem ar trūkumiem sistēmu piemērot arī attiecībā uz kaitējumu, kas nodarīts īpašumam, kurš nav paredzēts privātai izmantošanai vai patēriņam un kurš šim nolūkam tiek izmantots, ņemot vērā šī sprieduma 30.–32. punktā minēto judikatūru, ir jāsecina, ka pastāv zināma Savienības interese, lai Tiesa lemtu par lūgumu sniegt prejudiciālu nolēmumu, un tādēļ tas ir jāuzskata par pieņemamu.
Par lietas būtību
Vispirms, ciktāl iesniedzējtiesa savā jautājumā atsaucas uz Direktīvas 85/374 2. pantu, ir jānorāda, ka šajā pantā ir ietverta termina “produkts” definīcija un šajā kontekstā ir skaidri paredzēts, ka elektroenerģija ir jāuzskata par produktu šīs direktīvas izpratnē.
Personas, kuras cietušais var saukt pie atbildības par kaitējumu saskaņā ar Direktīvu 85/374, ir definētas šīs direktīvas 1.–3. pantā. Ņemot vērā, ka šīs direktīvas mērķis jomā, kuru tā reglamentē, ir panākt pilnīgu saskaņošanu, šajos pantos norādīto atbildīgo personu loks ir jāuzskata par izsmeļošu un nav nosakāmi papildu kritēriji, kuri no minētajiem pantiem neizriet (spriedumi, 2006. gada 10. janvāris, Skov un Bilka,
C‑402/03
,
EU:C:2006:6
,
32.
un
33.
punkts, kā arī 2022. gada 7. jūlijs, Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia,
C‑264/21
,
EU:C:2022:536
,
29.
punkts).
Šādos apstākļos uzdotais jautājums ir jāsaprot tādējādi, ka tas attiecas uz to, vai Direktīvas 85/374 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka elektroenerģijas sadales sistēmas operators ir jāuzskata par “ražotāju” šīs tiesību normas izpratnē, ja tas maina elektroenerģijas sprieguma līmeni, lai to sadalītu galapatērētājiem.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un ar tiesisko regulējumu, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi (spriedums, 2020. gada 17. decembris, CLCV u.c. (Dīzeļdzinēja pārveidošanas ierīce),
C‑693/18
,
EU:C:2020:1040
,
94.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, saskaņā ar Direktīvas 85/374 3. panta 1. punkta formulējumu ““ražotājs” nozīmē gatava produkta izgatavotāju, jebkādu izejvielu ražotāju vai sastāvdaļas izgatavotāju un jebkuru personu, kas apliecina sevi kā tā ražotāju, produktam pievienojot savu nosaukumu, preču zīmi vai citu atšķirības zīmi”.
Otrkārt, attiecībā uz šīs tiesību normas kontekstu ir jānorāda, ka no Direktīvas 85/374 5. panta, lasot to saistībā ar tās ceturto apsvērumu, izriet, ka vairākas personas var tikt kvalificētas kā viena un tā paša produkta “ražotājs” šīs direktīvas 3. panta 1. punkta izpratnē un tādējādi tās visas ir solidāri atbildīgas par šī produkta radīto kaitējumu.
Attiecībā uz dažādu saimnieciskās darbības subjektu, kas darbojas produkta ražošanas un tirdzniecības ķēdē, attiecīgajām lomām Tiesa ir precizējusi, ka izvēle noteikt, ka atbildīgs par kaitējumu, ko izraisījuši produkti ar trūkumiem, ir ražotājs, tika izdarīta tādēļ, ka vairumā gadījumu piegādātājs iegādāto produktu tikai pārdod tālāk un ka vienīgi ražotājam ir iespēja ietekmēt produkta kvalitāti (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 10. janvāris, Skov un Bilka,
C‑402/03
,
EU:C:2006:6
,
28.
un
29.
punkts).
Šajā ziņā attiecībā uz robežu starp produkta ražošanas un tirdzniecības procesu ir arī jāatgādina, ka no Tiesas judikatūras izriet, ka prece ir jāuzskata par laistu apgrozībā Direktīvas 85/374 11. panta izpratnē, kad tā ir atstājusi ražotni, kuru vada ražotājs, un atrodas tirdzniecībā, kur tā ir publiski pieejama lietošanai un patērēšanai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2006. gada 9. februāris, O’Byrne,
C‑127/04
,
EU:C:2006:93
,
27.
punkts).
Treškārt, attiecībā uz Direktīvas 85/374 mērķi tās ceturtajā apsvērumā ir norādīts, ka patērētāju aizsardzība prasa, lai visi ražošanas procesa dalībnieki būtu atbildīgi, ja galaproduktam vai sastāvdaļai, vai izejvielai, ko viņi ir piegādājuši, ir trūkumi.
Jēdziens “ražotājs” Direktīvas 85/374 3. panta 1. punkta izpratnē, kas ir autonoms Savienības tiesību jēdziens, tādējādi atbilst patērētāju tiesību aizsardzības mērķim, kas prasa, pirmām kārtām, lai vairākas personas varētu tikt uzskatītas par ražotājiem un, otrām kārtām, lai patērētājs varētu celt prasību pret jebkuru no tām, tādējādi vienas “vispiemērotākās” atbildīgās personas noteikšana, pret kuru patērētājam būtu jāatsaucas uz savām tiesībām, nav atbilstoša (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2022. gada 7. jūlijs, Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia,
C‑264/21
,
EU:C:2022:536
,
35.
punkts).
Šajā gadījumā uzdotais jautājums attiecas uz gadījumu, kad elektroenerģijas sadales sistēmas operators maina elektroenerģijas sprieguma līmeni, lai to sadalītu gala patērētājiem, ar precizējumu, ka tad, ja šis operators neiejauktos, patērētājs nevarētu izmantot elektroenerģiju ar augstu spriegumu, ko saražojuši
Électricité de France
.
Līdz ar to nevar uzskatīt, ka operators, kas šādi rīkojas, tikai piegādā produktu, šajā gadījumā – elektroenerģiju, bet gan piedalās ražošanas procesā, mainot vienu no tās īpašībām, proti, tās spriegumu, lai to varētu piedāvāt sabiedrībai lietošanai vai patēriņam.
Pretēji tam, ko apgalvo Francijas valdība, elektroenerģijas sprieguma līmenis ir šī produkta īpašība neatkarīgi no tā, vai elektroenerģijas pārslodze ir tādas drošības trūkums, uz kuru var likumīgi paļauties plaša sabiedrība. Šajā ziņā jānorāda, ka produkta īpašības var tikt pārveidotas arī tad, ja tam nav trūkumu, – pirms vai pēc attiecīgās pārveidošanas.
No tā izriet, ka elektroenerģijas sadales sistēmas operators, kas maina elektroenerģijas sprieguma līmeni, ir jāuzskata par “ražotāju” Direktīvas 85/374 3. panta 1. punkta izpratnē.
Pretēji tam, ko norādījusi iesniedzējtiesa, šāda jēdziena “ražotājs” interpretācija nav pretrunā šī sprieduma 24. punktā minēto direktīvu noteikumiem, it īpaši noteikumiem, ar kuriem ir paredzēts nodalīt elektroenerģijas ražošanas uzdevumus no elektroenerģijas sadales uzdevumiem.
Proti, kā izriet no šī sprieduma 35. punktā minētās judikatūras, tādu atbildīgo personu loks, pret kuriem persona, kurai nodarīts kaitējums, ir tiesīga celt prasību saskaņā ar Direktīvā 85/374 paredzēto atbildības režīmu, ir jānosaka, ņemot vērā tikai šīs direktīvas 1. un 3. pantu, un nav iespējams noteikt papildu kritērijus, kuri nav paredzēti šajos pantos. Savukārt šī sprieduma 24. punktā minētajām direktīvām ir atšķirīgi mērķi.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz prejudiciālo jautājumu jāatbild, ka Direktīvas 85/374 3. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka elektroenerģijas sadales tīkla operators ir jāuzskata par “ražotāju” šīs tiesību normas izpratnē, ja tas maina elektroenerģijas sprieguma līmeni, lai to sadalītu galapatērētājiem.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība izriet no tiesvedības, kas notiek iesniedzējtiesā, tāpēc tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

Padomes Direktīvas 85/374/EEK (1985. gada 25. jūlijs) par dalībvalstu normatīvo un administratīvo aktu tuvināšanu attiecībā uz atbildību par produktiem ar trūkumiem, kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 1999. gada 10. maija Direktīvu 1999/34/EK, 3. panta 1. punkts

ir jāinterpretē tādējādi, ka

elektroenerģijas sadales tīkla operators ir jāuzskata par “ražotāju” šīs tiesību normas izpratnē, ja tas maina elektroenerģijas sprieguma līmeni, lai to sadalītu galapatērētājiem.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.