CELEX: 62018CJ0578
Преюдициално запитване
Вътрешен пазар на електроенергия
Директива 2009/72/ЕО
Член 3
Защита на потребителите
Член 37
Задължения и правомощия на регулаторния орган
Извънсъдебно уреждане на спорове
Понятие „страна“
Право на обжалване на решението на регулаторния орган
Жалба, подадена пред този орган от битов клиент срещу предприятие, което е оператор на електроразпределителна система

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 37 от Директива 2009/72/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и за отмяна на Директива 2003/54/ЕО (
ОВ L 211, 2009 г., стр. 55
).
Това запитване е отправено в рамките на производство по жалба на Energiavirasto (Орган за енергийно регулиране, Финландия), отнасящо се до отказа на този орган да признае на A статута на страна в производството, образувано срещу Caruna Oy, предприятие — оператор на електроразпределителна система, по жалба, подадена от A до посочения орган.
Правна уредба
Правото на Съюза
Съображения 37, 42, 51 и 54 от Директива 2009/72 гласят:
„(37)
[…] На регулаторите на енергия следва също да се предоставят правомощия [за осигуряване на] пълната ефективност на мерките за защита на потребителите. […]
(42)
Цялата промишленост и търговия на [Европейския съюз], включително малките и средни предприятия, както и всички граждани на Съюза, които се ползват от икономическите предимства на вътрешния пазар, следва също така да имат възможността да се ползват от високи нива на защита на потребителите и по-специално на битовите клиенти […]. Тези клиенти следва също така да имат достъп до избор, справедливи условия, представителство и механизми за уреждане на спорове.
[…]
(51)
Интересите на потребителите следва да бъдат в основата на настоящата директива, а качеството на услугите следва да бъде основна отговорност на електроенергийните предприятия. Необходимо е съществуващите права на потребителите да бъдат укрепени и гарантирани и те следва да включват по-голяма прозрачност. Защитата на потребителите следва да гарантира, че всички потребители в рамките на [Съюза] се ползват от конкурентния пазар. Държавите членки, или когато държавата членка е предвидила това — регулаторните органи, следва да осигуряват прилагането на правата на потребителите“.
[…]
(54)
По-голяма защита на потребителите се гарантира чрез наличието на ефективни средства за уреждане на спорове за всички потребители. Държавите членки следва да въведат бързи и ефективни процедури за обработка на жалби“.
Член 1 от тази директива гласи следното:
„Настоящата директива установява общите правила за производството, преноса, разпределението и доставката на електроенергия, както и разпоредби относно защитата на потребителите, с оглед на усъвършенстването и интегрирането на конкурентни пазари на електроенергия в [Съюза]. […] Тя урежда също така задълженията за предоставяне на универсална услуга и правата на потребителите на електроенергия и изяснява изискванията по отношение на конкуренцията“.
Член 2 от посочената директива, озаглавен „Определения“, предвижда по-специално че „[з]а целите на настоящата директива […] „битов клиент“ означава клиент, купуващ електроенергия за собствена битова консумация, като се изключват търговски или професионални дейности“.
Член 3 от Директивата, озаглавен „Задължения за обществени услуги и защита на клиентите“, предвижда:
„[…]
7.   Държавите членки вземат подходящи мерки за защита на крайните клиенти и по-специално осигуряват адекватни гаранции за защита на уязвими клиенти. […] Те осигуряват високи нива на защита на потребителя, особено по отношение на прозрачността относно договорните условия, общата информация и механизмите за уреждане на спорове. […] По отношение най-малко на битовите клиенти тези мерки включват мерките, предвидени в приложение I.
[…]
13.   Държавите членки осигуряват наличието на независим механизъм, като например омбудсман по въпросите на енергетиката или орган на потребителите, за осигуряване ефикасно обработване на жалби и извънсъдебно уреждане на спорове“.
Член 36 от Директива 2009/72, озаглавен „Общи цели на регулаторния орган“, гласи:
„При изпълнение на регулаторните функции, посочени в настоящата директива, регулаторния орган взема всички подходящи мерки за постигане на следните цели в рамките на своите задължения и правомощия, установени в член 37, в тясно сътрудничество с други релевантни национални органи, включително органите по конкуренция, когато това е необходимо, без да се засяга тяхната компетентност:
[…]
ж)
[…] съдействие за осигуряване на защита на потребителите;
[…]“.
Член 37 от Директива 2009/72, озаглавен „Задължения и правомощия на регулаторния орган“, предвижда:
„1.   Регулаторният орган има следните задължения:
[…]
б)
да осигури изпълнението от страна на операторите на преносни и разпределителни системи и, според случая, на собствениците на системи, както и на всички електроенергийни предприятия, на задълженията им съгласно настоящата директива и съответното законодателство на [Съюза], включително по отношение на въпроси от трансграничен характер;
[…]
й)
да наблюдава […] жалбите на битовите клиенти […];
[…]
н)
да съдейства заедно с други компетентни органи за осигуряване на ефективността и прилагането на мерките за защита на потребителите, включително на определените в приложение I;
[…]
2.   Когато дадена държава членка е предвидила това, задълженията за наблюдение, уредени в параграф 1, може да се осъществяват и от органи, различни от регулаторен орган. В такъв случай информацията, получена от наблюдението, се съобщава на регулаторния орган във възможно най-кратък срок.
[…]
3.   В допълнение към възложените му съгласно параграф 1 от настоящия член задължения, регулаторният орган извършва следните действия след определянето на независим системен оператор съгласно член 13:
[…]
б)
[…] действа като орган по уреждане на спорове между независимия системен оператор и собственика на преносна система, разглеждайки всяка жалба, внесена от която и да е от двете страни съгласно параграф 11;
[…]
4.   Държавите членки гарантират, че регулаторните органи разполагат с правомощия, които им позволяват да изпълняват задълженията, посочени в параграфи 1, 3 и 6, ефективно и без забавяне. За тази цел регулаторният орган има най-малко следните правомощия:
[…]
д)
подходящи права за провеждане на разследвания и съответни правомощия за издаване на указания за уреждане на спорове съгласно параграфи 11 и 12.
5.   В допълнение към правомощията и задълженията, възложени му съгласно параграфи 1 и 4 от настоящия член, когато оператор на преносна система е определен съгласно глава V, регулаторният орган разполага най-малко със следните правомощия и задължения:
[…]
в)
да действа като орган по уреждане на спорове между вертикално интегрираното предприятие и оператора на преносна система по отношение на всяка жалба, подадена съгласно параграф 11;
[…]
11.   Страна, която има оплакване срещу оператор на преносна или разпределителна система във връзка със задълженията на този оператор съгласно настоящата директива, може да отнесе жалбата си към регулаторния орган, който, в качеството си на орган по уреждане на спорове, излиза с решение в срок от два месеца след получаване на жалбата. Този срок може да бъде удължен с два месеца, когато регулаторният орган изиска допълнителна информация. Този удължен срок може да бъде удължен допълнително със съгласието на жалбоподателя. Решението на регулаторния орган има обвързваща сила, ако и докато не бъде отменено при обжалване.
12.   Всяка страна, която е заинтересована и която има право да подаде жалба срещу решение за методиките, взето съгласно настоящия член, или в случаите, когато регулаторният орган има задължение да проведе консултация относно предложените тарифи или методики, може най-късно в срок от два месеца или в по-кратък срок, предвиден от държавите членки, от публикуването на решението или предложението за решение, да представи жалба за преразглеждане. Такава жалба няма суспензивен ефект.
[…]
15.   Жалбите, посочени в параграфи 11 и 12, не засягат упражняването на правото на обжалване в съответствие с [правото на Съюза] и/или националното право.
16.   Решенията на регулаторните органи са напълно мотивирани и обосновани и подлежат на съдебен контрол. Решенията са обществено достъпни, като същевременно се запазва поверителността на чувствителната търговска информация.
17.   Държавите членки гарантират, че на национално равнище съществуват подходящи механизми, съгласно които всяка страна, засегната от решение на регулаторния орган, има право да обжалва пред орган, който е независим от заинтересованите страни и от което и да е правителство“.
Приложение I към Директива 2009/72 е посветено на мерките за защита на потребителите. По-специално от точка 1, буква г) от това приложение следва, че целта на мерките по член 3 от тази директива е да се позволи на клиентите избират между различни методи на плащане, които не ги дискриминират неправомерно. Освен това точка 1, буква е) от посоченото приложение уточнява, че целта на мерките по член 3 от посочената директива е клиентите да се „ползват […] от прозрачни, опростени и евтини процедури за разрешаване на техните жалби. По-специално, всички потребители имат право на добро качество на услугите и обработка на жалби от своя доставчик на електроенергийни услуги. Тези извънсъдебни процедури за уреждане на спорове дават възможност споровете да се решават справедливо и в кратки срокове, за предпочитане в срок до три месеца, и предвиждат, ако това е обосновано, система за възстановяване на суми и/или компенсации. Винаги когато е възможно, те се съобразяват с принципите, изложени в Препоръка 98/257/ЕО на Комисията от 30 март 1998 г. относно принципите, приложими към органите, отговорни за извънсъдебно уреждане на потребителски спорове [
ОВ 1998 г., L 115, стр. 31
)]“.
Финландското право
Съгласно член 5 от laki sähkö- ja maakaasumarkkinoiden valvonnasta annetu laki (590/2013) (Закон за надзора на пазарите на електроенергия и природен газ (590/2013), наричан по-нататък „Законът за енергийния надзор“) органът за енергийно регулиране следи за спазването на посочените в член 2 от този закон разпоредби от националното право и правото на Съюза и разпореждания на съответните административни органи и изпълнява останалите задължения, които са му възложени с правната уредба, посочена в този член 2.
Съгласно член 6, параграф 1, точка 13 от Закона за енергийния надзор при осъществяване на дейността си като национален регулаторен орган по смисъла на разпоредбите от правото на Съюза в сектора на електроенергията и природния газ органът за енергийно регулиране гарантира ефективното прилагане на мерките за защита на потребителите на пазарите на природен газ и електроенергия.
Член 57, параграф 2 от sähkömarkkinalaki (588/2013) (Закон за пазара на електроенергия (588/2013), наричан по-нататък „Закон за пазара на електроенергия“) предвижда, че операторът на разпределителна система е длъжен да предлага на потребителите различни методи на плащане на сметките за доставка на електроенергия. Предлаганите алтернативи не могат да съдържат условия, които са необосновани или дискриминират определени групи клиенти.
Съгласно член 106, параграф 2 от Закона за пазара на електроенергия органът за енергийно регулиране следи за спазването на посочения закон и на приетите въз основа на него подзаконови разпоредби и разпореждания на съответните административни органи, както и на предоставените въз основа на този закон разрешения. Съгласно тази разпоредба надзорът се урежда отделно със Закона за енергийния надзор. Съгласно параграф 4 от същия член 106 kuluttaja-asiamies (омбудсман за потребителите, Финландия) следи за законосъобразността от гледна точка на защитата на потребителите на клаузите на договорите по глава 13 от посочения закон (договорите за доставка на електроенергия).
Съгласно член 114 от Закона за пазара на електроенергия решенията, приети от органа за енергийно регулиране на основание на Закона за пазара на електроенергия, подлежат на обжалване по реда на Hallintolainkäyttölaki (586/1996) (Закон за досъдебното и съдебното административно производство (586/1996). Съгласно член 5, параграф 1 от този закон „обжалваемо решение“ означава „акт, с който въпросът се решава по същество или се приема за недопустим“, а съгласно член 6, параграф 1 от същия закон решенията могат да се обжалват от техните адресати или от лицата, чиито права, задължения или законни интереси са пряко засегнати от тях.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
A, който е битов клиент, сключва договор за доставка на електроенергия с предприятие — оператор на електроразпределителна система, понастоящем Caruna. На 5 септември 2013 г. той изпраща на органа за енергийно регулиране електронно писмо с искане да се провери дали начинът на фактуриране, прилаган от това дружество, е в съответствие със Закона за пазара на електроенергия, и по-специално с член 57, параграф 2 от него, който в съответствие с точка 1, буква г) от приложение I към Директива 2009/72 предвижда, че операторът на разпределителна система е длъжен да предлага на потребителите различни методи на плащане на сметките за електроенергия. След като преценява законосъобразността на тази начин на фактуриране, на 31 март 2014 г. органът за енергийно регулиране приема решение, съгласно което Caruna не е нарушило член 57, параграф 2 от Закона за пазара на електроенергия и не се налага вземане на мерки. В това решение A е посочен като „лице, поискало разследване“.
С решение от 28 април 2014 г. на органа за енергийно регулиране са отхвърлени жалбата, подадена от A по административен ред срещу посоченото решение от 31 март 2014 г., като недопустима, и искането на A да се признае статутът на страна в производството. Тогава A подава жалба пред Helsingin hallinto-oikeus (Административен съд Хелзинки, Финландия) с искания да му се признае качеството на страна в производството пред този орган, да се отменят решенията на последния от 31 март и от 28 април 2014 г. и преписката да се върне на посочения орган за ново произнасяне. С решение от 23 май 2016 г. тези искания са уважени.
Органът за енергийно регулиране обжалва това съдебно решение пред запитващата юрисдикция Korkein hallinto-oikeus (Върховен административен съд, Финландия), като поддържа, че обстоятелството, че A е отправил до него искане за разследване, не му предоставя статут на страна по решението, което органът е приел, нито му дава право да обжалва това решение по съдебен ред.
Запитващата юрисдикция посочва, че трябва да се произнесе по въпроса дали A е имал право да обжалва пред национален съд решението на органа за енергийно регулиране да не приема мерки по отношение на предприятието — системен оператор.
Посочва, че практиката на националните съдилища подкрепя позицията на органа за енергийно регулиране, че в главното производство A има статут просто на инициатор и няма право да обжалва по съдебен ред решението на този орган.
Въпреки това, при липсата на практика на Съда и на определение на понятието „страна“ в Директива 2009/72, тя се пита дали член 37 от последната трябва да се тълкува в смисъл, че битов клиент на предприятие — системен оператор, който счита, че като потребител е бил засегнат от начина на фактуриране, прилаган от това предприятие, и се е обърнал към регулаторния орган, може да се окачестви като „страна“ по смисъла на тази разпоредба и да обжалва пред съд решението на този орган да не приема мерки срещу посоченото предприятие.
При тези обстоятелства Korkein hallinto-oikeus (Върховен административен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Трябва ли член 37 от Директива 2009/72[…] да се тълкува в смисъл, че лице, което е клиент потребител на системен оператор и е инициирало пред националния регулаторен орган производство по въпрос, засягащ този оператор, следва да се разглежда като „страна, засегната“ от решението на регулаторния орган, по смисъла на параграф 17 от горепосочения член, и съответно да има право да обжалва пред национален съд решение на този орган, отнасящо се до системния оператор?
2)
В случай че посоченото в първия въпрос лице не следва да се счита за „засегната страна“ по смисъла на член 37 от Директива 2009/72, има ли клиент потребител в положение като това на жалбоподателя в главното производството право, изведено от някакво друго правно основание от правото на Съюза, да участва в производството по разглеждане на искането му до регулаторния орган за приемане на мерки, съответно да иска от национален съд да упражни контрол по случая, или този въпрос се урежда от националното право?“.
По преюдициалните въпроси
С двата си въпроса, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 37 от Директива 2009/72 трябва да се тълкува в смисъл, че задължава държавите членки да предоставят на регулаторния орган компетентност за уреждане на споровете между битовите клиенти и системните оператори и съответно да предоставят на битов клиент, който е подал пред този орган жалба срещу системен оператор, качеството „страна“ по смисъла на тази разпоредба и правото да обжалва решението, прието от посочения орган по тази жалба.
Съгласно член 1 от Директива 2009/72 тя установява общите правила за производството, преноса, разпределението и доставката на електроенергия, както и разпоредби относно защитата на потребителите, с оглед на усъвършенстването и интегрирането на конкурентни пазари на електроенергия в Съюза. В тази връзка член 3 от тази директива определя по-специално задълженията на държавите членки, що се отнася до защитата на потребителите, включително задълженията им във връзка с разглеждането на жалбите и с извънсъдебното уреждане на спорове, а член 37 от тази директива определя задълженията и правомощията на регулаторния орган.
Съгласно постоянната практика на Съда при тълкуването на разпоредба на правото на Съюза трябва да се взема предвид не само нейният текст, но и контекстът ѝ и целите на правната уредба, от която тя е част (решения от 19 юли 2012 г., A,
C‑33/11
,
EU:C:2012:482
, т.
и от 15 март 2017 г., Al Chodor,
C‑528/15
,
EU:C:2017:213
, т.
).
В случая, що се отнася до текста на член 37 от Директива 2009/72, следва да се констатира, че задълженията и правомощията, които трябва да бъдат възложени на регулаторния орган, включват в съответствие с член 37, параграф 4, буква д) и параграф 5, буква в) от тази директива, най-малкото подходящи права за провеждане на разследвания и съответни правомощия за издаване на указания за уреждане на спорове съгласно член 37, параграфи 11 и 12 от тази директива, както и задължение този орган да действа като орган по уреждане на спорове между вертикално интегрираното предприятие и оператора на преносна система по отношение на всяка жалба, подадена съгласно член 37, параграф 11 от същата директива.
Последната разпоредба предвижда, че страна, която има оплакване срещу оператор на преносна или разпределителна система във връзка със задълженията на този оператор съгласно тази директива, може да отнесе жалбата си към регулаторния орган, който, в качеството си на орган по уреждане на спорове, излиза с решение в срок от два месеца след получаване на жалбата, като в определени случаи този срок може да бъде продължен. Решението на този орган има обвързваща сила, ако и докато не бъде отменено при обжалване. Що се отнася до член 37, параграф 12 от Директива 2009/72, той предвижда производство, позволяващо на всяка засегната страна, която има право да подаде жалба срещу решение за методиките, взето съгласно член 37 от тази директива, или в случаите, когато регулаторният орган има задължение да проведе консултация — срещу предложените тарифи или методики, да представи жалба за преразглеждане.
Освен това член 37 от Директива 2009/72 предвижда по-специално в параграфи 15—17, че жалбите, посочени в параграфи 11 и 12 от този член, не засягат упражняването на правото на обжалване в съответствие с правото на Съюза или националното право, че решенията на регулаторните органи трябва да са напълно мотивирани и обосновани, за да подлежат на съдебен контрол, и че държавите членки гарантират, че на национално равнище съществуват подходящи механизми, съгласно които всяка страна, засегната от решение на регулаторния орган, има право да обжалва пред орган, който е независим от заинтересованите страни и от което и да е правителство.
От всички тези разпоредби следва, че при разглеждането на жалба, подадена съгласно член 37, параграфи 11 и 12 от Директива 2009/72, регулаторният орган притежава компетентността на орган за извънсъдебно уреждане на спорове и че страните по тези спорове разполагат с правото да обжалват решението на този орган по такава жалба, когато то е неблагоприятно за тях.
Трябва обаче да се констатира, че тези разпоредби не уточняват дали тази компетентност включва разглеждането на спорове между битовите клиенти и системните оператори и че Директива 2009/72 не дава определение на понятието „страна“ или „засегната страна“, използвано в член 37 от нея, така че текстът на член 37 не позволява да се определи дали това понятие включва битовия клиент, който е подал жалба срещу системен оператор заради нарушение на разпоредбите на тази директива и съответно дали този вид спорове задължително са от компетентността за извънсъдебно решаване на спорове, която държавите членки трябва да предоставят на регулаторния орган.
В това отношение следва да се отбележи, на първо място, че член 37, параграф 1, буква б) от Директива 2009/72, който установява като задължение за регулаторния орган да осигури изпълнението от страна на операторите на преносни и разпределителни системи и, според случая, на собствениците на системи, както и на всички електроенергийни предприятия, на задълженията им съгласно тази директива и съответното законодателство на Съюза, не споменава компетентността на регулаторния орган за разрешаването на споровете.
На второ място, в нито една от разпоредбите на член 37 от Директива 2009/72, отнасящи се до компетентността на регулаторния орган, не се споменават споровете между битовите клиенти и системните оператори. Така е по-специално в член 37, параграф 3, буква б), където изрично са посочени споровете между независимия системен оператор и собственика на преносна система, в член 37, параграф 4, буква д), който предвижда права за провеждане на разследвания, и в член 37, параграф 5, буква в), който се отнася до споровете между вертикално интегрираното предприятие и оператора на преносна система.
На трето място, член 37, параграф 1, буква й) от Директива 2009/72 задължава регулаторния орган да наблюдава жалбите на битовите клиенти, а параграф 1, буква н) от същия член го задължава да съдейства заедно с други компетентни органи за осигуряване на ефективността и прилагането на мерките за защита на потребителите, включително на определените в приложение I към Директивата. Член 37, параграф 2 от последната гласи, че когато държава членка е предвидила това, задълженията за наблюдение, уредени в параграф 1 от този член, може да се осъществяват и от органи, различни от регулаторен орган.
Що се отнася до контекста, в който се вписва член 37 от Директива 2009/72, и до целта, преследвана с правната уредба, от която той е част, следва да се отбележи на първо място, че съображения 42, 51 и 54 от тази директива предвиждат, че битовите клиенти трябва да имат достъп до механизми за уреждане на спорове, че интересите на потребителите са в основата на посочената директива, че държавите членки, или когато държавата членка е предвидила това — регулаторните органи, следва да осигуряват прилагането на правата на потребителите, че по-голямата защита на потребителите се гарантира чрез наличието на ефективни средства за уреждане на спорове за всички потребители и че държавите членки следва да въведат бързи и ефективни процедури за разглеждане на жалби.
На второ място, както е припомнено в точка 23 от настоящото решение, съгласно член 1 от Директива 2009/72 целта на тази директива е по-специално да установи разпоредби относно защитата на потребителите и да уреди правата на потребителите на електроенергия. Така в член 3 от тази директива са предвидени задължения за държавите членки с цел да се осигури защитата на потребителите. С параграф 7 от този член те са задължени да осигурят високи нива на защита на потребителите, особено по отношение на механизмите за уреждане на спорове. Мерките, които държавите членки трябва да вземат в това отношение по силата на тази разпоредба и на приложение I към посочената директива, към което посочената разпоредба препраща, трябва, съгласно точка 1, буква е) от това приложение, да гарантират, че клиентите ще се ползват се от прозрачни, опростени и евтини процедури за разрешаване на техните жалби, като тези извънсъдебни процедури за уреждане на спорове трябва да дават възможност споровете да се решават справедливо и в кратки срокове. За тази цел член 3, параграф 13 от Директива 2009/72 задължава държавите членки да следят за създаването на независим механизъм, като например омбудсман по въпросите на енергетиката или орган на потребителите, така че да осигурят ефикасно разглеждане на жалби и извънсъдебно уреждане на спорове.
На трето място, що се отнася до регулаторния орган, съображение 37 от Директива 2009/72 гласи, че на регулаторите на енергия трябва да се предостави правомощието да гарантират пълната ефективност на мерките за защита на потребителите. Член 36 от тази директива, който определя общите цели на този орган, предвижда, че същият трябва да взема всички подходящи мерки за постигане на поставените с този член цели в рамките на своите задължения и правомощия, установени в член 37, в тясно сътрудничество с други релевантни национални органи, включително органите по конкуренция, когато това е необходимо, без да се засяга тяхната компетентност. Една от тези цели, посочена в член 36, буква ж) от същата директива, е да съдейства за осигуряване на защита на потребителите.
От нито една от разпоредбите от Директива 2009/72, посочени в точки 34 и 35 от настоящото решение, нито от която и да било друга разпоредба от Директивата не следва, че държавите членки са длъжни да предоставят на регулаторния орган, и на нито един друг орган, компетентността за извънсъдебно уреждане на споровете между битовите клиенти и електроенергийните предприятия, по-специално системните оператори.
Напротив, от една страна, съображение 51 и член 36, буква ж) от Директива 2009/72 потвърждават, че целта, поставена с Директивата на регулаторния орган, е, както посочва генералният адвокат в точка 42 от заключението си, да допринася, като си съдейства с други компетентни органи, за осигуряване на ефективно прилагане на мерките за защита на потребителите, включително разглеждането на жалби, и че държавите членки могат да избират да възложат задълженията, свързани със защитата на правата на потребителите, било на регулаторния орган, било на други органи.
От друга страна, що се отнася по-специално до задължението на държавите членки да създадат независим механизъм за осигуряване на ефикасно разглеждане на жалби и извънсъдебно уреждане на спорове, с формулировката „като например омбудсман по въпросите на енергетиката или орган на потребителите“ член 3, параграф 13 от Директива 2009/72 изрично сочи, че изборът на органа, на който да се възложи уреждането на споровете между потребителите и електроенергийните предприятия, принадлежи на държавите членки.
От всички тези констатации следва, че държавите членки могат да възложат компетентността за извънсъдебно уреждане на споровете между битовите клиенти и електроенергийните предприятия на орган, различен от регулаторния, стига в съответствие със съображение 54 и член 3, параграфи 7 и 13 от Директива 2009/72, както и точка 1, буква е) от приложение I към същата, определеният орган да е независим и да упражнява тази компетентност, като прилага бързи, ефективни, прозрачни, опростени и евтини процедури за разглеждане на жалбите, даващи възможност споровете да се решават справедливо и в кратки срокове.
Държавите членки също така са свободни да предоставят тази компетентност на регулаторния орган, тъй като изразът „регулаторният орган има най-малко следните правомощия“, използван в член 37, параграф 4 от Директива 2009/72, сочи, че на този орган могат да се възлагат правомощия, различни от изрично посочените в член 37 от тази директива. Когато държавата членка избере да възложи тази компетентност на регулаторния орган, от член 37, параграфи 11, 16 и 17 от посочената директива ясно следва, че на битов клиент следва да се признаят качеството на страна и правото да обжалва по съдебен ред решението на регулаторния орган.
В случая запитващата юрисдикция, органът за енергийно регулиране и финландското правителство посочват, че националният орган, който е компетентен да разгледа жалба на потребител срещу електроенергийно предприятие, е kuluttajariitalautakunta (Комисия по потребителски спорове, Финландия), пред която лицето, подало жалбата, има статут на страна. Освен това този потребител може да подаде жалба до омбудсмана за потребителите, пред когото обаче потребителят няма статут на страна. Както следва от точка 39 от настоящото решение, подобен механизъм не противоречи на Директива 2009/72, стига така определеният извънсъдебен орган да е независим и да упражнява тази компетентност, като прилага бързи, ефективни, прозрачни, опростени и евтини процедури за разглеждане на жалбите, даващи възможност споровете да се решават справедливо и в кратки срокове.
Органът за енергийно регулиране и финландското правителство посочват също така, че финландското законодателство задължава този орган да разглежда отправените до него искания за разследване, и че лицето, поискало разследване, има статута не на страна, а на подател на информация, което позволява на регулаторния орган да изпълнява задълженията си за наблюдение. В съдебното заседание пред Съда финландското правителство уточнява, че решението евентуално прието от този орган в посочения контекст, не обвързва останалите публични органи. Подобно разрешение не противоречи на задълженията, наложени на държавите членки с Директива 2009/72, стига да може да позволи изпълнението на задълженията за наблюдение и контрол, възложени на регулаторния орган с член 37 от тази директива, без да накърнява предвидените от същата права на потребителите, и по-специално правото им да се ползват от отговарящи на изискванията, припомнени в предходната точка от настоящото решение извънсъдебни процедури за уреждане на спорове.
Като се имат предвид изложените по-горе съображения, на поставените въпроси следва да се отговори, че член 37 от Директива 2009/72 трябва да се тълкува в смисъл, че не задължава държавите членки да предоставят на регулаторния орган компетентност за уреждане на споровете между битовите клиенти и системните оператори и съответно да предоставят на битов клиент, който е подал пред регулаторния орган жалба срещу системен оператор, качеството „страна“ по смисъла на тази разпоредба и правото да обжалва решението, прието от посочения орган по тази жалба.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (пети състав) реши:

Член 37 от Директива 2009/72/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 13 юли 2009 година относно общите правила за вътрешния пазар на електроенергия и за отмяна на Директива 2003/54/ЕО трябва да се тълкува в смисъл, че не задължава държавите членки да предоставят на регулаторния орган компетентност за уреждане на споровете между битовите клиенти и системните оператори и съответно да предоставят на битов клиент, който е подал пред регулаторния орган жалба срещу системен оператор, качеството „страна“ по смисъла на тази разпоредба и правото да обжалва решението, прието от посочения орган по тази жалба.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: фински.