CELEX: 62020CJ0559
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Intelektuālā īpašuma tiesības
Direktīva 2004/48/EK
14. pants
Jēdzieni “tiesu izdevumi” un “citas izmaksas”
Brīdinājums, kura mērķis ir nodrošināt intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu ārpustiesas kārtībā
Ar advokātu saistīti izdevumi
Kvalifikācija
Valsts tiesiskais regulējums, ar kuru ir ierobežota atgūstamā šo izdevumu summa, ja ir īstenojušies noteikti nosacījumi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/48/EK (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu (
OV 2004, L 157, 45. lpp.
) 14. panta interpretāciju.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Koch Media GmbH
un FU saistībā ar izdevumiem, kas atlīdzināmi kā izdevumi, kuri
Koch Media
, lai nodrošinātu tās tiesību ievērošanu, radušies saistībā ar advokāta iesaisti, pēdējam minētajam adresējot brīdinājumu FU pirms prasības celšanas tiesā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīva 2004/48
Direktīvas 2004/48 10., 14. un 17. apsvērumā ir paredzēts:
“(10)
Šīs direktīvas mērķis ir tuvināt tiesību sistēmas, lai iekšējā tirgū nodrošinātu augstu, līdzvērtīgu un viendabīgu [intelektuālā īpašuma] aizsardzības līmeni.
[..]
(14)
Pasākumi, kas paredzēti 6. panta 2. punktā, 8. panta 1. punktā un 9. panta 2. punktā, ir jāpiemēro tikai attiecībā uz darbībām, ko veic komercnolūkā [komerciālā mērogā]. Tas neierobežo dalībvalstu iespēju šos pasākumus piemērot arī citām darbībām. Komercnolūkā [komerciālā mērogā] veiktas darbības ir darbības, ko veic, lai gūtu tiešu vai netiešu ekonomisku vai komerciālu labumu; tas parasti izslēdz darbības, ko godprātīgi [labticīgi] veic galapatērētāji.
[..]
(17)
Šajā direktīvā paredzētie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi katrā atsevišķā gadījumā ir jānosaka tā, lai pienācīgi ņemtu vērā attiecīgā gadījuma specifiku, tostarp attiecīgo intelektuālā īpašuma tiesību īpašās pazīmes un, ja vajadzīgs, to, vai pārkāpums ir izdarīts apzināti vai neapzināti.”
Šīs direktīvas 1. pantā “Priekšmets” ir noteikts:
“Šī direktīva attiecas uz pasākumiem, kārtību un aizsardzības līdzekļiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu [ievērošanu]. Šajā direktīvā termins “intelektuālā īpašuma tiesības” ietver rūpnieciskā īpašuma tiesības.”
Minētās direktīvas 2. panta “Piemērošanas joma” 1. punktā ir paredzēts:
“Neskarot līdzekļus, kas [Savienībā] vai valstu tiesību aktos ir vai var tikt paredzēti, ciktāl šie līdzekļi var būt labvēlīgāki tiesību īpašniekiem, šajā direktīvā paredzētos pasākumus, kārtību un aizsardzības līdzekļus saskaņā ar 3. pantu piemēro visiem intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumiem, kas paredzēti [Savienības] un/vai attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos.”
Šīs pašas direktīvas II nodaļa ietver 3.–15. pantu, kas attiecas uz Direktīvā 2004/48 reglamentētajiem pasākumiem, kārtību un aizsardzības līdzekļiem.
Direktīvas 2004/48 3. pantā “Vispārīgas saistības” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis paredz pasākumus, kārtību un aizsardzības līdzekļus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu šajā direktīvā paredzēto intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu [ievērošanu]. Šie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi ir [godīgi] un taisnīgi, nav nevajadzīgi sarežģīti vai dārgi un neietver nepamatotus termiņus vai kavēšanos.
2.   Šie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi ir arī efektīvi, proporcionāli un preventīvi, un tos piemēro tā, lai izvairītos no šķēršļu radīšanas likumīgai tirdzniecībai un nodrošinātu, ka tos neizmanto ļaunprātīgi.”
Saskaņā ar šīs direktīvas 13. pantu “Kompensācijas”:
“1.   Dalībvalstis nodrošina, ka kompetentās tiesu iestādes, saņemot cietušās puses iesniegumu, piespriež pārkāpējam, kas apzināti ir iesaistījies kontrafakta darbībā vai kam ir bijis pamats apzināties, ka minētā darbība ir kontrafakta darbība, izmaksāt tiesību īpašniekam kompensāciju, kas atbilst pārkāpuma dēļ radītā kaitējuma apmēram.
Nosakot kompensācijas apjomu, tiesu iestādes:
a)
ņem vērā visus attiecīgos aspektus, piemēram, cietušajai pusei radītās negatīvās ekonomiskās sekas, tostarp zaudēto peļņu, pārkāpēja negodīgi gūto peļņu un attiecīgos gadījumos arī citus faktorus, kas nav ekonomiskie faktori, piemēram, tiesību īpašniekam pārkāpuma dēļ nodarīto morālo kaitējumu;
vai
b)
kā alternatīvu a) apakšpunktā minētajam attiecīgos gadījumos kaitējuma atlīdzinājumu nosaka kā vienreizēju maksājumu, pamatojoties uz noteiktiem faktoriem un noteikti ņemot vērā honorāru vai maksājumu summu, kas būtu saņemta, ja pārkāpējs būtu prasījis atļauju izmantot attiecīgās intelektuālā īpašuma tiesības.
2.   Ja pārkāpējs ir iesaistījies kontrafakta darbībās neapzināti vai viņam nav bijis pamats to apzināties, dalībvalstis var noteikt, ka tiesu iestādes var dot rīkojumu par peļņas vai iepriekš noteiktās kompensācijas atgūšanu.”
Minētās direktīvas 14. pantā “Tiesu izdevumi” ir noteikts:
“Dalībvalstis paredz, ka pieņemamus [saprātīgus] un samērīgus tiesu izdevumus un citas izmaksas, kas radušās lietā uzvarējušajai pusei, parasti sedz zaudējusī puse, ja vien tas nav pretrunā ar taisnīguma principiem.”
Direktīva 2001/29/EK
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2001/29/EK (2001. gada 22. maijs) par dažu autortiesību un blakustiesību aspektu saskaņošanu informācijas sabiedrībā (
OV 2001, L 167, 10. lpp.
) 1. panta “Darbības joma” 2. punktā ir paredzēts:
“[..] Šī direktīva neskar un nekādi neietekmē esošos [Savienības] noteikumus, kas attiecas uz:
a)
datorprogrammu tiesisko aizsardzību;
[..].”
Šīs direktīvas 8. panta “Sankcijas un tiesiskās aizsardzības līdzekļi” 2. punktā ir paredzēts:
“Katra dalībvalsts pieņem vajadzīgos pasākumus, lai nodrošinātu to, ka tiesību subjekti, kuru intereses ir skārušas attiecīgās valsts teritorijā veiktas nelikumīgas darbības, var celt prasību par zaudējumu atlīdzību un/vai pieprasīt rīkojumu vajadzības gadījumā uzlikt arestu nelikumīgajam materiālam, kā arī 6. panta 2. punktā minētajām ierīcēm, produktiem vai komponentiem.”
Direktīva 2009/24/EK
Ar Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2009/24/EK (2009. gada 23. aprīlis) par datorprogrammu tiesisko aizsardzību (
OV 2009, L 111, 16. lpp.
) ir kodificēta un atcelta Padomes Direktīva 91/250/EEK (1991. gada 14. maijs) par datorprogrammu tiesisko aizsardzību (
OV 1991, L 122, 42. lpp.
).
Direktīvas 2009/24 1. panta “Aizsargājamais objekts” 1. punktā ir noteikts:
“Saskaņā ar šīs direktīvas noteikumiem dalībvalstis ar autortiesību tiesību aktiem aizsargā datorprogrammas, tāpat kā [Bernē 1886. gada 9. septembrī parakstītā Bernes konvencija par literatūras un mākslas darbu aizsardzību (1971. gada 24. jūlija Parīzes akts) redakcijā ar 1979. gada 28. septembra grozījumiem] paredz aizsargāt literārus darbus. Šī direktīva nosaka, ka termins “datorprogrammas” attiecas arī uz programmu sagatavošanas [..] noformējuma materiāliem.”
Minētās direktīvas 7. panta “Īpaši aizsardzības pasākumi” 1. punktā ir paredzēts:
“Ciktāl tas nav pretrunā 4., 5. un 6. panta noteikumiem, dalībvalstis saskaņā ar saviem tiesību aktiem nodrošina piemērotus līdzekļus pret personām, kas veic kādu no šādām darbībām:
a)
laiž apgrozībā datorprogrammas eksemplāru, zinot vai pieļaujot iespēju, ka šis eksemplārs izgatavots, pārkāpjot autortiesības;
[..].”
Vācijas tiesības
1965. gada 9. septembra
Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz
(Likums par autortiesībām un blakustiesībām;
BGBl
. 1965 I, 1273. lpp.) redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “
UrhG
”), 97.a pantā “Brīdinājums” ir noteikts:
“(1)   Pirms prasības celšanas cietušajai personai ir pienākums nosūtīt pārkāpējam brīdinājumu, kurā tam tiek pieprasīts izbeigt attiecīgo rīcību un piedāvāta iespēja atrisināt strīdu, parakstot paziņojumu par nodomu atturēties no pārkāpuma izdarīšanas, pretējā gadījumā apņemoties maksāt atbilstošo līgumsodu.
(2)   Brīdinājumā skaidri un saprotami:
1.
jānorāda cietušā uzvārds vai komercnosaukums, ja brīdinājumu izsniedz nevis cietusī persona, bet tās pārstāvis,
2.
precīzi jāapraksta tiesību pārkāpums,
3.
jāiesniedz samaksas prasījuma sīks aprēķins atkarībā no tā, vai tas attiecas uz kaitējuma kompensāciju vai izdevumu atlīdzināšanu, un
4.
gadījumā, ja tiek prasīta apņemšanās atturēties no noteiktu darbību izdarīšanas, jānorāda, cik lielā mērā piedāvātā pienākuma uzņemšanās pārsniedz brīdinājumā minēto pārkāpumu.
Brīdinājums, kas neatbilst pirmajā teikumā norādītajam, nav spēkā.
(3)   Ja brīdinājums ir pamatots un atbilst 2. punkta pirmā teikuma 1.–4. apakšpunktam, [brīdinātājs] var prasīt nepieciešamo izdevumu atlīdzināšanu. Attiecībā uz advokāta pakalpojumu izmantošanu nepieciešamo izdevumu atlīdzināšana par tā honorāriem ir ierobežota līdz summai, kas atbilst strīda priekšmeta vērtībai 1000 EUR par vienu atturēšanās vai izbeigšanas prasības gadījumu, ja brīdinātā persona:
1.
ir fiziska persona, kas ar šo likumu aizsargātos darbus vai blakustiesību objektus neizmanto savai komercdarbībai vai pašnodarbinātā darbībai, un
2.
iepriekš tai nav jau bijis noteikts pienākums atturēties no pārkāpuma izdarīšanas saskaņā ar brīdinātāja līgumisku prasījumu, tiesas nolēmumu, kuram būtu
res judicata
spēks, vai pagaidu noregulējumu.
Otrajā teikumā norādītais apmērs ir piemērojams arī tad, ja vienlaikus tiek īstenotas atturēšanās no pārkāpuma un pārkāpuma izbeigšanas prasības tiesības. Otrā teikuma regulējums netiek piemērots, ja šis apmērs nav taisnīgs konkrētā gadījuma īpašajos apstākļos.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Koch Media
Vācijas Federatīvās Republikas teritorijā pieder intelektuālā īpašuma tiesības uz datorspēli
This War of Mine
. Tā ir datorspēle, kas tika laista tirgū 2014. gada novembrī un kas saskaņā ar
Koch Media
norādīto Vācijā saņēmusi balvu datorspēļu kategorijā. Iesniedzējtiesas lēmumā ir norādīts, ka pirmajos mēnešos pēc šīs datorspēles publiskošanas tās pārdošanas cena attiecīgajā tirgū sasniegusi vairāk nekā 30 EUR.
Uzskatot, ka fiziska persona FU, ar interneta pieslēguma palīdzību padarot šo datorspēli publiski pieejamu lejupielādēšanai datņu kopīgošanas platformā vienādranga (
peer‑to‑peer
) tīklā, ir izdarījusi vairākus
Koch Media
intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumus, šī sabiedrība pilnvaroja advokātu biroju, lai nodrošinātu savu tiesību ievērošanu, tostarp nosūtot FU brīdinājumu ar pieprasījumu izbeigt attiecīgo rīcību saskaņā ar
UrhG
97.a pantu.
Ar 2015. gada 9. aprīļa vēstuli
Koch Media
advokāti piedāvāja FU izlīgumu, saskaņā ar kuru viņš uzņemtos pienākumu – paredzot līgumsodu šī pienākuma neizpildes gadījumā – izbeigt šīs datorspēles padarīšanu publiski pieejamu lejupielādēšanai datņu kopīgošanas platformā, kā arī samaksāt zaudējumu atlīdzību.
Tā kā FU šo piedāvājumu ir akceptējis tikai daļā, kas attiecas uz uzņemšanos izbeigt attiecīgo rīcību, bet nav akceptējis attiecībā uz zaudējumu atlīdzību,
Koch Media
cēla
Amtsgericht Saarbrücken
(Zārbrikenes pirmās instances tiesa, Vācija) prasību par zaudējumu atlīdzību. Minētā tiesa, apmierinot šo prasību, 2020. gada 29. janvāra spriedumā konstatēja, ka laikposmā no 2014. gada 26. līdz 28. novembrim FU, izmantojot savu interneta pieslēgumu, vismaz 13 reizes bija darījis konkrēto datorspēli pieejamu lejupielādēšanai datņu kopīgošanas platformā. Turklāt minētā tiesa piesprieda FU atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, tostarp 124 EUR, šai summai pieskaitot procentus, kā ar advokātu saistītus izdevumus, kas radušies
Koch Media
, lai tā varētu ar brīdinājumu aizstāvēt savas tiesības uz pārkāpuma izbeigšanu.
Citastarp uzskatīdama, ka tās labā būtu jāatlīdzina visi šie ar advokāta pirmstiesas iesaistīšanos saistītie izdevumi, kuri konkrētajā gadījumā ir 984,60 EUR, kas atbilst strīda priekšmeta vērtībai 20000 EUR apmērā,
Koch Media
par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā –
Landgericht Saarbrücken
(Zārbrikenes apgabaltiesa, Vācija).
Iesniedzējtiesa norāda, ka tādu ar advokātu saistītu izdevumu atlīdzināšanu, kas radušies strīda intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzības jomā pirmstiesas stadijā un kas attiecas uz tiesību pieprasīt izbeigt pārkāpumu izmantošanu, Vācijas tiesībās reglamentē
UrhG
97.a pants. Saskaņā ar šo tiesību normu autortiesību īpašniekam, kura tiesības ir pārkāptas, principā var atlīdzināt “nepieciešamos izdevumus”. Šajā ziņā, pirmkārt, no
UrhG
97.a panta 3. punkta otrā teikuma izrietot, ka Vācijas likumdevējs summu, kuras atlīdzināšanu var piespriest fiziskām personām, principā ierobežo ar strīda priekšmeta vērtību, kas nepārsniedz 1000 EUR, un tas nozīmējot, ka ievērojama ar advokātu saistīto izdevumu daļa būtu jāsedz pašam intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam. Otrkārt, no
UrhG
97.a panta 3. punkta ceturtā teikuma izrietot, ka izņēmuma kārtā kompetentā tiesa var neņemt vērā šo maksimālo apmēru, ja tas “nav taisnīgs”. Savukārt no
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa, Vācija) judikatūras izrietot, ka tad, ja tiesību, kas attiecas uz aktuālām filmām, mūziku vai
DVD
, īpašnieks atsaucas uz savām tiesībām pieprasīt izbeigt pārkāpumu, strīda priekšmeta vērtība katrā ziņā būtu lielāka nekā 10000 EUR.
Šajā kontekstā iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, pirmkārt, vai ar advokātu saistītie izdevumi sakarā ar tādu brīdinājumu, kāds aplūkots izskatāmajā lietā, ir uzskatāmi par Direktīvas 2004/48 14. pantā minētajiem “tiesu izdevumiem” vai “citām izmaksām” vai par šīs direktīvas 13. pantā minēto “kompensāciju”, vai arī uz tiem vispār neattiecas šī direktīva.
Iesniedzējtiesa norāda, ka
UrhG
97.a pantā paredzētajam brīdinājumam ir divējāds mērķis, proti, no vienas puses, mēģināt izvairīties no tiesvedības, panākot izlīgumu starp pusēm, un, no otras puses, tiesvedības gadījumā aizsargāt intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieku pret risku, ka tam tiks piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja tas celtu prasību par pārkāpuma izbeigšanu, iepriekš nebrīdinot atbildētāju, savukārt pēdējais minētais uzreiz atzītu prasījuma pamatotību.
Otrkārt, tā vēlas noskaidrot, vai, ņemot vērā no 2016. gada 28. jūlija sprieduma United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
) izrietošās atziņas, attiecīgās direktīvas ir jāinterpretē tādējādi, ka principā ar brīdinājumu saistītie izdevumi ir jāatlīdzina pilnībā arī tad, ja intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu ir izdarījušas fiziskas personas, kuras nav rīkojušās profesionālās vai komerciālās interesēs, un vai noteikti faktori var likt nospriest, ka tiek atlīdzināta tikai neliela šo izdevumu daļa. Apstiprinošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa jautā, kādi tad būtu šie atlīdzināmie izdevumi.
Treškārt, saskaņā ar Direktīvas 2004/48 14. pantu ar advokātu saistītie izdevumi, kas radušies lietā uzvarējušajai pusei, parasti jāsedz zaudējušajai pusei, ja vien tas nav pretrunā taisnīguma principam. Savukārt
UrhG
97.a panta 3. punkta ceturtajā teikumā attiecība starp šo principu un tā izņēmumu esot apvērsta. Tādējādi saskaņā ar šo tiesību normu strīda priekšmeta vērtības maksimālais apmērs 1000 EUR, kas piemērojams tiesāšanās izdevumu noteikšanai, neesot piemērojams tikai vienā konkrētā gadījumā, proti, kad šī vērtība, ņemot vērā lietas apstākļus, nav taisnīga.
Noslēgumā minētā tiesa precizē, ka tās lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir saistīts ar daudziem tajā izskatāmajiem strīdiem, kuros risinājums attiecībā uz tādu izdevumu atlīdzināšanu, kas radušies saistībā ar advokāta iesaistīšanu strīda intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzības jomā pirmstiesas stadijā, ir atkarīgs no Savienības tiesību interpretācijas, jo šajā ziņā Vācijas judikatūra ir ļoti atšķirīga.
Šajos apstākļos
Landgericht Saarbrücken
(Zārbrikenes apgabaltiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
a)
Vai Direktīvas [2004/48] 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši šai tiesību normai “tiesu izdevumu” vai “citu izmaksu” jēdzienā ietilpst nepieciešamie ar advokāta iesaistīšanos saistītie izdevumi, kas intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam Direktīvas 2004/48 2. panta izpratnē rodas tādēļ, ka šo tiesību īpašnieks ārpustiesas kārtībā ar brīdinājumu vēršas pret pārkāpēju, pieprasot izbeigt pārkāpumu?
b)
Ja atbilde uz pirmā jautājuma a) daļu ir noliedzoša, vai Direktīvas [2004/48] 13. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši šai tiesību normai pirmā jautājuma a) daļā minētie ar advokāta iesaistīšanos saistītie izdevumi ietilpst kompensācijas par kaitējumu jēdzienā?
2)
a)
Vai Savienības tiesības, it īpaši, ņemot vērā:
–
Direktīvas [2004/48] 3., 13. un 14. pantu,
–
Direktīvas [2001/29] 8. pantu un
–
Direktīvas [2009/24] 7. pantu,
ir jāinterpretē tādējādi, ka intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam Direktīvas [2004/48] 2. panta izpratnē principā ir tiesības uz visu pirmā jautājuma a) daļā minēto ar advokātu saistīto izdevumu vai vismaz samērīgas un būtiskas to daļas atlīdzināšanu, pat ja
–
tiesību pārkāpumu ir izdarījusi fiziska persona ārpus savas profesionālās vai komerciālās darbības un
–
valsts tiesiskajā regulējumā šādā situācijā ir paredzēts, ka šādi ar advokātu saistīti izdevumi parasti ir atlīdzināmi tikai apmērā, kas atbilst samazinātai strīda priekšmeta vērtībai?
b)
Ja atbilde uz otrā jautājuma a) daļu ir apstiprinoša, vai [tajā] minētās Savienības tiesības ir jāinterpretē tādējādi, ka izņēmums no [tajā] minētā principa, saskaņā ar kuru par labu tiesību īpašniekam ir jāatlīdzina visi pirmā jautājuma a) daļā minētie ar advokātu saistītie izdevumi vai vismaz samērīga un būtiska to daļa, ir piemērojams,
ņemot vērā citus faktorus (piemēram, darba aktualitāti, publikācijas ilgumu un to, ka fiziska persona pārkāpumu ir izdarījusi ārpus savas profesionālās vai komerciālās darbības),
pat ja intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpums Direktīvas [2004/48] 2. panta izpratnē izpaužas datņu kopīgošanā (
filesharing
), proti, tādējādi, ka darbs tiek padarīts publiski pieejams, piedāvājot bezmaksas lejupielādi visiem dalībniekiem brīvi pieejamā apmaiņas platformā bez digitālo tiesību pārvaldības sistēmas (
digital rights management
)?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2004/48 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka izdevumi, kas intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam radušies sakarā ar tā pārstāvību, ko veic padomdevējs, lai ārpustiesas kārtībā nodrošinātu šo tiesību ievērošanu, tādi kā ar brīdinājumu saistīti izdevumi, ietilpst jēdzienā “tiesu izdevumi” vai “citas izmaksas” šīs tiesību normas izpratnē. Pakārtoti tā jautā, vai šādi izdevumi ietilpst jēdzienā “kompensācija” šīs direktīvas 13. panta izpratnē.
Kā norādīts Direktīvas 2004/48 10. apsvērumā, tās mērķis ir tuvināt dalībvalstu tiesību aktus, kas attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanas līdzekļiem, lai nodrošinātu augstu, līdzvērtīgu un viendabīgu intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni iekšējā tirgū.
Šajā ziņā atbilstoši Direktīvas 2004/48 1. pantam tā attiecas uz visiem pasākumiem, kārtību un aizsardzības līdzekļiem, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu. Šīs direktīvas 2. panta 1. punktā ir precizēts, ka šos pasākumus, kārtību un aizsardzības līdzekļus piemēro visiem minēto tiesību pārkāpumiem, kas paredzēti Savienības un/vai attiecīgās dalībvalsts tiesību aktos.
Tomēr Direktīvas 2004/48 normu mērķis ir regulēt nevis visus ar intelektuālā īpašuma tiesībām saistītos aspektus, bet gan tikai tos, kas saistīti, pirmkārt, ar šo tiesību ievērošanu un, otrkārt, ar to pārkāpumiem, liekot paredzēt efektīvus tiesību aizsardzības līdzekļus, kuru mērķis ir novērst, izbeigt vai atlīdzināt ikvienu esošo intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu (spriedums, 2015. gada 16. jūlijs, Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
,
73.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt, pieņemot šo direktīvu, Savienības likumdevējs ir izvēlējies veikt minimālu saskaņošanu attiecībā uz intelektuālā īpašuma tiesību vispārīgu ievērošanu (spriedums, 2020. gada 9. jūlijs, Constantin Film Verleih,
C‑264/19
,
EU:C:2020:542
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr līdzīgi tam, ko secinājumu 44. punktā būtībā norādījis ģenerāladvokāts, ir jākonstatē, ka saistībā ar tās mērķi nodrošināt augstu intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni, Direktīva 2004/48 ir piemērojama gan tiesvedībām, gan ārpustiesas procedūrām, jo abi šie procesu veidi var izrādīties nepieciešami, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu.
Tādējādi Tiesa jau ir nospriedusi, ka patstāvīga procedūra pirms prasības par zaudējumu atlīdzību celšanas, tāda kā informācijas pieprasījums, kurā saskaņā ar Direktīvas 2004/48 8. panta 1. punkta c) apakšpunktu prasītājs lūdz interneta piekļuves pakalpojumu nodrošinātāju sniegt tam informāciju, kas ļauj identificēt tā klientus, lai prasītājs varētu lietderīgi celt prasību tiesā pret iespējamiem pārkāpējiem, atbilst šajā tiesību normā paredzētajam kritērijam, proti, ka šim pieprasījumam ir jābūt saistītam ar “tiesvedību [..], kas attiecas uz intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu” (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 17. jūnijs, M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
,
81.
un
82.
punkts).
Tā kā ārpustiesas brīdinājuma procedūra ir veids, kādā tiek mēģināts panākt izlīgumu pirms patiesas prasības celšanas tiesā, nevar uzskatīt, ka minētā procedūra neietilptu Direktīvas 2004/48 piemērošanas jomā.
Attiecībā uz jautājumu, vai uz izdevumiem, kas saistīti ar brīdinājumu, attiecas jēdzieni “tiesu izdevumi” vai “citas izmaksas” Direktīvas 2004/48 14. panta izpratnē vai arī jēdziens “kompensācija” tās 13. panta izpratnē, ir jākonstatē, ka Direktīvas 2004/48 14. panta formulējums aptver ne tikai “tiesu izdevumus” šī jēdziena šaurā nozīmē, bet arī “citas izmaksas”, kas “radušās lietā uzvarējušajai pusei”.
Šīs tiesību normas mērķis ir pastiprināt intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni, novēršot, ka cietusī persona tiktu atturēta ierosināt tiesvedību, lai aizsargātu savas tiesības (spriedums, 2015. gada 16. jūlijs, Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
,
77.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi šīs tiesību normas īpašais mērķis pilnībā iekļaujas mērķī, ko vispārīgi tiecas sasniegt ar Direktīvu 2004/48, proti, tuvināt dalībvalstu tiesību aktus, lai nodrošinātu augstu, līdzvērtīgu un viendabīgu intelektuālā īpašuma aizsardzības līmeni. Saskaņā ar šiem mērķiem intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpuma izdarītājam parasti ir pilnībā jāuzņemas savas rīcības finansiālās sekas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2011. gada 18. oktobris, Realchemie Nederland,
C‑406/09
,
EU:C:2011:668
,
49.
punkts).
Ņemot vērā šos mērķus, kā arī plašo un vispārīgo Direktīvas 2004/48 14. panta formulējumu, kurā ir atsauce uz “lietā uzvarējušo pusi” un “zaudējušo pusi”, neprecizējot un nenosakot ierobežojumus attiecībā uz tās procedūras veidu, kurai būtu piemērojama tajā ietvertā norma, ir jāsecina, ka šī tiesību norma ir piemērojama tiesu izdevumiem, kuri radušies jebkurā procedūrā, kas ietilpst šīs direktīvas piemērošanas jomā (spriedums, 2015. gada 16. jūlijs, Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
,
78.
punkts).
Tomēr plaša Direktīvas 2004/48 14. panta interpretācija tādējādi, ka tas nozīmētu, ka lietā zaudējušajai pusei parasti ir jāatlīdzina izmaksas, kas radušās uzvarējušajai pusei, nesniedzot nekādus precizējumus par šo izmaksu raksturu, radītu risku, ka šim pantam varētu tikt piešķirta pārmērīgi plaša piemērošanas joma, tādējādi atņemot šīs direktīvas 13. pantam lietderīgo iedarbību (spriedums, 2016. gada 28. jūlijs, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
,
36.
punkts).
Tātad Tiesa 2016. gada 28. jūlija sprieduma United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
) 36. punktā ir nospriedusi, ka Direktīvas 2004/48 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka “citās izmaksās” šīs tiesību normas izpratnē ietilpst tikai izmaksas, kas ir tieši un cieši saistītas ar attiecīgo tiesvedību.
Ja, kā nospriests 2016. gada 28. jūlija spriedumā United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
), ņemot vērā tās lietas īpašības, kurā taisīts minētais spriedums, “citām izmaksām” Direktīvas 2004/48 14. panta izpratnē, lai tās būtu atlīdzināmas, ir jāatbilst šiem kritērijiem, tas tā ir vēl jo vairāk šajā tiesību normā minēto “tiesu izdevumu” gadījumā.
Attiecībā uz jautājumu par to, vai ar brīdinājumu saistītie izdevumi ir “tiesu izdevumi” vai “citas izmaksas” Direktīvas 2004/48 14. panta izpratnē, ir jākonstatē, ka, lai gan ir taisnība, ka ar brīdinājumu saistītie izdevumi nevar tikt kvalificēti kā “tiesu izdevumi” šīs tiesību normas izpratnē, jo šajā stadijā vēl netiek izskatīts nekāds strīds tiesā, tomēr nekas Direktīvā 2004/48 neliedz šos izdevumus kvalificēt kā “citas izmaksas”, neraugoties uz faktu, ka šajā pirmstiesas stadijā vēl nav skaidrs, vai intelektuālā īpašuma tiesību īpašnieks vēlāk sāks vai nesāks tiesvedību un vai apgalvotais pārkāpējs akceptēs vai neakceptēs viņa priekšlikumu par izlīgumu.
Tā kā brīdinājuma procedūra ir procedūra, kas nepieciešama, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu, un ir vērsta uz to, lai izvairītos vai pat aizstātu vēlāku tiesvedību, ir jāsecina, ka to pašu iemeslu dēļ, kas izklāstīti šī sprieduma 32.–35. punktā, ar palīdzību un pārstāvību šajā procedūrā saistītie izdevumi ietilpst jēdzienā “citas izmaksas” Direktīvas 2004/48 14. panta izpratnē.
Ņemot vērā iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/48 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka izdevumi, kuri intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam radušies sakarā ar tā pārstāvību, ko veic padomdevējs, lai ārpustiesas kārtībā nodrošinātu šo tiesību ievērošanu, tādi kā ar brīdinājumu saistītie izdevumi, ietilpst jēdzienā “citas izmaksas” šīs tiesību normas izpratnē.
Par otro jautājumu
Iesākumā jāatgādina, ka ar LESD 267. pantu ieviestajā valsts tiesu un Tiesas sadarbības procedūrā Tiesai ir jāsniedz valsts tiesai noderīga atbilde, kas ļautu valsts tiesai atrisināt tajā izskatāmo strīdu. Šajā nolūkā Tiesai vajadzības gadījumā ir jāpārformulē tai uzdotie jautājumi (spriedums, 2021. gada 21. decembris, Randstad Italia,
C‑497/20
,
EU:C:2021:1037
,
42.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jāsecina, ka ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Direktīvas 2004/48 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā noteikts, ka tad, ja intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu ir izdarījusi fiziska persona ārpus savas profesionālās vai komerciālās darbības, šajā tiesību normā paredzēto “citu izmaksu” atlīdzināmā summa, uz ko var pretendēt šo tiesību īpašnieks, tiek aprēķināta pēc vienotas likmes, par pamatu ņemot ar šo tiesisko regulējumu ierobežotu strīda priekšmeta vērtību, ja vien valsts tiesa, ņemot vērā īpašus tajā izskatāmās lietas apstākļus, nesecina, ka šāda ierobežojuma piemērošana nebūtu taisnīga. Apstiprinošas atbildes gadījumā iesniedzējtiesa vēlas arī noskaidrot, kādi faktori tai attiecīgā gadījumā ir jāņem vērā, lai noteiktu, vai šīs izmaksas ir saprātīgas un samērīgas 14. panta izpratnē.
Pirmkārt, Direktīvas 2004/48 14. pantā ir prasīts, lai saprātīgus un samērīgus tiesu izdevumus un citas izmaksas, kas radušās lietā uzvarējušajai pusei, parasti segtu zaudējusī puse.
No vienas puses, šīs direktīvas 14. pantā dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt tikai tādu tiesu izdevumu atlīdzināšanu, kas ir “pieņemami [saprātīgi]”. Šī prasība, kas ir piemērojama gan “tiesu izdevumiem”, gan “citām izmaksām” šīs tiesību normas izpratnē, atspoguļo Direktīvas 2004/48 3. panta 1. punktā paredzēto vispārīgo pienākumu, saskaņā ar kuru dalībvalstīm tostarp ir jānodrošina, lai šajā direktīvā paredzētie pasākumi, kārtība un aizsardzības līdzekļi, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu, nebūtu nevajadzīgi dārgi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
,
24.
punkts).
Tādējādi Tiesa ir nospriedusi, ka par saprātīgiem nav uzskatāmi izdevumi, kas ir pārmērīgi tādu neierasti augstu honorāru dēļ, par kuriem ir vienojusies lietā uzvarējusī puse un tās advokāts, vai ja advokāts sniedz pakalpojumus, kas netiek uzskatīti par nepieciešamiem, lai nodrošinātu attiecīgo intelektuālā īpašuma tiesību ievērošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
,
25.
punkts).
No otras puses, Direktīvas 2004/48 14. pantā ir paredzēts, ka tiesu izdevumiem un citām izmaksām, kas jāatlīdzina lietā zaudējušajai pusei, ir jābūt “samērīgiem”.
Šajā ziņā Tiesa ir nospriedusi, ka tas, vai šie izdevumi ir samērīgi, netiek vērtēts neatkarīgi no izdevumiem, kas faktiski radušies lietā uzvarējušajai pusei saistībā ar advokāta palīdzību, ciktāl tie ir “saprātīgi” šā sprieduma 49. punkta izpratnē. Proti, lai gan samērīguma prasība nenozīmē, ka lietā zaudējušajai pusei noteikti ir jāatlīdzina visi izdevumi, kas radušies otrai pusei, ar to tomēr tiek prasīts, lai pēdējai minētajai būtu tiesības vismaz uz tādas lietā uzvarējušajai pusei faktiski radušos saprātīgo izdevumu daļas atlīdzinājumu, kas ir ievērojama un pienācīga (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
,
29.
punkts).
Turklāt it īpaši attiecībā uz tādas fiziskas personas situāciju, kura ārpus savas profesionālās vai komerciālās darbības ir pārkāpusi intelektuālā īpašuma tiesības, ir jānorāda, ka saskaņā ar Direktīvas 2004/48 14. apsvērumu nosacījums, ka, lai pārkāpumi ietilptu šīs direktīvas piemērošanas jomā, tiem ir jābūt veiktiem komerciālā mērogā, ir piemērojams tikai pasākumiem, kas attiecas uz pierādījumiem un tiesībām uz informāciju, kā arī tās II nodaļā paredzētajiem pagaidu un nodrošināšanas pasākumiem, neskarot dalībvalstu iespēju piemērot šos pasākumus arī darbībām, kas nav veiktas komerciālā mērogā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 17. jūnijs, M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
,
88.
punkts).
Šis nosacījums nav piemērojams Direktīvas 2004/48 14. pantā paredzētajiem “tiesu izdevumiem” un “citām izmaksām”. Tādējādi saskaņā ar šo tiesību normu individuāliem pārkāpējiem principā var likt atlīdzināt intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam visus šos izdevumus, ja tie ir saprātīgi un samērīgi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2021. gada 17. jūnijs, M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
,
89.
punkts).
Tomēr Tiesa ir atzinusi, ka, transponējot savā tiesību sistēmā Direktīvas 2004/48 14. pantā paredzēto vispārīgo normu, dalībvalstis var paredzēt vienotas likmes tarifus. Turklāt tā ir precizējusi, ka ar šiem tarifiem jānodrošina, lai izdevumi, kuru atlīdzināšanu saskaņā ar transponējošo valsts tiesisko regulējumu var piespriest lietā zaudējušajai pusei, būtu saprātīgi un lai maksimālās summas, ko var pieprasīt par šiem izdevumiem, nebūtu arī pārāk zemas salīdzinājumā ar tarifiem, kurus parasti piemēro advokāts intelektuālā īpašuma jomā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
,
25.
,
26.
,
30.
un
32.
punkts).
Proti, ja pārkāpējam varētu piespriest atlīdzināt tikai nelielu daļu no saprātīgiem ar advokātu saistītiem izdevumiem, kas radušies cietušajam intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam, tad prasības par tiesību pārkāpumu atturošā iedarbība tiktu būtiski mazināta – pretēji Direktīvas 2004/48 3. panta 2. punktā paredzētajam vispārīgajam pienākumam, kā arī šīs direktīvas galvenajam mērķim, t.i., šīs direktīvas 10. apsvērumā skaidri paustajam mērķim atbilstoši Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. panta 2. punktam nodrošināt augstu intelektuālā īpašuma tiesību aizsardzības līmeni iekšējā tirgū (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
,
27.
punkts).
Turklāt valsts tiesai ir jānodrošina arī, ka paredzamā to tiesāšanās izdevumu summa, kura var tikt atlīdzināta intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam, nav tāda, kas varētu atturēt šo personu no savu tiesību īstenošanas tiesā, ņemot vērā summas, kuras šai personai paliks neatlīdzinātas kā ārpustiesas kārtībā radušies izdevumi, kā arī to lietderīgumu pamatprasībai par zaudējumu atlīdzību (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 9. jūnijs, Hansson,
C‑481/14
,
EU:C:2016:419
,
63.
punkts).
Otrkārt, papildus atlīdzināmo izdevumu saprātīguma un samērīguma pārbaudei Direktīvas 2004/48 14. pantā ir paredzēts, ka vispārīgais šo izdevumu sadales princips nav piemērojams, ja taisnīguma apsvērumi liedz piespriest lietā zaudējušajai pusei atlīdzināt izdevumus, kas radušies uzvarējušajai pusei, pat ja šie izdevumi ir saprātīgi un samērīgi.
Tiesa ir nospriedusi, ka šis noteikums attiecas uz valsts tiesību normām, ar kurām tiesai ļauts konkrētā gadījumā, kad vispārējās tiesu izdevumu sistēmas piemērošana radītu netaisnīgu rezultātu, izņēmuma kārtā atkāpties no šīs sistēmas. Tomēr tā ir precizējusi, ka taisnīgums pēc savas dabas nevar pamatot to, ka vispār un bez nosacījumiem tiek izslēgta tādu izdevumu atlīdzināšana, kas pārsniedz noteiktu maksimālo apmēru (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 28. jūlijs, United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
,
31.
punkts).
Treškārt, saskaņā ar Direktīvas 2004/48 14. pantu, lasot to šīs direktīvas 17. apsvēruma gaismā, valsts tiesiskajam regulējumam, ar kuru transponēts 14. pants, visādā ziņā jāļauj tiesai, kura lemj par tiesāšanās izdevumiem, katrā atsevišķā gadījumā ņemt vērā šī gadījuma īpašās iezīmes.
Tātad kā šīs īpašās iezīmes valsts tiesa citastarp varētu ņemt vērā darba aktualitāti, publikācijas ilgumu un faktu, ka tiesību pārkāpumu ir izdarījusi fiziska persona ārpus savas profesionālās vai komerciālās darbības, kā arī – kā izriet no Direktīvas 2004/48 17. apsvēruma – attiecīgo intelektuālā īpašuma tiesību īpašas pazīmes un, iespējams, to, vai pārkāpums ir izdarīts apzināti vai neapzināti.
Turklāt, šādi ņemot vērā katra atsevišķa gadījuma īpašās iezīmes, iesniedzējtiesai ir jābūt arī iespējai saskaņā ar Direktīvas 2004/48 3. pantā paredzēto vispārīgo pienākumu pārbaudīt tostarp, vai prasījums piespriest atlīdzināt izdevumus, kas saistīti ar pārstāvja izdevumiem attiecībā uz brīdinājuma vēstuli, ir godīgs un taisnīgs un nav atzīstams par ļaunprātīgu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 17. jūnijs, M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
,
93.
un
94.
punkts).
Pamatlietā aplūkotajā valsts tiesiskajā regulējumā, proti,
UrhG
97.a pantā ir paredzēts, ka atlīdzināmie izdevumi tiek samazināti, tiem piemērojot maksimālo strīda priekšmeta vērtību 1000 EUR gadījumā, ja persona, kurai nosūtīts brīdinājums, ir fiziska persona, kas aizsargātos darbus vai blakustiesību objektus neizmanto savai komercdarbībai vai pašnodarbinātā darbībai. Tomēr šī 97.a panta 3. punkta ceturtajā teikumā ir paredzēts izņēmums gadījumā, ja īpašos konkrētā gadījuma apstākļos minētā vērtība ir netaisnīga.
Direktīvas 2004/48 14. pants pieļauj šādu tiesisko regulējumu, jo tā mērķis ir nodrošināt, lai izdevumi, kas jāatlīdzina zaudējušajai pusei, būtu saprātīgi un samērīgi, ciktāl tas dod tiesai, kura lemj par tiesāšanās izdevumiem, iespēju katrā atsevišķā gadījumā ņemt vērā šī gadījuma īpašās iezīmes.
Šajos apstākļos uz otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2004/48 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā noteikts, ka tad, ja intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu ir izdarījusi fiziska persona ārpus savas profesionālās vai komerciālās darbības, šajā tiesību normā paredzēto “citu izmaksu” atlīdzināmā summa, uz ko var pretendēt šo tiesību īpašnieks, tiek aprēķināta pēc vienotas likmes, par pamatu ņemot ar šo tiesisko regulējumu ierobežotu strīda priekšmeta vērtību, ja vien valsts tiesa, ņemot vērā īpašus tajā izskatāmās lietas apstākļus, nesecina, ka šāda ierobežojuma piemērošana nebūtu taisnīga.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Tiesāšanās izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu tiesāšanās izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (desmitā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2004/48/EK (2004. gada 29. aprīlis) par intelektuālā īpašuma tiesību piemērošanu 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka izdevumi, kuri intelektuālā īpašuma tiesību īpašniekam radušies sakarā ar tā pārstāvību, ko veic padomdevējs, lai ārpustiesas kārtībā nodrošinātu šo tiesību ievērošanu, tādi kā ar brīdinājumu saistītie izdevumi, ietilpst jēdzienā “citas izmaksas” šīs tiesību normas izpratnē.

2)
Direktīvas 2004/48 14. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas pieļauj valsts tiesisko regulējumu, kurā noteikts, ka tad, ja intelektuālā īpašuma tiesību pārkāpumu ir izdarījusi fiziska persona ārpus savas profesionālās vai komerciālās darbības, šajā tiesību normā paredzēto “citu izmaksu” atlīdzināmā summa, uz ko var pretendēt šo tiesību īpašnieks, tiek aprēķināta pēc vienotas likmes, par pamatu ņemot ar šo tiesisko regulējumu ierobežotu strīda priekšmeta vērtību, ja vien valsts tiesa, ņemot vērā īpašus tajā izskatāmās lietas apstākļus, nesecina, ka šāda ierobežojuma piemērošana nebūtu taisnīga.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.