CELEX: 62019CJ0265
Predhodno odločanje
Intelektualna lastnina
Pravice, sorodne avtorski pravici
Direktiva 2006/115/ES
Člen 8(2)
Uporaba fonogramov v Uniji
Pravica izvajalcev do pravičnega nadomestila, ki si ga delijo s proizvajalci fonogramov
Uporaba za državljane tretjih držav
Pogodba o izvedbah in fonogramih
Člena 4 in 15
Pridržki, ki jih priglasijo tretje države
Omejitve pravice do pravičnega nadomestila, ki lahko na podlagi vzajemnosti izhajajo iz teh pridržkov za državljane tretjih držav v Uniji
Člen 17(2) in člen 52(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah
Temeljna pravica do varstva intelektualne lastnine
Zahteva, da je vsaka omejitev predpisana z zakonom, da spoštuje bistveno vsebino temeljne pravice in da je sorazmerna
Delitev pristojnosti med Unijo in državami članicami za določitev teh omejitev
Delitev pristojnosti v odnosih s tretjimi državami
Člen 3(2) PDEU
Izključna pristojnost Unije

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago člena 8 Direktive 2006/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski pravici, na področju intelektualne lastnine (
UL 2006, L 376, str. 28
, in popravek v
UL L 2016, L 205, str. 27
) ob upoštevanju zlasti Pogodbe Svetovne organizacije za intelektualno lastnino (WIPO) o izvedbah in fonogramih, ki je bila sprejeta v Ženevi 20. decembra 1996 in odobrena v imenu Evropske skupnosti s Sklepom Sveta 2000/278/ES z dne 16. marca 2000 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 33, str. 217, v nadaljevanju: WPPT).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Recorded Artists Actors Performers Ltd (v nadaljevanju: RAAP) na eni strani ter družbo Phonographic Performance (Ireland) Ltd (v nadaljevanju: PPI), Minister for Jobs, Enterprise and Innovation (minister za delo, podjetništvo in inovacije, Irska), Ireland (Irska) in Attorney General na drugi strani v zvezi s pravico državljanov tretjih držav do enkratnega pravičnega nadomestila, kadar so ti prispevali k fonogramu, ki se uporablja na Irskem.
Pravni okvir
Dunajska konvencija o pravu mednarodnih pogodb
Člen 19 Dunajske konvencije o pravu mednarodnih pogodb z dne 23. maja 1969 (
Recueil des traités des Nations unies
, zv. 1155, str. 331) določa:
„Država lahko ob podpisu, ratifikaciji, sprejetju, odobritvi mednarodne pogodbe ali pristopu k njej izrazi pridržek […].“
Člen 21 te konvencije določa:
„1.   Pridržek, ki se v skladu z 19., 20. in 23. členom nanaša na drugo pogodbenico:
a)
spreminja določbe mednarodne pogodbe, na katere se nanaša, v odnosih med državo, ki izrazi pridržek, in drugo pogodbenico v taki meri, kot je to predvideno v pridržku, in
b)
spreminja te določbe v enaki meri za drugo pogodbenico v njenih odnosih do države, ki izrazi pridržek.
2.   Pridržek ne spreminja določb mednarodne pogodbe za druge pogodbenice v njihovih medsebojnih odnosih.
[…]“
Rimska konvencija
Mednarodna konvencija za varstvo izvajalcev, proizvajalcev fonogramov in radiodifuznih organizacij je bila sestavljena v Rimu 26. oktobra 1961 (v nadaljevanju: Rimska konvencija).
Evropska unija ni pogodbenica te konvencije. Vse njene države članice, razen Republike Malte, pa so.
Člen 2 navedene konvencije določa:
„1.   Za namene te konvencije pomeni nacionalni tretma obravnavanje v skladu z domačim pravom države pogodbenice, v kateri se zahteva varstvo:
(a)
izvajalcev, ki so njeni državljani, za izvedbe, ki potekajo, so oddajane ali prvič posnete na njenem ozemlju;
(b)
proizvajalcev fonogramov, ki so njeni državljani, za fonograme, ki so prvič posneti ali prvič objavljeni na njenem ozemlju;
[…]
2.   Nacionalni tretma mora biti v skladu z varstvom, ki ga izrecno zagotavlja, in z omejitvami, ki jih izrecno predvideva ta konvencija.“
Člen 4 te konvencije določa:
„Vsaka država pogodbenica zagotovi nacionalni tretma izvajalcem, če je izpolnjen kateri od naslednjih pogojev:
(a)
da izvedba poteka v drugi državi pogodbenici;
(b)
da je izvedba na fonogramu, ki je zaščiten v skladu s 5. členom te konvencije;
[…]“
Člen 5 Rimske konvencije določa:
„1.   Vsaka država pogodbenica zagotovi nacionalni tretma proizvajalcem fonogramov, če je izpolnjen kateri od naslednjih pogojev:
(a)
da je proizvajalec fonogramov državljan kake druge države pogodbenice (kriterij državljanstva);
(b)
da je bil posnetek zvoka prvič narejen v kaki drugi državi pogodbenici (kriterij posnetka);
(c)
da je bil fonogram prvič izdan v kaki drugi državi pogodbenici (kriterij izdaje).
2.   Če je bil fonogram prvič izdan v državi, ki ni pogodbenica, vendar je bil v tridesetih dneh od prve izdaje izdan tudi v kaki državi pogodbenici (sočasna izdaja), se šteje, da je bil prvič izdan v državi pogodbenici.
3.   Z notifikacijo, deponirano pri generalnem sekretarju Združenih narodov, lahko katera koli država pogodbenica izjavi, da ne bo uporabljala kriterija izdaje ali pa kriterija posnetka. Takšna notifikacija se lahko deponira ob ratifikaciji, sprejemu ali pristopu ali kadar koli pozneje; v zadnjem primeru začne učinkovati šest mesecev po tem, ko je bila deponirana.“
Člen 17 te konvencije določa:
„Vsaka država, ki na dan 26. oktobra 1961 zagotavlja varstvo proizvajalcem fonogramov samo na podlagi kriterija posnetka, lahko z notifikacijo, deponirano pri generalnem sekretarju Združenih narodov, ob ratifikaciji, sprejemu ali pristopu izjavi, da bo za namene 5. člena uporabljala samo kriterij posnetka […].“
WPPT
Unija in njene države članice so pogodbenice WPPT. Ta mednarodni sporazum je začel za Unijo in nekatere države članice, med katerimi je Irska, veljati 14. marca 2010. Za druge države članice je začel veljati prej. Skupaj je približno sto držav pogodbenic WPPT.
Člen 1(1) WPPT določa:
„Nič v tej pogodbi ne ukinja obstoječih obveznosti, ki jih imajo pogodbenice druga do druge po [Rimski konvenciji].“
Člen 2 WPPT določa:
„Za namene te pogodbe:
(a)
‚izvajalci‘ pomeni igralce, pevce, glasbenike, plesalce in druge osebe, ki igrajo, pojejo, podajajo, deklamirajo, nastopajo, interpretirajo ali kako drugače izvajajo književna, umetniška ali folklorna dela;
(b)
‚fonogram‘ pomeni posnetek zvokov izvedbe ali drugih zvokov oziroma njihovih nadomestkov, razen če je v obliki posnetka, ki je vključen v kinematografskem ali drugem avdiovizualnem delu;
(c)
‚posnetek‘ pomeni vključitev zvokov ali njihovih zapisov na nosilec, s katerega se ti lahko zaznajo, reproducirajo ali priobčujejo s pomočjo naprave;
(d)
‚proizvajalec fonograma‘ pomeni fizično ali pravno osebo, ki prevzame pobudo in odgovornost, da prva posname zvoke neke izvedbe ali druge zvoke oziroma nadomestke teh zvokov;
[…]“
Člen 3 WPPT, naslovljen „Upravičenci do varstva po tej pogodbi“, določa:
„1.   Pogodbenice dajejo varstvo, zagotovljeno s to pogodbo, izvajalcem in proizvajalcem fonogramov, ki so državljani druge pogodbenice.
2.   Za državljane druge pogodbenice se štejejo tisti izvajalci ali proizvajalci fonogramov, ki bi izpolnili merila za upravičenost do varstva, zagotovljenega z Rimsko konvencijo, če bi bile vse pogodbenice te pogodbe tudi države pogodbenice navedene konvencije. Glede teh meril za upravičenost do varstva uporabljajo pogodbenice ustrezne opredelitve pojmov iz člena 2 te pogodbe.
3.   Vsaka pogodbenica, ki izkoristi možnosti, zagotovljene v členu 5(3) Rimske konvencije, ali ki za namene člena 5 omenjene konvencije izkoristi njen člen 17, uradno obvesti generalnega direktorja [WIPO], kot je predvideno v teh določbah.“
Člen 4 WPPT, naslovljen „Nacionalna obravnava“, določa:
„1.   Glede izključnih pravic, danih posebej po tej pogodbi, in glede pravice do pravičnega nadomestila iz člena 15 te pogodbe vsaka pogodbenica obravnava državljane drugih pogodbenic, kot so opredeljeni v členu 3(2), enako kot svoje lastne državljane.
2.   Obveznost iz odstavka 1 [tega člena] ne velja, če druga pogodbenica izkoristi pridržke, dovoljene v členu 15(3) te pogodbe.“
Člen 15 WPPT, naslovljen „Pravica do nadomestila za radiodifuzno oddajanje in javno priobčitev“, določa:
„1.   Izvajalci in proizvajalci fonogramov uživajo pravico do enkratnega pravičnega nadomestila za neposredno ali posredno uporabo fonogramov, izdanih za komercialne namene, za radiodifuzno oddajanje ali kakšno drugo javno priobčitev.
2.   Pogodbenice lahko v svoji domači zakonodaji določijo, da izvajalec ali proizvajalec fonograma ali oba zahtevata od uporabnika enkratno pravično nadomestilo. Pogodbenice lahko sprejmejo zakonodajo, ki določi pogoje, pod katerimi se enkratno pravično nadomestilo deli med izvajalci in proizvajalci fonogramov, če se ti o tem ne sporazumejo.
3.   Vsaka pogodbenica lahko z uradnim obvestilom, deponiranim pri generalnem direktorju WIPO, izjavi, da bo uporabljala določbe prvega odstavka [tega člena] samo glede nekaterih vrst uporabe, da bo omejila njihovo uporabo na drug način ali da teh določb sploh ne bo uporabljala.
4.   Za namene tega člena se fonogrami, dostopni javnosti po žici ali brezžično na tak način, da imajo posamezniki lahko dostop do njih s kraja in v času, ki ju sami izberejo, štejejo kot fonogrami, ki so bili izdani za komercialne namene.“
Člen 23(1) WPPT določa:
„Pogodbenice se zavežejo, da bodo v skladu s svojimi pravnimi sistemi sprejele ukrepe, ki so potrebni za zagotavljanje uporabe te pogodbe.“
Člen 33 WPPT določa:
„Depozitar te pogodbe je generalni direktor WIPO.“
Medtem ko države članice Unije, Unija in številne tretje države ob ratifikaciji WPPT niso podale pridržkov na podlagi člena 15(3) tega mednarodnega sporazuma, so nekatere tretje države, med njimi Združene države Amerike, Republika Čile, Republika Singapur, Ljudska republika Kitajska, Avstralska zveza, Ruska federacija, Republika Koreja, Kanada, Republika Indija in Nova Zelandija, to storile.
Tako zlasti uradna obvestila št. 8, 66 in 92 glede WPPT vsebujejo te izjave:
„V skladu s členom 15(3) WPPT bodo Združene države Amerike člen 15(1) [te pogodbe] uporabljale samo za določena dejanja radiodifuzije in priobčitve javnosti prek digitalnih sredstev, za katera se pobira neposredna ali posredna dajatev za sprejem, ali za druge retransmisije in priobčitve na digitalnem fonogramu, kot to določa zakonodaja Združenih držav Amerike.“
„[…] Ljudske republike Kitajske ne zavezuje odstavek 1 člena 15 [WPPT]. […]“
„[…] V skladu s členom 15(3) [WPPT] Republika Indija izjavlja, da se določba člena 15(1) te pogodbe v zvezi z enkratnim pravičnim nadomestilom izvajalcem in proizvajalcem fonogramov v Indiji ne uporablja.“
Direktiva 2006/115
V uvodnih izjavah od 5 do 7, 12 in 13 Direktive 2006/115 je navedeno:
„(5)
Za ustvarjalno in umetniško delo avtorjev in izvajalcev je nujno potreben primeren dohodek kot osnova za nadaljnje ustvarjalno in umetniško delo, investicije, ki jih zahteva proizvajanje fonogramov in produciranje filmov, pa so še posebej visoke in tvegane. Možnost zagotovitve tega dohodka in povračila investicij je mogoče učinkovito zagotoviti le z ustreznim pravnim varstvom imetnikov pravic.
(6)
Te ustvarjalne, umetniške in podjetniške dejavnosti so v veliki meri dejavnosti samozaposlenih oseb. Opravljanje teh dejavnosti bi se moral[o] olajšati z zagotovitvijo usklajenega pravnega varstva znotraj [Unije]. […]
(7)
Zakonodajo držav članic bi bilo treba približati tako, da ta ne nasprotuje mednarodnim konvencijam, na katerih temelji zakonodaja držav članic o avtorski in sorodnih pravicah.
[…]
(12)
Treba je vzpostaviti ureditev, ki zagotavlja, da avtorji in izvajalci dobijo neodpovedljivo pravično nadomestilo in da morajo obdržati možnost, da uveljavljanje te pravice zaupajo kolektivnim organizacijam, ki jih zastopajo.
(13)
Pravično nadomestilo se lahko plača na osnovi enega ali več izplačil ob katerem koli času ob ali po sklenitvi pogodbe. Pri tem bi bilo treba upoštevati pomembnost prispevka zadevnih avtorjev in izvajalcev pri fonogramu ali filmu.“
Člen 8 te direktive, ki spada v njeno poglavje II, naslovljeno „Avtorski sorodne pravice“, v odstavku 2 določa:
„Države članice predvidijo pravico, s katero zagotovijo, da uporabnik plača enkratno pravično nadomestilo, če se fonogram, izdan v komercialne namene, ali reprodukcija takšnega fonograma uporablja za brezžično oddajanje ali za kakršno koli priobčitev javnosti, ter zagotovijo, da se to nadomestilo razdeli med zadevne izvajalce in proizvajalce fonogramov. Države članice lahko, če ni dogovora med izvajalci in proizvajalci fonogramov, določijo pogoje glede medsebojne delitve nadomestila.“
Člen 11 navedene direktive, naslovljen „Časovna uporaba“, določa:
„1.   Ta direktiva se uporablja za vsa avtorsko-pravno varovana dela, izvedbe, fonograme, oddaje in prve posnetke filmov, navedene v tej direktivi, ki jih je dne 1. julija 1994 še vedno varovala zakonodaja držav članic na področju avtorske in sorodnih pravic ali ki so ustrezali kriterijem varstva po določbah te direktive na tisti dan.
2.   Ta direktiva ne vpliva na nobena dejanja izkoriščanja, izvedena pred 1. julijem 1994.
[…]“
Z Direktivo 2006/115 je bila kodificirana in razveljavljena Direktiva Sveta 92/100/EGS z dne 19. novembra 1992 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski, na področju intelektualne lastnine (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 17, zvezek 1, str. 120). Ta direktiva ne določa roka za prenos, ampak se v členu 14 in Prilogi I, del B, sklicuje na roke za prenos Direktive 92/100 in direktiv, s katerimi je bila ta spremenjena. Ti roki so se iztekli 1. julija 1994, 30. junija 1995 oziroma 21. decembra 2002.
Besedilo člena 8(2) Direktive 2006/115 je enako besedilu člena 8(2) Direktive 92/100.
Irsko pravo
Copyright and Related Rights Act 2000 (zakon o avtorski in sorodnih pravicah iz leta 2000) v različici, ki se uporablja za spor o glavni stvari (v nadaljevanju: CRR Act), v členu 38(1) določa:
„[O]seba, ki namerava
(a)
predvajati zvočni zapis v javnosti ali
(b)
vključiti zvočni zapis v storitev radijskega ali kabelskega programa,
ima to pravico storiti, če
(i)
soglaša, da bo organizaciji za upravljanje avtorskih pravic plačala licenčnino v zvezi s takim predvajanjem ali vključitvijo v storitev radijskega ali kabelskega programa, in
(ii)
izpolnjuje zahteve iz tega člena.“
Člen 184 CRR Act, vsebovan v delu II tega zakona, določa:
„1.   Književno, dramsko, glasbeno ali umetniško delo, zvočni zapis, film, tipografska predelava objavljene izdaje ali izvirna podatkovna zbirka so upravičeni do varstva z avtorsko pravico, če so prvič zakonito na voljo javnosti
(a)
na nacionalnem ozemlju ali
(b)
v kateri koli državi, na katerem koli ozemlju ali na katerem koli območju, ki ga zajema ustrezna določba tega dela.
2.   Za namene tega člena se zakonito dajanje dela na voljo javnosti v eni državi, na enem ozemlju ali na enem območju šteje za prvo zakonito dajanje dela na voljo javnosti celo tedaj, ko je delo sočasno zakonito dano na voljo javnosti drugje; za ta namen se zakonito dajanje dela na voljo javnosti drugje v zadnjih 30 dneh šteje za sočasno.“
Člen 208(1) tega zakona, ki spada v njegov del III, določa:
„Izvajalec ima pravico, da od imetnika avtorske pravice na zvočnem posnetku prejme pravično nadomestilo, če je zvočni zapis celotne izvedbe ali njenega bistvenega dela, ki izpolnjuje pogoje in je bil dan na voljo javnosti v komercialne namene,
(a)
javno razširjen; ali
(b)
vključen v radiodifuzijo ali kabelski program.“
Člen 287 navedenega zakona, ki prav tako spada v ta del III, določa:
„V tem delu in v delu IV
‚upravičena država‘ pomeni
(a)
Irsko
(b)
drugo državo članico [Evropskega gospodarskega prostora (EGP)] ali,
(c)
če je tako določeno z uredbo na podlagi člena 289, državo, imenovano v skladu z navedenim členom;
‚upravičeni posameznik‘ pomeni državljana ali subjekt upravičene države ali posameznika s stalnim ali običajnim prebivališčem v upravičeni državi in
‚upravičena oseba‘ pomeni irskega državljana ali posameznika s stalnim ali običajnim prebivališčem na Irskem.“
Člen 288 tega zakona natančneje določa:
„Izvedba je upravičena izvedba za namene določb tega dela [III] in dela IV, če jo opravi upravičeni posameznik ali upravičena oseba ali če poteka v upravičeni državi, na upravičenem ozemlju ali na upravičenem območju v skladu s tem poglavjem.“
Člen 289(1) CRR Act določa:
„Vlada lahko z uredbo za upravičeno državo, ki je deležna varstva v skladu s tem delom [III] in delom IV, imenuje katero koli državo, ozemlje ali območje, za katere je vlada prepričana, da so ali bodo v svoji zakonodaji sprejeli določbe, ki zagotavljajo ustrezno varstvo za irske izvedbe.“
Spor o glavni stvari in vprašanja za predhodno odločanje
Tožeča stranka v postopku v glavni stvari, družba irskega prava RAAP, je podjetje za kolektivno upravljanje pravic izvajalcev.
Prva tožena stranka v postopku v glavni stvari, družba PPI, prav tako družba irskega prava, je podjetje za kolektivno upravljanje pravic proizvajalcev fonogramov.
Družbi RAAP in PPI sta sklenili pogodbo, ki določa podrobna pravila, v skladu s katerimi se nadomestila, ki jih je mogoče zahtevati na Irskem za predvajanje v javnosti, in sicer v barih in drugih javno dostopnih krajih, ali za radiodifuzno oddajanje posnete glasbe, potem ko jih uporabniki plačajo družbi PPI, delijo z izvajalci in jih zato družba PPI delno prenese na družbo RAAP. Vendar se ti družbi ne strinjata glede obsega te pogodbe v zvezi z nadomestili, plačanimi družbi PPI, če je predvajano glasbo izvedel izvajalec, ki ni niti državljan niti rezident države članice EGP.
V zvezi s tem družba RAAP meni, da je treba vsa nadomestila, ki jih je mogoče zahtevati, v skladu s členom 8(2) Direktive 2006/115 in mednarodnimi sporazumi, na katere se sklicuje ta direktiva, razdeliti med proizvajalca fonograma in izvajalca. Po njenem mnenju državljanstvo in kraj prebivališča izvajalca v zvezi s tem nista upoštevna.
Po mnenju družbe PPI pa je ureditev, uvedena z CRR Act, v skladu s katero izvajalci, ki niso niti državljani niti rezidenti države članice EGP in katerih izvedbe prav tako ne izvirajo iz zvočnega posnetka, narejenega v EGP, nimajo pravice do prejema deleža nadomestil, ki jih je mogoče zahtevati, če se te izvedbe razširjajo na Irskem, skladna tako z Direktivo 2006/115 kot z mednarodnimi sporazumi, na katere se ta direktiva sklicuje. S tem, da bi ti izvajalci prejeli nadomestilo za izkoriščanje fonogramov, h katerim so prispevali, na Irskem, naj ne bi bil upoštevan pristop mednarodne vzajemnosti, ki ga je Irska legitimno sprejela. Pritrditev stališču, ki ga zagovarja družba RAAP, bi zlasti pomenila, da bi izvajalci iz Združenih držav prejeli nadomestilo na Irskem, čeprav, kot trdi družba PPI, ta tretja država irskim izvajalcem pravico do pravičnega nadomestila priznava zgolj v zelo omejenem obsegu.
Družba RAAP zaradi tega nesoglasja meni, da zneski, ki ji jih izplačuje družba PPI, niso zadostni, in je zoper to družbo vložila tožbo pri High Court (višje sodišče, Irska), ki je predložitveno sodišče.
To sodišče ugotavlja, da CRR Act zaradi skupnega učinka njegovih členov 38, 184, 208, 287 in 288 izključuje možnost – razen v položaju, ki še ni bil uresničen, da bi bila sprejeta uredba na podlagi člena 289 tega zakona – da bi izvajalci, ki so državljani držav zunaj EGP in nimajo stalnega ali začasnega prebivališča v EGP, lahko prejeli delež nadomestil, ki jih je mogoče zahtevati v primeru razširjanja njihovih izvedb, posnetih zunaj EGP, na Irskem, kar pomeni, da bi ta nadomestila v celoti pripadla proizvajalcem fonogramov, tudi tistim zunaj EGP.
Tako naj bi v primeru zvočnih posnetkov, ki vključujejo proizvajalce fonogramov in izvajalce iz Združenih držav, nadomestila, ki jih morajo uporabniki plačati na Irskem, lahko v celoti pripadla tem proizvajalcem.
Navedeno sodišče ugotavlja, da ta položaj izvira iz dejstva, da se merila za upravičenost do nadomestila, določena v CRR Act, razlikujejo za proizvajalce fonogramov in izvajalce. Vprašljivo pa naj bi bilo, ali je taka nacionalna zakonodaja združljiva s členom 8(2) Direktive 2006/115, saj ta določba zahteva, da države članice določijo enkratno pravično nadomestilo, ki ga plača uporabnik in ki ga je treba razdeliti med proizvajalca fonograma in izvajalca.
Predložitveno sodišče v zvezi s tem navaja, da se s CRR Act, ki enako obravnava vse izvajalce, ki so državljani ali rezidenti države članice Unije ali celo države članice EGP, spoštujejo pravila iz PDEU o prepovedi kakršne koli diskriminacije. Vendar bi moral biti CRR Act združljiv tudi s členom 8(2) Direktive 2006/115, ki na splošno določa, da mora vsaka država članica zagotoviti, da se pravično nadomestilo razdeli „med zadevne izvajalce in proizvajalce fonogramov“. Ugotoviti naj bi bilo treba, v kolikšnem obsegu in kako je treba to direktivo razlagati glede na Rimsko konvencijo, katere pogodbenica je Irska, in WPPT, katere pogodbenici sta tako Irska kot Unija.
Poleg tega naj bi bilo treba pojasniti, kakšne so posledice pridržkov, ki so jih na podlagi WPPT podale nekatere tretje države, kot so Združene države Amerike. S to problematiko naj bi se zlasti odpiralo vprašanje, ali ima država članica Unije diskrecijsko pravico, da se odzove na te pridržke.
Glede na pomen spora o glavni stvari so se minister za delo, podjetništvo in inovacije, Irska in Attorney General vključili v postopek kot druga, tretja in četrta tožena stranka v postopku v glavni stvari.
V teh okoliščinah je High Court (višje sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ta vprašanja:
„1.
Ali je obveznost nacionalnega sodišča, da Direktivo [2006/115] razlaga ob upoštevanju namena in cilja Rimske konvencije in/ali WPPT, omejena na pojme, ki so izrecno navedeni v [tej d]irektivi, ali pa je razširjena na pojme, ki jih je mogoče najti le v teh dveh mednarodnih sporazumih? Zlasti, v kolikšnem obsegu je treba člen 8 Direktive [2006/115] razlagati ob upoštevanju zahteve po ‚nacionalni obravnavi‘ v skladu s členom 4 WPPT?
2.
Ali ima država članica diskrecijsko pravico, da predpiše merila za določitev, kateri izvajalci so lahko ‚zadevni izvajalci‘ na podlagi člena 8 Direktive [2006/115]? Zlasti, ali lahko država članica omeji pravico do deleža pravičnega nadomestila na okoliščine, v katerih bodisi (i) izvedba poteka v državi [EGP] bodisi (ii) imajo izvajalci stalno ali običajno prebivališče v državi EGP?
3.
Kakšno diskrecijsko pravico ima država članica pri odgovoru na pridržek, ki ga je v skladu s členom 15(3) WPPT dala druga pogodbenica? Zlasti, ali mora država članica odražati natanko pogoje pridržka, ki ga je dala druga pogodbenica? Ali se od pogodbenice zahteva, da ne uporabi pravila 30‑dnevnega obdobja iz člena 5 Rimske konvencije, kolikor to lahko povzroči, da proizvajalec pogodbenice, ki je dala pridržek, prejme nadomestilo v skladu s členom 15(1), ne prejmejo pa ga tudi izvajalci istega zapisa? Ali pa je pogodbenica, ki podaja odgovor, upravičena do zagotavljanja pravic državljanom pogodbenice, ki je dala pridržek, širše, kot je to storila pogodbenica, ki je dala pridržek, torej ali lahko pogodbenica, ki podaja odgovor, zagotavlja pravice, ki jih pogodbenica, ki je dala pridržek, ne zagotavlja?
4.
Ali je kadar koli dopustno omejiti pravico do pravičnega nadomestila na proizvajalce zvočnega zapisa, in torej odreči pravico izvajalcem, katerih izvedbe so bile posnete v tem zvočnem zapisu?“
Vprašanja za predhodno odločanje
Prvo in drugo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim in drugim vprašanjem, ki ju je treba preučiti skupaj, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 8(2) Direktive 2006/115 ob upoštevanju Rimske konvencije in/ali WPPT razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica v okviru prenosa izraza „zadevni izvajalci“ iz te določbe – ki označuje izvajalce, ki imajo pravico do dela enkratnega pravičnega nadomestila, na katerega se nanaša ta člen – v svojo zakonodajo izključi izvajalce, ki so državljani držav zunaj EGP, zgolj z izjemo izvajalcev, ki imajo stalno ali začasno prebivališče v EGP, in izvajalcev, katerih prispevek k fonogramu je nastal v EGP.
Glede tega je treba v uvodu opozoriti, da je treba izraze iz določbe prava Unije, ki za določitev svojega pomena in obsega ne napotuje izrecno na pravo držav članic, običajno v vsej Uniji razlagati avtonomno in enotno, pri čemer je treba upoštevati besedilo te določbe, kontekst, v katerega je umeščena, in cilje, ki se uresničujejo z ureditvijo, katere del je (glej v tem smislu sodbe z dne 19. septembra 2000, Linster,
C‑287/98
,
EU:C:2000:468
, točka
; z dne 22. septembra 2011, Budějovický Budvar,
C‑482/09
,
EU:C:2011:605
, točka
, in z dne 1. oktobra 2019, Planet49,
C‑673/17
,
EU:C:2019:801
, točka
).
Sodišče je na podlagi te sodne prakse poudarilo, da ni naloga držav članic, da opredelijo pojme, ki so v direktivah s področja avtorske in sorodnih pravic navedeni brez izrecne napotitve na pravo držav članic, kot sta pojma „javnost“ in „pravično nadomestilo“ (sodbe z dne 6. februarja 2003, SENA,
C‑245/00
,
EU:C:2003:68
, točka
; z dne 7. decembra 2006, SGAE,
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
, točka
, in z dne 30. junija 2011, VEWA,
C‑271/10
,
EU:C:2011:442
, točki
in
).
Enako velja za izraz „zadevni izvajalci“ iz člena 8(2) Direktive 2006/115. Ta direktiva glede obsega tega izraza ne napotuje na nacionalno pravo, zato ga je treba v vsej Uniji razlagati enotno, pri čemer je treba upoštevati besedilo te določbe, njen kontekst in cilje, ki se uresničujejo s to direktivo.
V zvezi z besedilom člena 8(2) Direktive 2006/115 je treba ugotoviti, da v tej določbi ni izrecno navedeno, ali se izraz „zadevni izvajalci“ nanaša samo na izvajalce, ki so državljani države, na ozemlju katere se uporablja ta direktiva, ali tudi na izvajalce, ki so državljani druge države.
V zvezi s kontekstom, v katerega je umeščena ta določba, in cilji Direktive 2006/115 je treba navesti, da je iz uvodnih izjav od 5 do 7 te direktive razvidno, da je njen namen zagotoviti nepretrganost ustvarjalnega in umetniškega dela avtorjev in izvajalcev, tako da določa harmonizirano pravno varstvo, ki zagotavlja možnost prejemanja primernega dohodka in povračila naložb, pri čemer se „ne nasprotuje mednarodnim konvencijam, na katerih temelji zakonodaja držav članic o avtorski in sorodnih pravicah“.
Zato je treba pojme iz te direktive razlagati v skladu z enakovrednimi pojmi iz teh konvencij (glej v tem smislu sodbe z dne 15. marca 2012, SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
, točka
; z dne 10. novembra 2016, Vereniging Openbare Bibliotheken,
C‑174/15
,
EU:C:2016:856
, točka
, in z dne 29. julija 2019, Pelham in drugi,
C‑476/17
,
EU:C:2019:624
, točka
).
Med temi konvencijami je WPPT, katere pogodbenice so Unija in vse njene države članice.
V skladu s členom 2(a) WPPT se pojem „izvajalci“ nanaša na vse osebe, „ki igrajo, pojejo, podajajo, deklamirajo, nastopajo, interpretirajo ali kako drugače izvajajo književna, umetniška ali folklorna dela“. Poleg tega iz člena 2(b) tega mednarodnega sporazuma izhaja, da fonogram pomeni zlasti posnetek zvokov te izvedbe.
Člen 8(2) Direktive 2006/115 tem osebam podeljuje pravico do nadomestila, ki jo sproži priobčitev javnosti izvedbe dela, posnete na fonogramu, ki je izdan v komercialne namene (glej v tem smislu sodbo z dne 31. maja 2016, Reha Training,
C‑117/15
,
EU:C:2016:379
, točki
in
).
Iz te določbe natančneje izhaja, da mora zakonodaja vsake države članice zagotoviti, prvič, da uporabnik plača enkratno pravično nadomestilo, kadar se fonogram, izdan v komercialne namene, ali reprodukcija tega fonograma uporablja za brezžično radiodifuzijo ali za kakršno koli priobčitev javnosti, in drugič, da se to nadomestilo razdeli med izvajalca in proizvajalca fonograma.
Člen 8(2) Direktive 2006/115 sicer vsaki državi članici pušča možnost, da v primeru, če ni dogovora med izvajalci in proizvajalci fonogramov, določi način razdelitve navedenega nadomestila, vendar vsebuje jasno in brezpogojno obveznost, da tem izvajalcem in proizvajalcem prizna pravico do pravičnega nadomestila, ki se razdeli med njimi. Kot je razvidno iz uvodnih izjav 5, 12 in 13 te direktive, mora biti delež nadomestila, ki se izplača izvajalcu, ustrezen, tako da odraža pomen njegovega prispevka k fonogramu.
Ta pravica do nadomestila je, kot je razvidno iz naslova poglavja II Direktive 2006/115, v katero spada člen 8 te direktive, pravica, ki je sorodna avtorski pravici.
Kot je generalni pravobranilec navedel v točki 80 sklepnih predlogov, se obveznost iz člena 8(2) Direktive 2006/115, da se zagotovi nadomestilo, ki je pravično in ki se razdeli med proizvajalca fonograma in izvajalca, uporabi, če uporaba fonograma ali njegove reprodukcije poteka v Uniji.
Tako je, kadar se priobčitev fonograma kot sprožilni element zgoraj navedene sorodne pravice nanaša na javnost v eni ali več državah članicah. V tej direktivi namreč ni pojasnila glede njenega ozemeljskega področja uporabe, zato to področje uporabe ustreza področju uporabe Pogodb, določenem v členu 52 PEU (sodba z dne 4. maja 2017, El Dakkak in Intercontinental,
C‑17/16
,
EU:C:2017:341
, točki
in
ter navedena sodna praksa). Brez poseganja v člen 355 PDEU to področje uporabe vključuje ozemlja držav članic.
Poleg tega je za uporabo te obveznosti iz člena 8(2) Direktive 2006/115 potrebno, da fonogram izpolnjuje merila časovne uporabe, določena v členu 11 te direktive.
Navedena direktiva, ki brez dodatnih pojasnil vsebuje sklicevanje na „izvajalce“ in na „proizvajalce fonogramov“, pa ne določa nobenega pogoja, v skladu s katerim bi moral imeti izvajalec ali proizvajalec fonograma državljanstvo države članice EGP oziroma stalno ali začasno prebivališče v taki državi, pa tudi ne pogoja, v skladu s katerim bi se moral kraj opravljanja ustvarjalnega ali umetniškega dela navezovati na ozemlje države članice EGP.
Nasprotno kontekst, v katerega se uvršča člen 8(2) Direktive 2006/115, in cilji te direktive, na katere je opozorjeno v točki 50 te sodbe, ter primarnost mednarodnih sporazumov, ki jih sklene Unija, glede na druge kategorije aktov sekundarnega prava, izhajajoča iz člena 216(2) PDEU (sodba z dne 21. decembra 2011, Air Transport Association of America in drugi,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
, točka
), zahtevajo, da se navedeni člen 8(2) kar najbolj razlaga v skladu z WPPT (glej po analogiji sodbo z dne 18. marca 2014, Z,
C‑363/12
,
EU:C:2014:159
, točka
). Ta mednarodni sporazum, ki je sestavni del pravnega reda Unije (glej zlasti sodbi z dne 30. aprila 1974, Haegeman,
181/73
,
EU:C:1974:41
, točka
, in z dne 11. aprila 2013, HK Danmark,
C‑335/11 in C‑337/11
,
EU:C:2013:222
, točke od 28 do 30), pa Unijo in njene države članice načeloma zavezuje, da priznajo pravico do enkratnega pravičnega nadomestila tako izvajalcem in proizvajalcem fonogramov, ki so državljani držav članic Unije, kot izvajalcem in proizvajalcem fonogramov, ki so državljani drugih pogodbenic WPPT.
Na eni strani morajo namreč v skladu s členom 15(1) WPPT njene pogodbenice izvajalcem in proizvajalcem fonogramov podeliti pravico do enkratnega pravičnega nadomestila, kadar se fonogrami, izdani v komercialne namene, uporabljajo za radiodifuzno oddajanje ali kakršno koli priobčitev javnosti. Kot je generalni pravobranilec v bistvu navedel v točkah 72 in 73 sklepnih predlogov, je bil prenos te obveznosti v pravo Unije ob začetku veljavnosti WPPT za Unijo, to je 14. marca 2010, že zagotovljen s členom 8(2) Direktive 2006/115, ki je brez sprememb nadomestil člen 8(2) Direktive 92/100.
Na drugi strani člen 4(1) WPPT natančneje določa, da mora vsaka pogodbenica brez razlikovanja podeliti to pravico svojim državljanom in „državljanom drugih pogodbenic“ v smislu njenega člena 3(2).
V zadnjenavedeni določbi je navedeno, da se izraz „državljani drugih pogodbenic“ nanaša na izvajalce ali proizvajalce fonogramov, ki bi izpolnjevali merila za upravičenost do varstva, zagotovljenega z Rimsko konvencijo, če bi bile vse pogodbenice WPPT tudi države pogodbenice te konvencije, pri čemer je obseg izrazov, navedenih v teh merilih, opredeljen v členu 2 WPPT.
V WPPT so torej na podlagi skupnega učinka člena 3(2) in člena 4(1) te pogodbe prevzeta merila iz Rimske konvencije, zato so ta merila upoštevna za določitev obsega člena 15 WPPT, s katerim je ta člen 4(1) izrecno povezan.
V zvezi s tem je treba poudariti, da mora biti na podlagi člena 4 Rimske konvencije vsak izvajalec, ki je državljan države pogodbenice te konvencije, deležen nacionalne obravnave, ki jo druge države pogodbenice zagotavljajo svojim državljanom, zlasti kadar je izvedba posneta na fonogramu, ki je zaščiten na podlagi člena 5 navedene konvencije. Tako je zlasti, kadar je proizvajalec fonograma, kot izhaja iz odstavka 1(a) tega člena 5, državljan države pogodbenice Rimske konvencije, ki ni država, na ozemlju katere se fonogram uporablja.
Iz vseh teh preudarkov izhaja, da nacionalni zakonodajalec pravice do enkratnega pravičnega nadomestila, priznane v členu 8(2) Direktive 2006/115, ki v pravu Unije zagotavlja uporabo člena 15(1) WPPT, ne sme omejiti le na državljane držav članic EGP.
Res je, da iz člena 15(3) WPPT izhaja, da lahko vsaka pogodbenica tega mednarodnega sporazuma s tem, da generalnemu direktorju WIPO pošlje uradno obvestilo o pridržku, izjavi, da ne priznava pravice do pravičnega nadomestila iz člena 15(1) navedenega sporazuma ali da bo kljub priznanju te pravice omejila njeno uporabo na svojem ozemlju. Kot določa člen 4(2) WPPT, obveznost iz člena 15(1) tega mednarodnega sporazuma v primeru uradnega obvestila o teh pridržkih ne velja.
Vendar kot izhaja iz registra uradnih obvestil WIPO, Unija, njene države članice in številne tretje države pogodbenice WPPT niso priglasile pridržka na podlagi člena 15(3) WPPT in so zato medsebojno zavezane s členom 4(1) in členom 15(1) tega mednarodnega sporazuma.
V teh okoliščinah država članica člena 8(2) Direktive 2006/115 nikakor ne sme izvajati tako, da bi iz pravice do pravičnega nadomestila izključila vse izvajalce, ki so državljani držav zunaj EGP, razen tistih izvajalcev, ki imajo stalno ali začasno prebivališče v EGP ali katerih prispevek k fonogramu je nastal v EGP, sicer bi bil kršen navedeni sporazum.
Te ugotovitve ne omaje dejstvo, da so nekatere države članice priglasile pridržek na podlagi člena 5(3) ali člena 17 Rimske konvencije in ga poslale generalnemu direktorju WIPO na podlagi člena 3(3) WPPT. Navesti je namreč treba, da čeprav iz člena 1 tega mednarodnega sporazuma izhaja, da se države članice na podlagi nobene od njegovih določb ne morejo izogniti obveznostim na podlagi Rimske konvencije (glej v tem smislu sodbo z dne 15. marca 2012, SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
, točka
), tak pridržek že po naravi omogoča zgolj omejitev zavez, ki jih je država članica prevzela na podlagi te konvencije, vendar za zadnjenavedeno ne ustvarja nobenih obveznosti. Zato tega pridržka nikakor ni mogoče šteti za obveznost navedene države, ki bi jo razlaga člena 8(2) Direktive 2006/115, navedena v točki 68 te sodbe, lahko ovirala.
Ugotovitve iz točke 71 te sodbe prav tako ne omaje okoliščina, na katero se je Irska sklicevala v stališču, predloženem Sodišču, in sicer da se posamezniki, kot so izvajalci ali organizacija za kolektivno upravljanje njihovih pravic, ne morejo neposredno sklicevati na člena 4 in 15 WPPT pred irskimi sodišči, ker ti določbi, kot je navedlo Sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 15. marca 2012, SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
, točka
), nimata neposrednega učinka.
Ta okoliščina namreč, kot je generalni pravobranilec navedel v točki 127 sklepnih predlogov, v ničemer ne zmanjšuje potrebe, da se člen 8(2) Direktive 2006/115 razlaga v skladu s tem mednarodnim sporazumom (glej po analogiji sodbo z dne 15. marca 2012, SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
, točke 48, 51 in 52). Vsak zainteresirani posameznik se lahko pred irskimi sodišči sklicuje na člen 8(2) te direktive, da bi v okviru spora, kakršen je ta iz postopka v glavni stvari in v katerega je poleg tega Irska vključena kot tožena stranka, izpodbijal združljivost irske zakonodaje s to določbo. V okviru takega spora morajo irska sodišča navedeno določbo razlagati v skladu z WPPT.
Glede na vse zgoraj navedeno je treba na prvo in drugo postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 8(2) Direktive 2006/115 ob upoštevanju člena 4(1) in člena 15(1) WPPT razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica v okviru prenosa izraza „zadevni izvajalci“ iz tega člena 8(2) – ki označuje izvajalce, ki imajo pravico do dela enkratnega pravičnega nadomestila, na katerega se nanaša ta člen – v svojo zakonodajo izključi izvajalce, ki so državljani držav zunaj EGP, zgolj z izjemo izvajalcev, ki imajo stalno ali začasno prebivališče v EGP, in izvajalcev, katerih prispevek k fonogramu je nastal v EGP.
Tretje vprašanje
Predložitveno sodišče s tretjim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 15(3) WPPT in člen 8(2) Direktive 2006/115 razlagati tako, da pridržki, ki so jih na podlagi tega člena 15(3) priglasile tretje države in katerih učinek je omejitev pravice do enkratnega pravičnega nadomestila iz člena 15(1) WPPT na njihovem ozemlju, v Uniji pripeljejo do omejitev pravice iz tega člena 8(2) za državljane teh tretjih držav, ki jih lahko določi vsaka država članica.
Kot je navedeno v predložitveni odločbi, je upoštevnost tega vprašanja za rešitev spora o glavni stvari v tem, da bi lahko pridržki, ki so jih v skladu s členom 15(3) WPPT priglasile nekatere tretje države, med katerimi so Združene države Amerike, povzročili zmanjšanje obsega obveznosti Irske in tako pomenili element, ki ga je treba upoštevati za preizkus tega, ali je položaj, ki ga ustvarja CRR Act in v katerem to, da se na Irskem uporabljajo fonogrami, ki vsebujejo zvočne posnetke izvajalcev, ki so državljani tretjih držav, lahko povzroči, da proizvajalec prejme nadomestilo, ki si ga ne deli z izvajalcem, združljiv s pravom Unije. CRR Act naj bi imel zlasti za posledico omejitev avtorski sorodne pravice izvajalcev iz Združenih držav na irskem ozemlju.
Glede tega je treba v uvodu navesti, da je, kot je bilo navedeno v točkah 19 in 20 te sodbe, več tretjih držav s pridržkom, podanim na podlagi člena 15(3) WPPT, izjavilo, da se ne štejejo vezane s členom 15(1) te pogodbe. Druge tretje države, med katerimi so Združene države Amerike, so izjavile, da bodo ta člen 15(1) uporabljale omejeno.
Vsak od teh pridržkov v enakem obsegu za Unijo in njene države članice zmanjšuje obveznost iz člena 15(1) WPPT do tretje države, ki je podala pridržek. Ta posledica je določena v členu 4(2) WPPT, ki ga je treba razlagati ob upoštevanju relevantnih pravil mednarodnega prava, ki se uporabljajo v odnosih med pogodbenicami (glej v tem smislu sodbi z dne 25. februarja 2010, Brita,
C‑386/08
,
EU:C:2010:91
, točka
, in z dne 27. februarja 2018, Western Sahara Campaign,
C‑266/16
,
EU:C:2018:118
, točka
). Med temi pravili je načelo vzajemnosti, kodificirano v členu 21(1) Dunajske konvencije o pravu mednarodnih pogodb. Na podlagi tega načela pridržek, ki ga pogodbenica izrazi glede drugih pogodbenic, spreminja določbo mednarodnega sporazuma, na katero se nanaša, za državo, ki izrazi pridržek, v njenih odnosih s temi drugimi pogodbenicami in spreminja to določbo v enaki meri za navedene pogodbenice v njihovih odnosih do države, ki izrazi pridržek.
Iz teh elementov izhaja, da na podlagi upoštevnih pravil mednarodnega prava, ki se uporabljajo v odnosih med pogodbenicami, Unija in njene države članice niso dolžne brez omejitev priznati pravice do enkratnega pravičnega nadomestila iz člena 15(1) WPPT državljanom tretje države, ki z uporabo pridržka, priglašenega v skladu s členom 15(3) tega mednarodnega sporazuma, izključi ali omeji podelitev take pravice na svojem ozemlju.
Unija in njene države članice tudi niso zavezane brez omejitev priznati pravice do enkratnega pravičnega nadomestila državljanom tretje države, ki ni pogodbenica WPPT.
V zvezi s tem je treba navesti, da to, da tretje države za vse ali nekatere uporabe fonogramov, izdanih v komercialne namene, na svojem ozemlju zavrnejo podelitev pravice do enkratnega pravičnega nadomestila proizvajalcem fonogramov in izvajalcem, ki so k tem fonogramom prispevali, lahko povzroči, da državljani držav članic, ki delujejo v pogosto mednarodni trgovini s posneto glasbo, ne prejmejo primernega dohodka in težje povrnejo svoje naložbe.
Ta zavrnitev lahko poleg tega posega v možnost izvajalcev in proizvajalcev fonogramov iz držav članic Unije, da sodelujejo v tej trgovini v enakopravnem položaju z izvajalci in proizvajalci fonogramov iz tretje države, ki je priglasila pridržek v skladu s členom 15(3) WPPT, ker se s to zavrnitvijo ustvarja položaj, v katerem ti zadnjenavedeni izvajalci in proizvajalci prejemajo dohodke, kadar koli se njihova posneta glasba predvaja v Uniji, medtem ko se ta tretja država s tem pridržkom, priglašenim na podlagi člena 15(3) WPPT, distancira ne samo od člena 15(1) tega mednarodnega sporazuma, ampak tudi od njegovega člena 4(1), ki določa obveznost enakega obravnavanja v zvezi s pravico do pravičnega nadomestila za uporabo fonogramov, izdanih v komercialne namene.
Zato je potreba po ohranitvi pravičnih pogojev sodelovanja v trgovini s posneto glasbo cilj v splošnem interesu, ki lahko upraviči omejitev avtorski sorodne pravice iz člena 8(2) Direktive 2006/115 za državljane tretje države, ki te pravice ne podeljuje ali ki jo podeljuje le delno.
Vendar je treba navesti, da je v Uniji ta pravica do enkratnega pravičnega nadomestila, kot je razvidno iz točke 57 te sodbe, pravica, ki je sorodna avtorski pravici. Zato je sestavni del varstva intelektualne lastnine, ki je določeno v členu 17(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) (glej po analogiji sodbe z dne 27. marca 2014, UPC Telekabel Wien,
C‑314/12
,
EU:C:2014:192
, točka
; z dne 7. avgusta 2018, Renckhoff,
C‑161/17
,
EU:C:2018:634
, točka
, in z dne 29. julija 2019, Pelham in drugi,
C‑476/17
,
EU:C:2019:624
, točka
).
Zato mora biti na podlagi člena 52(1) Listine vsaka omejitev te avtorski sorodne pravice določena z zakonom, kar pomeni, da mora biti v pravni podlagi, ki omogoča poseg v navedeno pravico, jasno in natančno opredeljen obseg omejitve izvrševanja te pravice (glej tem smislu sodbo z dne 17. decembra 2015, WebMindLicenses,
C‑419/14
,
EU:C:2015:832
, točka
; mnenje 1/15 (Sporazum PNR med EU in Kanado) z dne 26. julija 2017,
EU:C:2017:592
, točka
, in sodbo z dne 16. julija 2020, Facebook Ireland in Schrems,
C‑311/18
,
EU:C:2020:559
, točki
in
).
Zgolj obstoj pridržka, ki je bil ustrezno priglašen v skladu s členom 15(3) WPPT, ne izpolnjuje te zahteve, ker državljani zadevne tretje države na podlagi takega pridržka ne morejo vedeti, kako natančno bo njihova pravica do enkratnega pravičnega nadomestila posledično omejena v Uniji. Za to je potrebno, da obstaja jasno pravilo prava Unije.
Ker člen 8(2) Direktive 2006/115 pomeni harmonizirano pravilo, lahko le zakonodajalec Unije, in ne nacionalni zakonodajalci, odloči, ali je treba v Uniji omejiti podelitev te avtorski sorodne pravice za državljane tretjih držav, in če je tako, jasno in natančno opredeliti to omejitev. Kot pa je Komisija poudarila v svojem stališču, niti ta določba niti nobena druga določba prava Unije za zdaj ne vsebujejo tovrstne omejitve.
Dodati je treba, da ima Unija izključno zunanjo pristojnost iz člena 3(2) PDEU za pogajanja s tretjimi državami o novih vzajemnih zavezah, in sicer bodisi v okviru WPPT bodisi zunaj njega, glede pravice do enkratnega pravičnega nadomestila za proizvajalce fonogramov, izdanih v komercialne namene, in izvajalce, ki so prispevali k tem fonogramom.
Vsak sporazum o tem bi namreč lahko spremenil obseg člena 8(2) Direktive 2006/115, ki je skupno pravilo Unije. Področje, na katero bi se nanašal tak ciljni sporazum, in enako področje, ki je zajeto s tem členom 8(2), bi se popolnoma ujemali. Obstoj tega popolnega ujemanja je eden od položajev, v katerih ima Unija izključno zunanjo pristojnost iz člena 3(2) PDEU (glej zlasti sodbi z dne 4. septembra 2014, Komisija/Svet,
C‑114/12
,
EU:C:2014:2151
, točke od 68 do 70, in z dne 20. novembra 2018, Komisija/Svet (ZMO Antarktika),
C‑626/15 in C‑659/16
,
EU:C:2018:925
, točka
).
Glede na vse zgoraj navedeno je treba na tretje postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 15(3) WPPT in člen 8(2) Direktive 2006/115 v sedanjem stanju prava Unije razlagati tako, da pridržki, ki so jih na podlagi tega člena 15(3) priglasile tretje države in katerih učinek je omejitev pravice do enkratnega pravičnega nadomestila, določene v členu 15(1) WPPT, na njihovem ozemlju, v Uniji ne pripeljejo do omejitev pravice iz tega člena 8(2) za državljane teh tretjih držav, vendar lahko zakonodajalec Unije te omejitve vseeno uvede, če so v skladu z zahtevami iz člena 52(1) Listine. Navedeni člen 8(2) torej nasprotuje temu, da država članica omeji pravico do enkratnega pravičnega nadomestila za izvajalce in proizvajalce fonogramov, ki so državljani navedenih tretjih držav.
Četrto vprašanje
Predložitveno sodišče s četrtim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba člen 8(2) Direktive 2006/115 razlagati tako, da nasprotuje temu, da je pravica do enkratnega pravičnega nadomestila, ki je v njem določena, omejena tako, da samo proizvajalec fonograma prejme nadomestilo, ne da bi si ga delil z izvajalcem, ki je k fonogramu prispeval.
V zvezi s tem je treba navesti, da glede na to, da – kot izhaja iz besedila člena 8(2) Direktive 2006/115 – imajo tako izvajalci kot proizvajalci fonogramov pravico do enkratnega pravičnega nadomestila, izključitev nekaterih kategorij izvajalcev iz prejemanja vsakršnega nadomestila za uporabo fonogramov ali njihovih reprodukcij, h katerim so ti izvajalci prispevali, nujno posega v spoštovanje te pravice.
Bistvena značilnost tega nadomestila je, da se „razdeli“ med proizvajalca fonograma in izvajalca, zato si ga morata ta deliti. Člen 8(2) Direktive 2006/115 sicer res, kot je bilo ugotovljeno v točki 56 te sodbe, vsaki državi članici pušča možnost, da določi pogoje za to razdelitev, vendar ta določba državi članici ne omogoča, da za nekatere kategorije izvajalcev izključi razdelitev nadomestila in tako proizvajalcem fonogramov, h katerim so ti izvajalci prispevali, prizna celotno nadomestilo, ki se plača za uporabo teh fonogramov ali njihovih reprodukcij.
Poleg tega je treba navesti, da bi takšna izključitev ogrozila cilj Direktive 2006/115, na katerega je opozorjeno v točki 50 te sodbe, ki je zagotoviti nepretrganost ustvarjalnega in umetniškega dela avtorjev in izvajalcev z določitvijo harmoniziranega pravnega varstva, ki tem osebam zagotavlja možnost prejemanja primernega dohodka in povračila naložb.
Zato je treba glede na vse zgoraj navedeno na četrto postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 8(2) Direktive 2006/115 razlagati tako, da nasprotuje temu, da je pravica do enkratnega pravičnega nadomestila, ki je v njem določena, omejena tako, da samo proizvajalec zadevnega fonograma prejme nadomestilo, ne da bi si ga delil z izvajalcem, ki je k temu fonogramu prispeval.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (veliki senat) razsodilo:

1.
Člen 8(2) Direktive 2006/115/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2006 o pravici dajanja v najem in pravici posojanja ter o določenih pravicah, sorodnih avtorski pravici, na področju intelektualne lastnine je treba ob upoštevanju člena 4(1) in člena 15(1) Pogodbe Svetovne organizacije za intelektualno lastnino o izvedbah in fonogramih razlagati tako, da nasprotuje temu, da država članica v okviru prenosa izraza „zadevni izvajalci“ iz tega člena 8(2) – ki označuje izvajalce, ki imajo pravico do dela enkratnega pravičnega nadomestila, na katerega se nanaša ta člen – v svojo zakonodajo izključi izvajalce, ki so državljani držav zunaj Evropskega gospodarskega prostora (EGP), zgolj z izjemo izvajalcev, ki imajo stalno ali začasno prebivališče v EGP, in izvajalcev, katerih prispevek k fonogramu je nastal v EGP.

2.
Člen 15(3) Pogodbe Svetovne organizacije za intelektualno lastnino (WIPO) o izvedbah in fonogramih ter člen 8(2) Direktive 2006/115 je treba v sedanjem stanju prava Unije razlagati tako, da pridržki, ki so jih na podlagi tega člena 15(3) priglasile tretje države in katerih učinek je omejitev pravice do enkratnega pravičnega nadomestila, določene v členu 15(1) Pogodbe WIPO o izvedbah in fonogramih, na njihovem ozemlju, v Evropski uniji ne pripeljejo do omejitev pravice iz tega člena 8(2) za državljane teh tretjih držav, vendar lahko zakonodajalec Unije te omejitve vseeno uvede, če so v skladu z zahtevami iz člena 52(1) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Navedeni člen 8(2) torej nasprotuje temu, da država članica omeji pravico do enkratnega pravičnega nadomestila za izvajalce in proizvajalce fonogramov, ki so državljani navedenih tretjih držav.

3.
Člen 8(2) Direktive 2006/115 je treba razlagati tako, da nasprotuje temu, da je pravica do enkratnega pravičnega nadomestila, ki je v njem določena, omejena tako, da samo proizvajalec zadevnega fonograma prejme nadomestilo, ne da bi si ga delil z izvajalcem, ki je k temu fonogramu prispeval.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.