CELEX: 62020CJ0168
Eelotsusetaotlus
Isikute vaba liikumine
Liidu kodakondsus
ELTL artikkel 21
Asutamisvabadus
ELTL artikkel 49
Võrdne kohtlemine
Direktiiv 2004/38/EÜ
Artikli 24 lõige 1
Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi õigusnormid, mis seavad pensioniskeemis omandatud pensioniõiguste üldjuhul täieliku ja automaatse pankrotivarast välistamise tingimuseks nõude, et see skeem peab olema maksuhalduri poolt tunnustatud
Selle nõude kohaldamine sellise liidu kodaniku maksejõuetusmenetluses, kes on kasutanud oma õigust vabalt liikuda selleks, et asuda Ühendkuningriigis alaliselt tegutsema füüsilisest isikust ettevõtjana
Pensioniõigused, mis see liidu kodanik on omandanud oma päritoluliikmesriigis loodud ja maksuhalduri poolt tunnustatud pensioniskeemis
Selliste pensioniõiguste väljaarvamine pankrotivarast välistatava vara hulgast
Pankrotivõlgniku jaoks selgelt ebasoodsama pankrotivarast välistamise korra kohaldamine sellistele pensioniõigustele

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada ELTL artikleid 21 ja 49 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/38/EÜ, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil ning millega muudetakse määrust (EMÜ) nr 1612/68 ja tunnistatakse kehtetuks direktiivid 64/221/EMÜ, 68/360/EMÜ, 72/194/EMÜ, 73/148/EMÜ, 75/34/EMÜ, 75/35/EMÜ, 90/364/EMÜ, 90/365/EMÜ ja 93/96/EMÜ (
ELT 2004, L 158, lk 77
; ELT eriväljaanne 05/05, lk 46).
Taotlus on esitatud ühelt poolt M‑i pankrotihaldurite BJ ja OV (edaspidi „pankrotihaldurid“) ning teiselt poolt M‑i abikaasa, MH, ILA ja M‑i (edaspidi koos „M jt“) vahelises kohtuvaidluses, mis puudutab pankrotihaldurite nõuet arvata pankrotivara hulka Iirimaa kodaniku M‑i pensioniõigused, mis on omandatud Iirimaal loodud ja Iiri maksuhalduri poolt tunnustustatud pensioniskeemis.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määrus (EÜ) nr 1346/2000
Nõukogu 29. mai 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta (
EÜT 2000, L 160, lk 1
; ELT eriväljaanne 19/01, lk 191) artikli 3 „Rahvusvaheline kohtualluvus“ lõikes 1 oli sätestatud:
„Maksejõuetusmenetluste algatamiseks on pädevad selle liikmesriigi kohtud, kus asub võlgniku põhihuvide kese. Äriühingu või muu juriidilise isiku puhul peetakse vastupidiste tõendite puudumisel tema põhihuvide keskmeks registrijärgset asukohta.“
Selle määruse artiklis 4 „Kohaldatav seadus“ oli kirjas:
„1.   Kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti, kohaldatakse maksejõuetusmenetluse ja selle mõjude suhtes selle liikmesriigi seadust, kelle territooriumil menetlus on algatatud, edaspidi „menetluse algatanud riik“.
2.   Menetluse algatanud riigi seadustes sätestatakse menetluste algatamise, läbiviimise ja lõpetamise tingimused. Tingimustes määratakse eelkõige kindlaks:
[…]
b)
maksejõuetusmenetluses käsitletavad varad ning selliste varade käsitlemine, mille võlgnik omandab pärast maksejõuetusmenetluse algatamist;
[…]“.
Määrus nr 1346/2000 tunnistati kehtetuks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 2015. aasta määrusega (EL) 2015/848 maksejõuetusmenetluse kohta (
ELT 2015, L 141, lk 19
). Arvestades põhikohtuasja asjaolude toimumise aega, on selle suhtes ajaliselt kohaldatav ainult määrus nr 1346/2000.
Direktiiv 2004/38
Direktiivi 2004/38 artikli 24 „Võrdne kohtlemine“ lõikes 1 on sätestatud:
„Kui asutamislepingu ja teiseste õigusaktide erisätetes ei ole selgelt ette nähtud teisiti, koheldakse kõiki käesoleva direktiivi kohaselt vastuvõtva liikmesriigi territooriumil elavaid liidu kodanikke asutamislepingu reguleerimisalas võrdselt kõnealuse liikmesriigi kodanikega. […]“.
Määrus (EL) nr 492/2011
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määruse (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires (
ELT 2011, L 141, lk 1
) põhjendus 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Nõukogu 15. oktoobri 1968. aasta määrust (EMÜ) nr 1612/68 töötajate liikumisvabaduse kohta ühenduse piires [(
EÜT 1968, L 257, lk 2
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 15)] on korduvalt oluliselt muudetud. Selguse ja otstarbekuse huvides tuleks kõnealune määrus kodifitseerida.“
Määruse nr 492/2011 artikli 7 lõigete 1 ja 2 kohaselt:
„1.   Töötajat, kes on liikmesriigi kodanik, ei tohi teise liikmesriigi territooriumil tema kodakondsuse tõttu kohelda ükskõik milliste tööhõive- ja töötingimuste suhtes teisiti kui selle riigi kodanikest töötajaid, eelkõige seoses töötasu, vallandamise ja töötuks jäämise puhul tööle ennistamise või uue töökoha leidmisega.
2.   Tal on samad sotsiaalsed ja maksusoodustused kui selle riigi kodanikest töötajatel.“
Ühendkuningriigi õigus
Normid pankroti tagajärgede kohta tunnustatud pensioniskeemides omandatud pensioniõigustele
29. mail 2000 jõustunud 1999. aasta sotsiaalkaitse reformi ja pensionide seaduse (Welfare Reform and Pensions Act 1999, edaspidi „WRPA 1999“) §‑s 11 on sätestatud:
„Pankroti tagajärjed pensioniõigustele: tunnustatud skeemid
(1)
Kui pärast käesoleva paragrahvi jõustumist esitatud pankrotiavalduse põhjal kuulutatakse välja isiku pankrot, arvatakse tema pankrotivarast välja kõik tema õigused, mis tulenevad tunnustatud pensioniskeemist.
(2)
Käesolevas artiklis tähendab „tunnustatud pensioniskeem“
(a)
2004. aasta rahandusseaduse (Finance Act 2004) § 153 kohaselt registreeritud pensioniskeemi;
[…]
(h)
mis tahes pensioniskeemi, mis võidakse ette näha asjaomase ministri määrusega;
[…]“.
Tunnustatud pensioniskeemide puhul võivad pankrotihaldurid WRPA 1999 § 15 alusel taotleda kohtult „ülemääraste“ pensionisissemaksete tagastamist.
Pankrotti käsitleva tööandja‑ ja isiklike pensioniskeemide 2002. aasta määruse nr 2 (Occupational and Personal Pension Schemes (Bankruptcy) (no 2) (Regulations) 2002) (edaspidi „määrus 2/2002“) artikli 2 lõike 1 punktis c on sätestatud:
„Asjaomased pensioniskeemid:
(1)
[WRPA 1999] § 11 lõike 2 punktis h nimetatud skeemid (edaspidi „tunnustatud pensioniskeemid“) on skeemid […]
[…]
(c)
mille suhtes kohaldatakse 2003. aasta töötasude ja pensionide tulumaksu seaduse (Income Tax (Earnings and Pensions) Act 2003) § 308A (välismaisesse pensioniskeemi tehtud sissemaksete maksuvabastus);
[…]“.
2003. aasta töötasude ja pensionide tulumaksu seaduse (Income Tax (Earnings and Pensions) Act 2003; edaspidi „ITEPA“) §‑s 308A on sätestatud:
„Välismaisesse pensioniskeemi tehtud sissemaksete maksuvabastus
(1)
Tulumaksukohustust töötasu suhtes ei teki, kui tööandaja teeb sissemakseid kvalifitseeruvasse välismaisesse pensioniskeemi selle pensioniskeemiga liitunud sisserändajast töötaja jaoks.
(2)
Lõike 1 tähenduses on mõistetel
„kvalifitseeruv välismaine pensioniskeem“ ja
„pensioniskeemiga liitunud sisserändaja“
sama tähendus kui 2004. aasta rahandusseaduse (Finance Act 2004; edaspidi „2004. aasta rahandusseadus“) lisas 33 (välismaine pensioniskeem: liitunud sisserändaja soodustus).“
Mõiste „välismaine pensioniskeem“ (
overseas pension scheme
) ITEPA § 308A tähenduses on 2004. aasta rahandusseaduse § 150 lõikes 7 määratletud järgmiselt:
„[…] „välismaine pensioniskeem“ on pensioniskeem (v.a registreeritud pensioniskeem), mis
(a)
on loodud väljaspool Ühendkuningriiki asuvas riigis või territooriumil, ja
(b)
vastab kõikidele maksuameti (Board of Inland Revenue) määrusega käesolevas jaotise kohaldamiseks sätestatud tingimustele.“
2006. aasta pensioniskeemide määruses (riikide kategooriad ja tunnustatud välismaised pensioniskeemid) (Pension Schemes (Categories of Country and Requirements for Overseas Pension Schemes and Recognised Overseas Pension Schemes) Regulations 2006) on ette nähtud, et 2004. aasta rahandusseaduse § 150 lõike 7 punktis b sätestatud tingimused on täidetud, kui pensioniskeemi puhul on tegemist tööandja pensioniskeemiga, kui selle asutamise riigis või territooriumil on olemas asutus, kes teostab järelevalvet tööandja pensioniskeemide ja kõnealuse pensioniskeemi üle ja kui see pensioniskeem on maksuhalduri poolt tunnustatud.
Selleks, et välismaist pensioniskeemi saaks lugeda „kvalifitseeruvaks välismaiseks pensioniskeemiks“
(qualifying overseas pension scheme)
ITEPA § 308A tähenduses ja et see võiks kuuluda WRPA 1999 § 11 kohaldamisalasse, peab välismaine pensioniskeem vastama 2004. aasta rahandusseaduse lisa 33 punktis 5 sätestatud tingimustele, mille lõikes 1 on sätestatud:
„Välismaine pensioniskeem käesoleva lisa tähenduses on kvalifitseeruv välismaine pensioniskeem, kui:
(a)
skeemi haldaja on maksuhaldurile teatanud, et tegu on välismaise pensioniskeemiga, ja esitanud sellekohased tõendid, mida maksuhaldur peab piisavaks,
(b)
skeemi haldaja on võtnud maksuhalduri ees kohustuse teatada, kui plaan lakkab olemast välismaine pensioniskeem,
(c)
skeemi haldaja on võtnud maksuhalduri ees kohustuse täita skeemihaldajatel lasuvaid kohustusi seoses teabega pensioniväljamaksete seisu fikseerimise kohta […]
[…]“.
Normid pankroti tagajärgede kohta tunnustamata pensioniskeemides omandatud pensioniõigustele
WRPA 1999 §‑s 12 on sätestatud:
„Pankroti tagajärjed pensioniõigustele: tunnustamata skeemid
(1)
Asjaomane minister võib määrusega otseselt või kaudselt ette näha, et isiku pankroti väljakuulutamise korral arvatakse tema vara hulgast välja tema õigused, mis tulenevad […] tunnustamata pensioniskeemist.
(2)
Käesoleva paragrahvi alusel vastuvõetud määrustes võib eelkõige ette näha:
(a)
tunnustamata pensioniskeemist tulenevate õiguste väljaarvamise isiku vara hulgast
(i)
isiku avalduse alusel pädeva kohtu määrusega, või
(ii)
vastavalt isiku ja tema pankrotihalduri kokkuleppele, mis vastab ettenähtud tingimustele;
(b)
võimaluse, et kohus lähtub sellise määruse tegemisel
(i)
vajadustest, mis isikul ja tema perel võivad tulevikus olla, ja
(ii)
tõenäosusest, et isik saab (pensioni või muid) hüvitisi muudes pensioniskeemides omandatud õiguste alusel ja (kui see on nii, siis) sel määral, milles need hüvitised tunduvad olevat piisavad selliste vajaduste rahuldamiseks […]“.
WRPA 1999 § 12 lõike 2 kohaselt võimaldavad määruse 2/2002 artiklid 4–6 pankrotivõlgnikul taotleda kohtult, kus on algatatud maksejõuetusmenetlus, tunnustamata pensioniskeemist tulenevate õiguste täielikult või osaliselt pankrotivarast väljaarvamist lähtuvalt vajadustest, mis sel isikul või tema perekonnal võivad tulevikus olla, või tema pankrotihalduriga läbirääkimiste pidamist, et sõlmida ettenähtud tingimustele vastav leping, millel on samasugune toime.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Enne kui M‑i pankrot välja kuulutati, tegutses ta kinnisvaraarendajana peamiselt või isegi ainult Iirimaal ning tegi seda Iiri äriühingu MMC kaudu.
Nimetatud äriühing liitis 2002. aastal M‑i, kes oli tasunud ühekordse 6161256 euro suuruse kindlustusmakse, tööandja pensioniskeemiga ILAga sõlmitud kindlustuslepingu vormis, mida reguleerib Iirimaa õigus ja milles on ette nähtud väljamaksete tegemine M‑i pensionile jäämise või tema enneaegse surma kuupäeval.
M ja M‑i abikaasa asutasid 16. juulil 2009 Iiri õiguse alusel äriühingu S Industries, milles M oli juhataja kuni 14. aprillini 2012 ja samuti töötaja 1. detsembrist 2009 kuni 31. jaanuarini 2011.
S Industries asutas 31. augusti 2009. aasta notariaalselt tõestatud dokumendiga Iiri õiguse kohaldamisalasse kuuluva pensioniskeemi, millega said liituda selle äriühingu töötajad, kuid mille ainsad liitujad olid tegelikult M, M‑i abikaasa ja nende poeg RM (edaspidi „põhikohtuasjas vaidluse all olev pensioniskeem“).
See pensioniskeem koostati spetsiaalselt selleks, et seda tunnustataks Iiri maksuõiguses määratletud pensioniskeemina.
Iiri maksuhaldur teatas 28. oktoobri 2009. aasta kirjas MH-le, et seda skeemi on Iiri maksuõiguse tähenduses tunnustatud pensioniskeemina, ning see hakkas kehtima alates 30. augustist 2009.
MMC loovutas 7. detsembri 2009. aasta aktiga ILAga sõlmitud kindlustuslepingu MH-le, M-ile ja M-i abikaasale kui põhikohtuasjas vaidluse all oleva pensioniskeemi haldajatele, et see skeem tagaks M‑ile pensioni, mis vastaks sõlmitud kindlustuslepingule. Seetõttu integreeriti nimetatud kindlustus põhikohtuasjas vaidluse all olevasse pensioniskeemi.
2010. aasta novembris alustati Iiri kinnisvaraturu kokkuvarisemise järel Iirimaal MMC likvideerimist National Asset Management Agency (riiklik varahaldusamet, Iirimaa) taotlusel, kes oli omandanud selle äriühingu võlad, mis olid kantud Iiri panga kontodele.
Alates 2011. aasta veebruarist elas M osaliselt Londonis (Ühendkuningriik). Alates 2011. aasta juulist kolisid M ja M‑i abikaasa alaliselt Londonisse.
Kuni 31. augustini 2011 tegid põhikohtuasjas vaidluse all oleva pensioniskeemi haldajad M-ile mitu makset, kuna viimane oli 2010. aastal saanud 60aastaseks. Pärast Ühendkuningriiki kolimist ei tehtud sellesse skeemi M-i või M-i abikaasa eest ühtegi sissemakset.
Ühendkuningriiki kolimise hetkeks olid M-il suured isiklikud võlad, sealhulgas riikliku varahaldusameti ees, kusjuures tema varaga seotud nõuete kogusumma ületas pankrotihaldurite sõnul miljardit eurot.
M vabastati 26. juuli 2011. aasta aktiga põhikohtuasjas vaidluse all oleva pensioniskeemi haldaja volitustest, mispeale jäid selle skeemi haldajateks ainult MH ja M‑i abikaasa.
Alates 2011. aasta augustist võttis M Londonis üürile bürooruumid, et tegutseda Ühendkuningriigis kinnisvaratehingute ja ehitamise nõustajana.
M‑i maksunõustaja teatas 26. märtsi 2012. aasta kirjaga Iiri maksuhaldurile, et M elab nüüd Londonis, ja esitas Ühendkuningriigi maksuhaldurile M-i käibedeklaratsiooni 31. juulil 2012 lõppenud ajavahemiku kohta ja tuludeklaratsiooni 5. aprillil 2012 lõppenud ajavahemiku kohta.
S Industries registreeriti 13. aprillil 2012 Ühendkuningriigi õiguse ehk 2006. aasta äriühinguseaduse ((UK) Companies Act 2006) alusel Ühendkuningriigis tegevuskohta omava välismaise äriühinguna. Selle äriühingu registrisse kandmise taotlusest nähtub, et ettevõtte avamise kuupäev oli 1. detsember 2011, selle asukoht oli Londonis ning et M oli selle juhtaja ja M‑i abikaasa juhataja ja sekretär.
High Court of Justice (England & Wales) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), Ühendkuningriik) kuulutas 2. novembril 2012 M‑i avalduse alusel välja M‑i pankroti.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtule 1. novembril 2018 esitatud avaldusega nõudsid pankrotihaldurid põhikohtuasjas vaidluse all olevas pensioniskeemis sisalduva kindlustusega seotud õiguste pankrotivara hulka arvamist. Pankrotihaldurite sõnul oli selle kindlustuse väärtus 19. augusti 2020. aasta seisuga 8462870,24 eurot; M sellega ei nõustu.
M jt väitsid enda kaitseks, et liidu õiguse, eelkõige ELTL artiklite 21, 45 ja 49, direktiivi 2004/38 artikli 24 ja määruse nr 492/2011 artikli 7 lõike 2 kohaselt peavad kõik põhikohtuasjas vaidluse all olevast pensioniskeemist tulenevad õigused olema pankrotivarast välistatud kui WRPA 1999 §‑s 11 nimetatud tunnustatud pensioniskeemist tulenevad õigused. Teise võimalusena paluvad nad, et eelotsusetaotluse esitanud kohus annaks korralduse välistada need õigused pankrotivarast WRPA 1999 § 12 alusel.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib kõigepealt põhikohtuasjas kohaldatavate Ühendkuningriigi õigusnormide kohta, et vaidlust ei ole selles, et põhikohtuasjas vaidluse all olev pensioniskeem ei olnud 2004. aasta rahandusseaduse § 153 alusel Ühendkuningriigi maksuhalduri juures registreeritud ning seega ei ole see pensioniskeem WRPA 1999 § 11 lõike 2 punkti a tähenduses tunnustatud pensioniskeem, millest tulenevad õigused välistatakse viidatud § 11 lõike 1 alusel pankrotivara hulgast.
Nimetatud kohus märgib lisaks, et WRPA 1999 § 11–§ 16 eesmärk on see, et pensioniõigused loodaks ja nendega seotud maksusoodustus antaks nii, et see tagaks üksikisikutele rahalise toetuse tulevikus, kui nad jäävad pensionile, mitte selleks, et kaitsta võlausaldajate finantshuve juhul, kui üksikisik läheb enne pensionile jäämist pankrotti, ning need õigused välistatakse pankrotivarast, välja arvatud nn ülemääraste sissemaksete korral.
WRPA 1999 § 11 kohaldamine on üldiselt piiratud maksuhalduri tunnustatud pensioniskeemidega, kuna üks nende skeemide iseärasusi on see, et nende alusel tehtavad väljamaksed on piiratud.
Seevastu väljamaksed, mida tehakse WRPA 1999 §‑s 12 nimetatud tunnustamata skeemidest, ei ole piiratud, mis võib eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul selgitada, miks neid ei välistata pankrotivarast täielikult, vaid üksnes pankrotivõlgniku ja tema perekonna mõistlike vajaduste ulatuses ning pankrotihaldurite või kohtu nõusolekul, kellele on selles osas jäetud kaalutlusõigus.
2004. aasta rahandusseaduse § 153 alusel on selline välisriigi pensioniskeem, nagu on vaidluse all põhikohtuasjas, põhimõtteliselt võimalik registreerida, mis viib sellest skeemist tulenevate õiguste välistamiseni pankrotivarast WRPA 1999 § 11 lõike 1 alusel. Sellega kaasnevad maksunduslikud plussid, nagu skeemi tehtud sissemaksete ning skeemist saadava tulu ja kapitalikasvu maksuvabastus, kuid ka miinused, nagu eelkõige nende väljamaksete piir, mida skeemist võib teha ilma maksukohustust tekitamata.
Järelikult ei kujuta selline registreerimine endast lihtsat formaalsust, vaid toimingut, millel on tõsised tagajärjed.
Lisaks on ilmne, et Euroopa Liidu liikmesriikide kodanikud on suurema tõenäosusega kui Ühendkuningriigi kodanikud omandanud pensioniõigusi pensioniskeemides, mis ei ole registreeritud 2004. aasta rahandusseaduse § 153 alusel.
Sellega seoses leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et sellise Iiri maksuõiguses ette nähtud tunnustamistingimustele vastavalt loodud pensioniskeemi, nagu seda on põhikohtuasjas vaidluse all olev pensioniskeem, haldajad ei pruugi tingimata soovida, et see skeem vastaks ka Ühendkuningriigi maksuõigusnormides nõutavatele tunnustamistingimustele.
Lisaks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et juhul, kui pensioniskeem vastab käesoleva kohtuotsuse punktis 14 mainitud 2006. aasta määruses kehtestatud tingimustele, eelkõige kui tegemist on tööandja pensioniskeemiga, mille üle teeb järelevalvet selle loomise riigis või territooriumil asuv asutus, võib seda pidada „välismaiseks pensioniskeemiks“ 2004. aasta rahandusseaduse § 150 lõike 7 tähenduses.
Kui aga pensioniskeemi haldajad ei ole astunud vajalikke samme, et see skeem vastaks 2004. aasta rahandusseaduse lisa 33 punktis 5.1. nimetatud tingimustele, mis puudutavad eelkõige kavast teatamist Ühendkuningriigi maksuhaldurile, tõendades neile, et tegemist on pensioniskeemiga ja kohustudes järgima teatavaid maksuhaldurite teavitamise nõudeid, ei saa seda skeemi pidada „tingimustele vastavaks pensioniskeemiks“ ITEPA § 308A tähenduses, mistõttu ei saa sellest tulenevad õigusi WRPA 1999 § 11 lõike 1 alusel pankrotivarast välistada.
Kuigi neid tingimusi ei ole sugugi raske täita ja need ei tähenda praktikas eriti koormavate nõuete järgimist, on pensioniskeemi haldajatel üldiselt vähe huvi astuda vajalikke samme selleks, et see võiks muutuda „tingimustele vastavaks pensioniskeemiks“ ITEPA § 308A tähenduses.
Teisiti oleks see vaid olukorras – millega ei ole aga tegu põhikohtuasjas –, kus kavandatakse teha pensioniskeemi sissemakseid Ühendkuningriigis elavate soodustatud isikute poolt või eest.
Lisaks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kuigi põhikohtuasjas vaidluse all olevat pensioniskeemi võib pidada „tunnustamata pensioniskeemiks“ WRPA 1999 § 12 tähenduses, on sellisest skeemist tulenevate õiguste pankrotivarast välistamise sätted pankrotivõlgniku seisukohast vähem soodsad, kuna need näevad ette pankrotivõlgniku pensioniõiguste nõrgema kaitse võrreldes kaitsega, mis on WRPA 1999 §-s 11 ette nähtud tunnustatud pensioniskeemide jaoks.
Mis järgmiseks puudutab põhikohtuasjas käsitletava olukorra analüüsi liidu õiguse seisukohast, siis leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et põhiküsimus seisneb selles, kas liikmesriigi õigusnormid, mis reguleerivad pensioniõiguste välistamist pankrotivara hulgast, võivad omada mõju asutamisõigusele või kuuluvad need mõnel muul alusel ELTL artikli 49 kohaldamisalasse.
Nimetatud kohus märgib, et M jt väitsid sellega seoses, et ei ole vaja tõendada, et need riigisisesed õigusnormid võivad avaldata heidutavat mõju asutamisvabadusele, ega võrrelda võõrtöötaja olukorda vastuvõtvas liikmesriigis ja päritoluliikmesriigis.
Pigem tuleks võrrelda võõrtöötaja olukorda vastuvõtvas liikmesriigis ja vastuvõtva liikmesriigi kodanike olukorda samas liikmesriigis. Õigust vabalt liikuda kasutanud isiku pensioniõiguste välistamine pankrotivarast on „sotsiaalne soodustus“, mis on tagatud ELTL artikliga 49 koostoimes direktiivi 2004/38 artikliga 24.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtus väitsid pankrotihaldurid seevastu, et kõnealused riigisisese õiguse sätted, eelkõige WRPA 1999 § 11, ei kujuta endast iseenesest M‑i asutamisõiguse piirangut. On ilmne, et need ei ole heidutanud teda selle õiguse kasutamisest loobuma. Lisaks ei ole tõendatud, et need sätted on üldiselt vähem soodsad kui vastavad Iiri õiguse sätted. Mis puudutab direktiivi 2004/38 artiklit 24, siis tuleb ELTL artikli 21 kohaldamisel arvesse võtta riigisiseste maksejõuetust käsitlevate õigusaktide erinevusi osas, milles need ei ole liidu õiguse tasandil ühtlustatud.
Viimaks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ta on jõudnud esialgsele järeldusele, et pankroti mõju vanaduspensioniõigustele, mille on oma päritoluliikmesriigis omandanud isik, kes on asutamisvabadust teostades tegutsenud teises liikmesriigis füüsilisest isikust ettevõtjana, enne kui seal tema pankrot välja kuulutatakse, on piisavalt tihedalt seotud selle õiguse kasutamisega, et kuuluda ELTL artikli 49 kohaldamisalasse.
See kohus leiab, et Ühendkuningriigi õigusnormid, mis käsitlevad pensioniõiguste välistamist pankrotivara hulgast ja mille kohaselt laieneb WRPA 1999 §‑s 11 ette nähtud täielik kaitse üksnes neile, kelle pensioniõigused tulenevad tunnustatud pensioniskeemidest, võivad olenemata sellest, et need ei ole sõnaselgelt vormistatud viitega kodakondsusele, puudutada oluliselt suuremat osa liikmesriikide kodanikke, kes teostavad oma asutamisõigust Ühendkuningriigis, kui Ühendkuningriigi kodanikke, ja toovad seega kaasa ELTL artikliga 49 ja direktiivi 2004/38 artikliga 24 keelatud diskrimineerimise sotsiaalse soodustuse saamisel.
Lisaks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kui Euroopa Kohus tuvastab vastuseks tema küsimustele sellise diskrimineerimise, võib selle kõrvaldada, andes WRPA 1999 §‑le 11 liidu õigusega kooskõlas oleva tõlgenduse, mis seisneb selle sätte kohaldamisala laiendamises teise liikmesriigi maksuhalduri poolt tunnustatud või registreeritud pensioniskeemile, kuivõrd ka selline tõlgendus oleks kooskõlas asjaomaste sätetega taotletava eesmärgiga, milleks on tagada, et need pensioniõigused oleks pankroti korral täielikult tagatud üksnes juhul, kui need tulenevad pensioniskeemidest, mis on nende skeemide loomise liikmesriigi pädeva maksuhalduri poolt tunnustatud, registreeritud või heaks kiidetud.
Neil asjaoludel otsustas High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (business and property courts, insolvency and companies list) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), varaliste vaidluste osakond (äri- ja omandiõiguse vaidlused, maksejõuetuse ja äriühingute register), Ühendkuningriik) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas juhul, kui liikmesriigi kodanik on Ühendkuningriiki kolides või seal asutamisvabadust teostades kasutanud ELTL artiklitest 21 ja 49 ning [direktiivist 2004/38] tulenevaid õigusi, on nende sätetega kooskõlas see, et [WRPA 1999] §‑ga 11 on pankrotivarast välistatud pensioniõigused, mis tulenevad pensioniskeemist – sealhulgas niisugusest, mis on loodud teises liikmesriigis ja saanud seal maksuhalduri tunnustuse – olenevalt sellest, kas see pensioniskeem on pankroti väljakuulutamise ajal registreeritud [2004. aasta rahandusseaduse] § 153 kohaselt või nähtud ette [määruse 2/2002] artikliga 2 ning seega saanud Ühendkuningriigis maksuhalduri tunnustuse?
2.
Kas [sellele] küsimusele vastamisel on asjakohane või vajalik:
a)
tuvastada, kas isik kolis Ühendkuningriiki eelkõige selleks, et esitada Ühendkuningriigis pankrotiavaldus;
b)
võtta arvesse i) kaitset, mis võib olla pankrotivõlgnikule ette nähtud seoses tunnustamata pensioniskeemidega vastavalt WRPA 1999 §‑le 12, ja ii) võimalust, et pankrotihaldurid nõuavad tagasi summad seoses tunnustatud pensionikokkulepetega;
c)
võtta arvesse nõudeid, mis kehtivad Ühendkuningriigis registreeritud ja maksuhalduri heakskiidu saanud pensioniskeemide suhtes?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Sissejuhatavad märkused
Sissejuhatuseks tuleb esiteks märkida, et nagu täheldab ka eelotsusetaotluse esitanud kohus, on Euroopa Kohus vastavalt Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi Euroopa Liidust ja Euroopa Aatomienergiaühendusest väljaastumise lepingu (
ELT 2020, L 29, lk 7
; edaspidi „väljaastumisleping“) artikli 86 lõikele 2 endiselt pädev lahendama eelotsusetaotlusi, mille on esitanud Ühendkuningriigi kohtud enne üleminekuperioodi lõppu, st ajavahemikul, mis lõppes 31. detsembril 2020.
Lisaks, kuna vaidlust ei ole selles, et M on Iiri kodakondsuse tõttu liidu kodanik, kes kasutas liidu õiguse kohaselt oma õigust elada Ühendkuningriigis enne üleminekuperioodi lõppu ja kes elab seal ka pärast seda ajavahemikku, siis on tal väljaastumislepingu artikli 10 lõike 1 punkti a alusel õigus selle lepinguga pakutavale kaitsele.
Seega on M‑il füüsilisest isikust ettevõtjana vastavalt väljaastumislepingu artikli 25 lõikele 1 oma „vastuvõtvas riigis“, see tähendab Ühendkuningriigis, muu hulgas ELTL artikliga 49 tagatud õigused, mille hulka kuulub „õigus alustada ja jätkata tegutsemist füüsilisest isikust ettevõtjana“, arvestades ELTL artiklites 51 ja 52 sätestatud piiranguid, millel ei ole põhikohtuasjas tähtsust.
Teiseks, kuna eelotsusetaotluse esitanud kohus palub vastata tema küsimustele ELTL artiklite 21 ja 49 ning direktiivi 2004/38 artikli 24 lõike 1 seisukohast, tuleb kindlaks teha, millised neist sätetest on kohaldatavad sellises olukorras, nagu on kõne all põhikohtuasjas.
Väljakujunenud kohtupraktikas on selgitatud, et ELTL artikli 21 lõige 1, mis sätestab üldiselt iga liidu kodaniku õiguse vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, leiab konkreetsema väljenduse ELTL artiklis 45, mis käsitleb töötajate liikumisvabadust, ELTL artiklis 49, mis käsitleb asutamisvabadust ja ELTL artiklis 56, mis käsitleb teenuste osutamise vabadust. Seetõttu ei ole Euroopa Kohtul juhul, kui põhikohtuasi kuulub ELTL artikli 45, ELTL artikli 49 või ELTL artikli 56 kohaldamisalasse, vaja teha otsust ELTL artikli 21 tõlgendamise kohta (vt selle kohta eelkõige 11. septembri 2007. aasta kohtuotsus Schwarz ja Gootjes-Schwarz,
C‑76/05
,
EU:C:2007:492
, punkt
, ning 11. septembri 2007. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa,
C‑318/05
,
EU:C:2007:495
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks hõlmab sama väljakujunenud kohtupraktika kohaselt liikmesriigi kodaniku asutamisvabadus teise liikmesriigi territooriumil õigust alustada ja jätkata tegutsemist füüsilisest isikust ettevõtjana (21. veebruari 2006. aasta kohtuotsus Ritter-Coulais,
C‑152/03
,
EU:C:2006:123
, punkt
, ning 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Jacob ja Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Täpsemalt on liikmesriigi kodanikel vahetult EL toimimise lepingust tulenev õigus lahkuda oma päritoluriigist ning minna mõne teise liikmesriigi territooriumile ja seal elada, et tegeleda seal majandustegevusega (1. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Gouvernement de la Communauté française ja gouvernement wallon,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
, punkt
).
Neid põhimõtteid arvestades tuleb aga tõdeda, et põhikohtuasi kuulub vaieldamatult ELTL artikli 49 kohaldamisalasse.
On nimelt selge, et enne seda, kui M kuulutati Ühendkuningriigis pankrotis olevaks, lahkus ta Iirimaalt – kus ta oli füüsilisest isikust ettevõtjana tegelenud majandustegevusega peamiselt või isegi ainult Iiri turul – selleks, et asuda alaliselt elama Ühendkuningriigis ja tegutseda samal tegevusalal selle riigi turul.
Lisaks puudutab põhikohtuasi M-i pensioniõigusi, mis on omandatud teatavas pensioniskeemis ja on seotud tema tegutsemisega füüsilisest isikust ettevõtjana päritoluliikmesriigis enne seda, kui ta asus elama vastuvõtvasse liikmesriiki (vt analoogia alusel 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Jacob ja Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
, punkt
).
Sellest tuleneb, et ELTL artikkel 49 on selgelt kohaldatav niisugustele asjaoludele, nagu on kõne all põhikohtuasjas, mistõttu ei ole vastavalt käesoleva kohtuotsuse punktis 61 viidatud kohtupraktikale Euroopa Kohtul vaja ELTL artikli 21 tõlgendamise kohta otsust teha.
Sama kehtib direktiivi 2004/38 artikli 24 lõike 1 kohta, mis peegeldab ELTL artiklit 18, nähes ette kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu üldpõhimõtte, mis on kohaldatav kõigile selle direktiivi alusel vastuvõtva liikmesriigi territooriumil elavatele liidu kodanikele.
Kuna direktiivi 2004/38 artikli 24 lõige 1 on selle sõnastuse kohaselt kohaldatav üksnes juhul, „[k]ui asutamislepingu ja teiseste õigusaktide erisätetes ei ole selgelt ette nähtud teisiti“, ei ole see säte nimelt kohaldatav iseseisvalt, kui on olemas EL toimimise lepingus ette nähtud diskrimineerimiskeelu erinorm, mis on asjaomases olukorras kohaldatav (vt selle kohta 6. oktoobri 2020. aasta kohtuotsus Jobcenter Krefeld,
C‑181/19
,
EU:C:2020:794
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kohtupraktikast tuleneb aga, et kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet rakendatakse töötajate vaba liikumise valdkonnas ELTL artikliga 45, asutamisvabaduse valdkonnas ELTL artikliga 49 ja teenuste osutamise vabaduse valdkonnas ELTL artiklitega 56–62 (vt selle kohta 24. mai 2011. aasta kohtuotsus komisjon vs. Luksemburg,
C‑51/08
,
EU:C:2011:336
, punkt
, ja 18. juuni 2019. aasta kohtuotsus Austria vs. Saksamaa,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna põhikohtuasjas käsitletav olukord kuulub selgelt kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtte alla, mida asutamisvabaduse valdkonnas rakendab ELTL artiklis 49 sisalduv erinorm, siis ei ole Euroopa Kohtul vaja direktiivi 2004/38 artikli 24 lõike 1 tõlgendamise kohta otsust teha.
Seetõttu tuleb eelotsuse küsimusi analüüsida üksnes ELTL artikli 49 alusel.
Seega tuleb asuda seisukohale, et esitatud kahe küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis seab pensioniskeemist tulenevate pensioniõiguste pankrotivarast üldjuhul täieliku ja automaatse välistamise sõltuvusse nõudest, et pankroti väljakuulutamise ajal peab see skeem olema selles riigis maksuhalduri poolt tunnustatud juhul, kui see nõue kehtib olukorras, kus liidu kodanikul, kes oli enne tema pankroti väljakuulutamist kasutanud oma õigust vabalt liikuda ja asunud alaliselt elama sellesse liikmesriiki, et tegeleda seal füüsilisest isikust ettevõtjana majandustegevusega, on pensioniõigused, mis tulenevad tema päritoluliikmesriigis loodud ja maksuhalduri poolt tunnustatud pensioniskeemist.
Asutamisvabaduse piirangu olemasolu
Kõigepealt tuleb meenutada, et nagu nähtub eelotsusetaotlusest, puudutab põhikohtuasi Iiri kodanikku M‑i, kelle suhtes algatati Ühendkuningriigis vastavalt määruse nr 1346/2000 artiklile 3 pankrotimenetlus, kuna ta oli sinna kolinud ja viinud sinna üle oma põhihuvide keskme pärast tema kinnisvarasektorisse kuuluva tegevuse üleviimist enne, kui kuulutati välja tema pankrot.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et asjaolu, et vastavalt määruse nr 1346/2000 artiklis 4 ette nähtud normile kohaldatava õiguse kohta on WRPA 1999 § 11 kohaldatav kui
lex fori concursus
’e kohaldamisalasse kuuluv norm, ei tähenda sugugi, et selle sätte puhul ei saa kontrollida, kas see on EL toimimise lepinguga tagatud põhivabadustega kooskõlas.
Kuigi maksejõuetuse materiaalõigus, mida liidu õiguse tasandil ei ole ühtlustatud, on praeguseni jäänud suures ulatuses liikmesriikide pädevusse, on liikmesriigid siiski kohustatud seda pädevust teostama liidu õigust, sealhulgas EL toimimise lepinguga tagatud põhivabadusi järgides.
Nagu selgitab eelotsusetaotluse esitanud kohus, näevad maksejõuetust käsitlevad Ühendkuningriigi õigusnormid, mis reguleerivad pankrotivara hulka arvatavat vara, ette peamiselt kahesugust pensioniõiguste kaitset.
Esimene kaitse, mida M jt nimetavad „kuldkaitseks“, on ette nähtud WRPA 1999 §‑s 11 õiguste jaoks, mis tulenevad „tunnustatud pensioniskeemidest“, mille hulka kuuluvad 2004. aasta rahandusseaduse § 153 alusel registreeritud pensioniskeemid ja „tingimustele vastavad välismaised pensioniskeemid“ ITEPA § 308A tähenduses, ning see kujutab endast täielikku kaitset, kuna üldjuhul välistatakse kõik vastavad pensioniõigused pankrotivarast ja see toimub automaatselt, sest pankrotivõlgnikul on õigus sellisele välistamisele juhul, kui selle skeemi puhul on täidetud maksuõigusnormidest tulenevad tingimused, olgugi et WRPA 1999 §‑s 11 ette nähtud kaitse puhul võivad pankrotihaldurid „ülemäärased sissemaksed“ pankrotivara hulka tagasi võita ja väljamaksed, mida plaani haldaja võib teha, ilma et tekiks maksukohustus, on piiratud.
Seevastu teine kaitse, mida M jt nimetavad „pronkskaitseks“ ja mis on WRPA 1999 §‑is 12 ette nähtud õiguste jaoks, mis tulenevad „tunnustamata pensioniskeemidest“, on osaline kaitse, kuna pensioniõigused välistatakse pankrotivarast üksnes pankrotivõlgnikul ja tema perekonnal tulevikus tekkivate vajaduste ulatuses, ning seda rakendatakse kaalutlusõiguse alusel, kuna seda välistamist peab taotlema pankrotivõlgnik ja pankrotihaldur võib selleks oma nõusoleku anda, või toimub see kohtuliku välistamismäärusega, mille puhul on kohtul kaalutlusõigus.
Mis puudutab küsimust, kas niisuguses olukorras nagu põhikohtuasjas sisaldab WRPA 1999 § 11, mis ei võimalda teha pankrotivarast sellist pensioniõiguste välistamist, mis on ette nähtud selles sättes, ELTL artiklis 49 sätestatud asutamisvabaduse piirangut, siis tuleb märkida, et see artikkel tagab liikmesriigi kodanikele, kes soovivad teises liikmesriigis tegutseda füüsilisest isikust ettevõtjana, võrdse kohtlemise, ja keelab kodakondsusel põhineva diskrimineerimise, mis takistab sellise tegevusega tegelemise alustamist ja jätkamist. Seega on keelatud igasugune teiste liikmesriikide kodanike füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise takistamine, mis seisneb teiste liikmesriikide kodanike erinevas kohtlemises võrreldes oma kodanikega, mis on ette nähtud liikmesriigi õigus- või haldusnormidega või mis tulenevad sellise sätte või haldustava kohaldamisest (vt selle kohta 8. juuni 1999. aasta kohtuotsus Meeusen,
C‑337/97
,
EU:C:1999:284
, punkt
).
Sellega seoses tuleb märkida, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt keelab nii ELTL artiklis 45 kui ka määruse nr 492/2011 artiklis 7 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõte nii ilmse kodakondsusel põhineva diskrimineerimise kui ka kõik varjatud diskrimineerimise vormid, mis teistest eristuskriteeriumidest lähtudes viivad tegelikult sama tulemuseni (10. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Euroopa Kohus on siinkohal täpsustanud, et riigisisene õigusnorm, mida kohaldatakse küll kõigile töötajatele nende kodakondsusest olenemata, kuid mis ei ole objektiivselt põhjendatud ega taotletava eesmärgiga proportsionaalne, kujutab endast kaudset diskrimineerimist, kui see võib oma olemuselt mõjutada pigem teiste liikmesriikide kodanikest töötajaid kui omamaiseid töötajaid ning kui seetõttu tekib oht, et esimesena mainituid koheldakse halvemini (10. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selleks et riigi meedet saaks pidada kaudselt diskrimineerivaks, ei ole vaja, et meetmega soodustataks kõiki liikmesriigi kodanikke või seataks ebasoodsamasse olukorda üksnes teiste riikide, mitte aga selle riigi kodanikud (5. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken,
C‑514/12
,
EU:C:2013:799
, punkt
).
Ei ole ka vaja tõendada, et isikute seas, keda kõne all olev riigi õigusnorm tegelikult mõjutab, on võõrtöötajate osakaal märgatavalt suurem. Piisab tõdemusest, et sellel sättel võib selline mõju olla (18. detsembri 2014. aasta kohtuotsus Larcher,
C‑523/13
,
EU:C:2014:2458
, punkt
; vt selle kohta ka 2. aprilli 2020. aasta kohtuotsus PF jt,
C‑830/18
,
EU:C:2020:275
, punktid
ja
).
Kuigi käesoleva kohtuotsuse punktides 80–84 meenutatud kohtupraktikas juurutatud põhimõtted, mis on M‑i esitatud argumentide keskmes ja mida eelotsusetaotluse esitanud kohus peab põhikohtuasja esialgsel hindamisel põhimõtteliselt asjakohaseks, kujundati välja muu hulgas pärast 23. mai 1996. aasta kohtuotsust O’Flynn (
C‑237/94
,
EU:C:1996:206
, punkt
) võrdse kohtlemise reegli spetsiifilises raamistikus, mis tuleneb nii ELTL artiklist 45 kui ka määruse nr 492/2011 artiklist 7, ei ole need kohaldatavad mitte üksnes võõrtöötajate suhtes, vaid ELTL artikli 49 raames
mutatis mutandis
ka selliste sisserännanud füüsilisest isikust ettevõtjate suhtes nagu M (vt selle kohta 14. märtsi 2019. aasta kohtuotsus Jacob ja Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
, punkt
).
Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on isikute vaba liikumist käsitlevate kõikide aluslepingu sätete eesmärk nimelt hõlbustada liikmesriikide kodanike mis tahes kutsealase tegevusega tegelemist liidu territooriumil ning nendega on vastuolus meetmed, mis võivad seada niisugused kodanikud ebasoodsamasse olukorda, kui nad soovivad tegeleda majandustegevusega mõne teise liikmesriigi territooriumil (21. veebruari 2006. aasta kohtuotsus Ritter-Coulais,
C‑152/03
,
EU:C:2006:123
, punkt
, ja 1. aprilli 2008. aasta kohtuotsus Gouvernement de la Communauté française ja gouvernement wallon,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
, punkt
).
Arvestades käesoleva kohtuotsuse punktides 80–84 meenutatud kohtupraktikas väljakujundatud põhimõtteid, tuleb tõdeda samamoodi, nagu sisuliselt leiab ka eelotsusetaotluse esitanud kohus, et kuigi WRPA 1999 § 11 on vahet tegemata kohaldatav nii võõrtöötajate ja kui ka oma riigi kodanikest töötajate suhtes, on tulenevalt selle sätte olemusest ja eelkõige asjaolust, et see ei võimalda taotleda pensioniskeemi tunnustamist pärast pankroti väljakuulutamist (seda asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus), tõenäoline, et tegelikkuses puudutab see märkimisväärselt suuremat hulka võõrtöötajaid kui omamaiseid töötajaid ja toob seetõttu kaasa ohu, et esimesena mainituid koheldakse halvemini, mistõttu tuleb seda riigisisest sätet pidada kaudselt diskrimineerivaks, välja arvatud juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud ja taotletava eesmärgiga proportsionaalne.
Nimelt, nagu märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, on omamaistel füüsilisest isikust ettevõtjatel üldreeglina õigus saada WRPA 1999 §‑s 11 ette nähtud kaitset Ühendkuningriigis loodud ja kogutud pensioniskeemidest tulenevatele pensioniõigustele, kuna Ühendkuningriigi maksuõigusest tulenevate maksusoodustuste tõttu on need skeemid Ühendkuningriigis registreeritud 2004. aasta rahandusseaduse § 153 alusel ja seega maksuhalduri poolt tunnustatud.
Seevastu sisserännanud füüsilisest isikust ettevõtjatel on enamikul juhtudest pensioniõigused, mis tulenevad pensioniskeemidest, mis on loodud ja maksuhalduri poolt tunnustatud nende päritoluriigis või mõnes muus liikmesriigis, kus nad on olnud majanduslikult aktiivsed, ja mis ei ole Ühendkuningriigis üldjuhul maksuhalduri poolt tunnustatud, mistõttu juhul, kui võtta arvesse ka seda, et nende skeemide tunnustamise taotlust ei ole võimalik esitada pärast pankroti väljakuulutamist – seda asjaolu peab kohus kontrollima –, laieneb nendes skeemides omandatud pensioniõigustele tihtipeale ainult WRPA 1999 §‑s 12 tunnustamata pensioniskeemidele ettenähtud kaitse, mis on tunduvalt piiratum.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul ei astu selliste välismaiste pensioniskeemide haldajad üldjuhul vajalikke samme – isegi kui neid ei ole iseenesest raske teha – selleks, et neid skeeme tunnustataks Ühendkuningriigis nende skeemide soodustatud isikute isiklike vajaduste katmise võimaldamiseks, milleks on vaja asjaomane skeem registreerida 2004. aasta rahandusseaduse § 153 alusel või täita nõutavad tingimused, et need skeemid kujutaksid endast „tingimustele vastavaid välismaiseid pensioniskeeme“ ITEPA § 308A tähenduses.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib siiski, et selliste välismaiste pensioniskeemide, nagu on kõne all põhikohtuasjas, registreerimine 2004. aasta rahandusseaduse § 153 alusel on põhimõtteliselt võimalik, kuid see kujutab endast toimingut, millel võivad olla tõsised tagajärjed, kuna see toob kaasa ebasoodsaid asjaolusid, mis eelkõige on seotud piirangutega väljamaksetele, mida võib teha, ilma et tekiks maksukohustus.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib samuti, et kuigi praktikas ei tähenda tingimused, mida on vaja täita, et selliseid välismaiseid pensioniskeeme tunnustataks „tingimustele vastavate välismaiste pensioniskeemidena“ ITEPA § 308A tähenduses, iseäranis koormavate nõuete täitmist, on nende skeemide haldajatel siiski üldiselt vähe huvi astuda vajalikke samme, et need skeemid neid nõudeid täidaksid, välja arvatud juhul – millega ei ole tegu põhikohtuasjas – kui sellesse skeemi kavatsetakse teha sissemakseid selliste soodustatud isikute poolt või eest, kes elavad Ühendkuningriigis.
Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et WRPA 1999 § 11 on osas, mille see seab pensioniõiguste üldjuhul täielikult ja automaatselt pankrotivarast välistamise võimaluse sõltuvusse nõudest, et pensioniskeem, millest need pensioniõigused tulenevad, peab olema enne maksuhalduri poolt tunnustatud, sealhulgas juhul, kui tegemist on nii nagu põhikohtuasjas pensioniskeemiga, mis on loodud ja tunnustatud liidu kodaniku päritoluliikmesriigis enne, kui see kodanik asus alaliselt elama Ühendkuningriiki, vastuolus ELTL artiklis 49 sätestatud võrdse kohtlemise reegliga ja kujutab endast seetõttu asutamisvabaduse piirangut, mis on nimetatud artikliga keelatud, välja arvatud juhul, kui see piirang on liidu õiguse seisukohalt põhjendatud.
Pankrotihaldurite argumendid ei sea seda järeldust kahtluse alla.
Esimesena tuleb tagasi lükata argument, mis tugineb sisuliselt Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikale ja eelkõige 27. jaanuari 2000. aasta kohtuotsuse Graf (
C‑190/98
,
EU:C:2000:49
) punktidele 24 ja 25 ning mille kohaselt ei saa väita, et põhikohtuasjas kõne all olevad riigisisesed õigusnormid võivad heidutada füüsilisest isikust ettevõtjat asutamisvabadust kasutamast, kuivõrd hilisema pankroti korral vastuvõtvas liikmesriigis ei oleks tema pensioniõigused asjakohaselt kaitstud, sest selle vabaduse kasutamise ajal on pankrot tulevikus toimuv ja hüpoteetiline sündmus, mida tuleb selle kohtupraktika kohaselt pidada liiga juhuslikuks ja kaudseks asjaoluks.
Liidu kodanikul päritoluliikmesriigis kogunenud pensioniõiguste asjakohane kaitse pankroti korral on nimelt tegur, mida see kodanik võib arvesse võtta, kui ta teeb otsuse minna teise liikmesriiki, et seal püsivalt tegeleda kutsealase tegevusega, eriti kui sellel kodanikul on juba kogunenud pensioniõigusi oma päritoluliikmesriigis või mõnes teises liikmesriigis, kus ta on olnud majanduslikult aktiivne.
Seega ei saa majanduslikult aktiivse sisserännanud füüsilisest isikust ettevõtja pankrotti, mis hetkel, mil see isik kasutab oma õigust vabalt liikuda, kujutab endast küll üldjuhul tulevast ja oletuslikku sündmust, siiski pidada liiga juhuslikuks ja kaudseks asjaoluks, et oleks välistatud, et kõnealune riigisisene meede võiks asutamisvabadust piirata.
Teisena ei saa nõustuda ka argumendiga, et isikul, kes kolib vabatahtlikult teise liikmesriiki, et seal enda pankrot välja kuulutada, või teades oma võimalikust pankrotist selles riigis, ei tohiks mingil juhul olla lubatud vaidlustada EL toimimise lepinguga tagatud põhivabaduse alusel selle liikmesriigi maksejõuetuse regulatsiooni, mis kujutab endast l
ex fori concursus
’t.
Isegi kui eeldada, et M‑il oli Ühendkuningriiki kolides kavatsus seal oma pankrot välja kuulutada, et muu hulgas või eelkõige saada kasu teatud eelistest, mida annab Ühendkuningriigi pankrotiõigus, näiteks suhteliselt lühike, 12 kuu pikkune tähtaeg, mille järel pankrotivõlgnik vabastatakse põhimõtteliselt võlgadest, samas kui Iirimaal on see tähtaeg pankrotihaldurite sõnul 12 aastat, tuleb tõdeda, et Euroopa Kohtu käsutuses olevas toimikus ei ole ühtegi elementi, mis võimaldaks järeldada, et M on „õigust kuritarvitanud“ või toime pannud „pettuse“ Euroopa Kohtu praktika tähenduses (vt eelkõige 9. märtsi 1999. aasta kohtuotsus Centros,
C‑212/97
,
EU:C:1999:126
, punkt
).
Vaidlust ei ole selles, et M viis enne oma pankrotti tegelikult oma põhihuvide keskme Iirimaalt üle Ühendkuningriiki, aktsepteerides kõiki sellise valiku tagajärgi, kaasa arvatud selle riigi maksuõigusnormide kohaldamist, mille üheks tagajärjeks oli see, et Ühendkuningriigi kohtutel tekkis pädevus algatada tema suhtes maksejõuetusmenetlus määruse nr 1346/2000 artikli 3 alusel, mistõttu ei saa talle ette heita enam
forum shopping
’ut.
Kolmandana on pankrotihaldurid seisukohal, et M ei saa põhivabadusele tuginedes tegeleda
cherry picking
’uga, mis võimaldaks tal luua
à la carte
-maksejõuetusmenetluse, valides välja talle soodsad Ühendkuningriigi maksejõuetuskorra elemendid ja lükates tagasi talle vähem soodsad, kuna selline lähenemine kahjustaks määruse nr 1346/2000 soovitavat toimet.
Sellega seoses tuleb lisaks käesoleva kohtuotsuse punktides 75 ja 76 juba märgitule nentida, et kuigi WRPA 1999 § 11 kuulub Ühendkuningriigi maksejõuetust käsitlevate õigusnormide laiemasse kogumisse, millest mõni norm on pankrotivõlgnikule soodsam kui teine, peab see säte osas, milles see annab tunnustatud pensioniskeemidest tulenevatele pensioniõigustele tunduvalt soodsama kaitse kui WRPA 1999 §‑s 12 ette nähtud kord, mida kohaldatakse tunnustamata pensioniskeemidest tulenevatele pensioniõigustele, ka eraldivõetuna olema kooskõlas põhivabadustega.
Neljanda ja viimasena tuleb tagasi lükata ka argumendid, mille kohaselt ei kuulu WRPA 1999 § 11 ELTL artikli 49 kohaldamisalasse, kuna seda § 11 kohaldatakse alles pärast asutamisvabaduse teostamist, st võõrtöötaja pankroti ajal. Piirangu olemasolu ei saa kahtluse alla seada pelgalt asjaolu tõttu, et ilmselt ei olnud sel §‑il 11 M‑i suhtes heidutavat mõju, kuna viimane asus Ühendkuningriiki elama sellele artiklile vaatamata.
Sellega seoses tuleb märkida, et asjaolul, et võõrtöötajal ei ole pärast pankroti väljakuulutamist võimalik esitada taotlust, et pensioniõigused, mis ta on omandanud tema päritoluliikmesriigis või mõnes muus liikmesriigis tunnustatud pensioniskeemis, välistataks üldjuhul täielikult ja automaatselt pankrotivarast, nagu on ette nähtud WRPA 1999 §‑s 11, võib esmapilgul teha sellise võõrtöötaja jaoks asutamisvabaduse kasutamise Ühendkuningriigis püsivalt tegutsema hakkamise kujul vähem atraktiivseks, ning siinjuures ei ole vaja analüüsida, kas sellises olukorras nagu põhikohtuasjas heidutas sellise regulatsiooni olemasolu M‑i tõepoolest Ühendkuningriiki elama asumast või mitte.
Peale selle tuleneb Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et kaupade, isikute, teenuste ja kapitali vaba liikumist käsitlevad aluslepingu artiklid on liidu aluspõhimõtted ja igasugune selle vabaduse takistamine, isegi kui see on väheoluline, on keelatud (5. detsembri 2013. aasta kohtuotsus Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken,
C‑514/12
,
EU:C:2013:799
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Asutamisvabaduse piirangu põhjendatus
Nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 93, on WRPA 1999 § 11 osas, milles see seab pensioniõiguste üldjuhul täieliku ja automaatse pankrotivarast välistamise võimaluse sõltuvusse nõudest, et pensioniskeem, millest need pensioniõigused tulenevad, peab olema enne maksuhalduri poolt tunnustatud, sealhulgas juhul, kui tegemist on nii nagu põhikohtuasjas pensioniskeemiga, mis on loodud ja tunnustatud liidu kodaniku päritoluliikmesriigis, vastuolus ELTL artiklis 49 sätestatud võrdse kohtlemise reegliga ja kujutab endast seetõttu asutamisvabaduse piirangut, mis on nimetatud artikliga keelatud, välja arvatud juhul, kui see piirang on liidu õiguse seisukohalt põhjendatud.
Selle kohta tuleb meenutada, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast tuleneb, et EL toimimise lepinguga tagatud põhivabaduse piirang võib olla lubatud üksnes juhul, kui asjaomane riigisisene meede teenib ülekaalukat üldist huvi, on sellega taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on eesmärgi saavutamiseks vajalik (3. veebruari 2021. aasta kohtuotsus Fussl Modestraße Mayr,
C‑555/19
,
EU:C:2021:89
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Lisaks, kuna WRPA 1999 § 11 kujutab endast asutamisvabaduse piirangut põhjusel, et see on kaudselt diskrimineeriv kodakondsuse alusel, on selline piirang lubatud üksnes juhul, kui see on objektiivselt põhjendatud ja taotletava eesmärgiga proportsionaalne (10. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna aga selle analüüs, kas kõnealune piirang on objektiivselt põhjendatud, vastab sisuliselt analüüsile, mis puudutab võimalikku õigustatust ülekaaluka üldise huvi seisukohalt, siis järeldub sellest, et need kaks analüüsi tuleb läbi viia ühtmoodi (vt selle kohta 3. veebruari 2021. aasta kohtuotsus Fussl Modestraße Mayr,
C‑555/19
,
EU:C:2021:89
, punkt
).
Asutamisvabaduse piirangut põhjendada võiva ülekaaluka üldise huvi olemasolu
Kõigepealt tuleb tõdeda, et Ühendkuningriigi valitsus ei ole käesolevas menetluses esitanud kirjalikke märkusi ning et maksejõuetusteenistuse suunistest tuleneb, et selle Ühendkuningriigi avalik-õigusliku asutuse arvates kehtib kohustus käsitleda liikmesriikides tunnustatud või tegevusloa saanud pensioniskeeme võrdselt, mistõttu nendest skeemidest tulenevaid õigusi peab olema võimalik pankrotivarast välistada, nagu on ette nähtud WRPA 1999 §‑s 11, mis annab mõista – nagu väidab ka M –, et kõnealust ebavõrdset käsitlemist ei saa selle teenistuse hinnangul põhjendada ülekaaluka üldise huviga.
Lisaks, kuigi eelotsusetaotluse esitanud kohus ei analüüsi eelotsusetaotluses konkreetselt kõnealuse piirangu võimalikku põhjendatust ülekaaluka üldise huvi seisukohast, märgib ta seoses WRPA 1999 § 11 eesmärgiga, et pensioniõigused on välja töötatud ja nendega kaasnev maksusoodustus antakse üksikisikutele nende tulevase pensioni raames rahalise toetuse andmiseks, mitte selleks, et kaitsta võlausaldajaid juhul, kui eraisik läheb enne pensionile jäämist pankrotti, ning et need õigused välistatakse pankrotivarast, välja arvatud „ülemääraste sissemaksete“ korral.
Seda eesmärki arvestades väidab Euroopa Komisjon sisuliselt, et ülekaaluka üldise huvina võib arvesse võtta sotsiaalpoliitika eesmärki, mis on seotud pankrotivõlgnikule teatud tasemel pensioniõiguste tagamisega, et võimaldada tal saada piisavat sissetulekut ja vältida riigi jaoks koormaks muutumist.
Kui eelotsusetaotluse esitanud kohtu kontroll seda kinnitab, võib sellise ülekaalukast üldisest huvist tuleneva põhjendusega nõustuda, kuid näib, et seda tuleb WRPA 1999 § 11 konkreetset eesmärki arvestades täpsustada nii, et see eesmärk on tagada õiglane tasakaal pankrotivõlgniku huvide piisava kaitse ja pankrotivõlgniku võlausaldajate finantshuvide kaitse vahel, mis seisneb nende nõude vähemalt osalises rahuldamises pankrotivara arvelt.
Asutamisvabaduse piirangu proportsionaalsus
Kuigi WRPA 1999 §‑ga 11 taotletav eesmärk tagada seoses pankrotivõlgniku pensioniõigustega pankrotivõlgniku ja tema võlausaldajate paratamatult vastandlike huvide õiglane kaitse võib endast kujutada ülekaalukat üldist huvi, on selles riigisiseses sättes sisalduva asutamisvabaduse piirangu põhjendatuseks veel nõutav, et – nagu juba märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 107 – see oleks sellega taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega läheks kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik.
Eelkõige kerkib küsimus, kas WRPA 1999 §‑s 11 sisalduv asutamisvabaduse piirang on sellega taotletava eesmärgi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik, kuna see säte piirab selles ette nähtud võimaluse välistada pensioniõigused üldjuhul täielikult ja automaatselt pankrotivarast üksnes selliste pensioniõigustega, mis tulenevad Ühendkuningriigis maksuhalduri poolt tunnustatud pensioniskeemidest, välistades muu hulgas pensioniõigused, mis on omandatud pensioniskeemis, mida ei ole tunnustatud mitte Ühendkuningriigis, vaid mõnes liidu liikmesriigis, näiteks käesoleval juhul kõne all oleva võõrtöötaja päritoluriigis omandatud pensioniõigused, mis välistatakse WRPA 1999 § 12 alusel pankrotivarast osaliselt ja kaalutlusõiguse alusel.
Sellega seoses on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne hinnata, kas liidu liikmesriigis, kuid mitte Ühendkuningriigis maksuhalduri poolt tunnustatud pensioniskeemide puhul on nõue, et sellised pensioniskeemid peavad enne pankrotti olema lisaks saanud Ühendkuningriigi maksuhalduri tunnustuse, kui tingimuse, mis peab olema täidetud selleks, et asjaomased pensioniõigused saaks WRPA 1999 § 11 alusel pankrotivarast välistada, selle sättega taotletava eesmärgiga proportsionaalne.
Selles kontekstis tuleb märkida, et kui sellise nõude eesmärk oleks piirata pankrotivarast välistamist pensioniõigustega, mis on omandatud reguleeritud ja järelevalve all olevates pensioniskeemides, siis võiks see minna kaugemale sellest, mis on vajalik, kuna selle tagajärjel ei saaks pankrotivarast välistada pensioniõigusi, mis tulenevad mõnes liikmesriigis, kuid mitte Ühendkuningriigis maksuhalduri poolt tunnustatud pensioniskeemidest, sest need skeemid on samuti reguleeritud ja järelevalve all, kuigi võib-olla teistsugusel viisil.
Lisaks on eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne hinnata, kas pensioniskeemide reguleerimist ja järelevalvet käsitlevate maksuõigusnormide ning asjaomase riigisisese õigusnormi eesmärgi vahel on seos, mis tagab maksejõuetusmenetluses õiglase tasakaalu pankrotivõlgniku huvi vahel välistada oma pensioniõigused pankrotivarast ja võlausaldajate huvi vahel arvata neist õigustest võimalikult palju pankrotivara hulka.
Pensioniskeemi maksuhalduri poolt tunnustamise nõue kui tingimus teatavate maksusoodustuste saamiseks, mis on seotud sellisesse kavasse tehtavate sissemaksete ja sellest tehtud väljamaksetega, ei paista nimelt olevat seotud sama nõude kehtestamisega väljaspool maksustamise konteksti kui tingimusega, mis on vajalik selleks, et rakenduks WRPA 1999 §‑s 11 ette nähtud võimalus välistada pensioniõigused üldjuhul täielikult ja automaatselt pankrotivarast, eriti juhul, kui – nii nagu põhikohtuasjas – pankrotivõlgnik ei taotle nende maksusoodustuste kohaldamist.
Teisisõnu, kui maksustamise kontekstis võib pensioniskeemi heakskiitmise nõue olla õigustatud selleks, et oleks võimalik piirata ja kontrollida sellega seotud maksusoodustusi, võib selline loogika puududa juhul, kui selline nõue kehtestatakse spetsiifilises maksejõuetuse kontekstis, eelkõige arvestades õigusnorme, mis määravad kindlaks vara, mis arvatakse pankrotivara hulka.
Ühtlasi, kui maksuhalduri tunnustuse saamise nõude eesmärk on tagada – seda asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus –, et pensioniskeem, milles pankrotivõlgnik on omandanud pensioniõigused, on teatud viisil avalikustatud, mistõttu neid õigusi ei välistataks pankrotivõlausaldajate suhtes kuritarvituslikult, läheb nimetatud säte kaugemale sellest, mis on vajalik, kui peaks leidma kinnitust – nii nagu väidab komisjon –, et Ühendkuningriigi pankrotiõigus näeb ette, et maksejõuetusmenetluse alustamisel peab võlgnik andma pankrotihalduritele teada kõigist oma varadest, sealhulgas pensioniõigustest, mis tal on välismaises pensioniskeemis.
Lisaks, kui – nagu väidavad pankrotihaldurid – kohustus saada teises liikmesriigis juba tunnustatud pensioniskeemile enne pankroti väljakuulutamist tunnustus Ühendkuningriigis kehtestati selleks, et võimaldada Ühendkuningriigi maksuhalduritel kontrollida, kas kõnealune pensioniskeem on ka tegelikult välismaine pensioniskeem, mis on tõesti tunnustatud, siis võib selline kohustus minna kaugemale, kui on vajalik. Nimelt, kui on nii nagu põhikohtuasjas kõne all olevas olukorras, et selle liikmesriigi maksuhaldur, kus pensioniskeem loodi, kinnitab kirjalikult ja ühemõtteliselt, et skeem on selle liikmesriigi maksuõigusnormide kohaselt tunnustatud, oleks sellise kontrolli kehtestamine, mille eesmärk on veenduda, et see tunnustus on tõepoolest saadud, üleliigne ja tunduks ebaproportsionaalne ka seetõttu, et liikmesriikide maksuhaldurid peaks üksteist vastastikku usaldama.
Lõpuks näib WRPA 1999 §‑s 11 sisalduv piirang veel ka ebaproportsionaalne, kui maksuhalduri tunnustuse saamise tingimus peab tingimata olema täidetud hiljemalt pankroti väljakuulutamise hetkel – ka seda asjaolu peab kontrollima kohus –, välistades seega võimaluse, et pankrotivõlgnik taotleb välismaise pensioniskeemi tunnustamist pärast seda kuupäeva, et tal oleks võimalik selles skeemis omandatud õigused pankrotivarast välistada, nagu see säte ette näeb.
Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb esitatud küsimustele vastata, et ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis seab pensioniskeemist tulenevate pensioniõiguste pankrotivarast üldjuhul täieliku ja automaatse välistamise sõltuvusse nõudest, et pankroti väljakuulutamise ajal peab see skeem olema selles riigis maksuhalduri poolt tunnustatud, juhul kui see nõue kehtib olukorras, kus liidu kodanikul, kes oli enne tema pankroti väljakuulutamist kasutanud oma õigust vabalt liikuda ja asunud alaliselt elama sellesse riiki, et tegeleda seal füüsilisest isikust ettevõtjana majandustegevusega, on pensioniõigused, mis tulenevad tema päritoluliikmesriigis loodud ja maksuhalduri poolt tunnustatud pensioniskeemist, välja arvatud juhul, kui sellest riigisisesest sättest tulenev asutamisvabaduse piirang on põhjendatud, kuna see teenib ülekaalukat üldist huvi, on sellega taotletava eesmägi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus liikmesriigi õigusnorm, mis seab pensioniskeemist tulenevate pensioniõiguste pankrotivarast üldjuhul täieliku ja automaatse välistamise sõltuvusse nõudest, et pankroti väljakuulutamise ajal peab see skeem olema selles riigis maksuhalduri poolt tunnustatud, juhul kui see nõue kehtib olukorras, kus liidu kodanikul, kes oli enne tema pankroti väljakuulutamist kasutanud oma õigust vabalt liikuda ja asunud alaliselt elama sellesse riiki, et tegeleda seal füüsilisest isikust ettevõtjana majandustegevusega, on pensioniõigused, mis tulenevad tema päritoluliikmesriigis loodud ja maksuhalduri poolt tunnustatud pensioniskeemist, välja arvatud juhul, kui sellest riigisisesest sättest tulenev asutamisvabaduse piirang on põhjendatud, kuna see teenib ülekaalukat üldist huvi, on sellega taotletava eesmägi saavutamiseks sobiv ega lähe kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.