CELEX: 62018CJ0572
Обжалване
Митнически съюз
Регламент (ЕС) № 952/2013
Член 211, параграф 6
Разрешение за използване на активно усъвършенстване на някои изделия от електротехническа стомана със зърнесто ориентирана структура
Вероятност да бъдат засегнати неблагоприятно съществените интереси на производителите в Съюза
Проверка на икономическите условия
Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/2447
Член 259
Заключение на Европейската комисия относно икономическите условия
Член 263 ДФЕС
Акт, неподлежащ на обжалване

С жалбата си thyssenkrupp Electrical Steel GmbH и thyssenkrupp Electrical Steel Ugo искат отмяна на определението на Общия съд на Европейския съюз от 2 юли 2018 г., thyssenkrupp Electrical Steel и thyssenkrupp Electrical Steel Ugo/Комисия (
T‑577/17
, непубликувано, наричано по-нататък обжалваното определение,
EU:T:2018:411
), с което същият отхвърля жалбата им за отмяна на заключението на Европейската комисия, съдържащо се в протокола от шестото заседание на Експертната група в областта на митниците, секция „Специални процедури, различни от транзитния режим“, от 2 май 2017 г., в смисъл, че няма вероятност да бъдат засегнати неблагоприятно съществените интереси на производителите в Европейския съюз от разрешение за използване на активно усъвършенстване на някои изделия от електротехническа стомана със зърнесто ориентирана структура, поискано от Euro-Mit Staal BV (наричано по-нататък „EMS“).
Правна уредба
Правото на Съюза
Регламент № 2913/92
Членове 130—136 от Регламент (ЕИО) № 2913/92 на Съвета от 12 октомври 1992 година относно създаване на Митнически кодекс на Общността (
ОВ L 302, 1992 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 5, стр. 58), изменен с Регламент (ЕО) № 2700/2000 на Европейския парламент и на Съвета от 16 ноември 2000 г. (
ОВ L 311, 2000 г., стр. 17
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 13, стр. 12) (наричан по-нататък „Регламент № 2913/92“), се отнасят до режима на обработка под митнически контрол.
Член 130 от Регламент № 2913/92 гласи:
„Режимът обработка под митнически контрол разрешава допускането на митническата територия на Общността на необщностни стоки за обработка с цел промяна на вида или състоянието им, без да се облагат с вносни сборове или да се подлагат на мерките на търговската политика, като получените в резултат на обработката продукти се допускат за свободно обращение в Общността при заплащане на дължимите за тях вносни сборове. Тези продукти се наричат обработени продукти“.
Съгласно член 132 от този регламент:
„Разрешението за обработка под митнически контрол се издава по искане на лицето, което осъществява или нарежда осъществяването на обработката“.
Член 133 от Регламент № 2913/92 гласи следното:
„Разрешението се издава само:
[…]
д)
когато са изпълнени необходимите условия, за да може режимът да стимулира създаването или развитието на дейност по обработка на стоки в Общността, без с това да засяга основните интереси на производителите на Общността на подобни стоки. Случаите, в които икономическите условия се считат за изпълнени, могат да бъдат определени съобразно процедурата на комитета“.
Съгласно членове 247—249 от същия регламент Комисията се подпомага от комитет.
Регламент № 2913/92 е отменен и заменен с Регламент (ЕО) № 450/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година за създаване на Митнически кодекс на Общността (Модернизиран митнически кодекс) (
ОВ L 145, 2008 г., стр. 1
), който от своя страна е отменен и заменен с Регламент (ЕС) № 952/2013 на Европейския парламент и на Съвета от 9 октомври 2013 година за създаване на Митнически кодекс на Съюза (
ОВ L 269, 2013 г., стр. 1
, наричан по-нататък „Митническият кодекс“).
Регламент № 2454/93
Член 502, параграф 1 от Регламент (ЕИО) № 2454/93 на Комисията от 2 юли 1993 година за определяне на разпоредби за прилагане на Регламент № 2913/92 (
ОВ L 253, 1993 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 7, стр. 3), изменен с Регламент (ЕО) № 993/2001 на Комисията от 4 май 2001 г. (
ОВ L 141, 2001 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 2, том 14, стр. 5) (наричан по-нататък „Регламент № 2454/93“), предвижда:
Член 502, параграф 1 от Регламент № 2454/93 предвижда: „С изключение на случаите, когато се счита, че икономическите условия са изпълнени по реда на глави 3, 4 или 6, разрешително [за обработка под митнически контрол] не се отпуска, без преди това митническите органи да са проучили икономическите условия“.
Член 503 от Регламент № 2913/92 гласи следното:
„Проучването на икономическите условия, включващо Комисията, се провежда:
а)
когато издаващите разрешителното митнически органи решат да се консултират с нея преди или след издаването му;
б)
когато друга митническа администрация възрази на издадено разрешително;
в)
по инициатива от страна на Комисията“.
Съгласно член 504, параграфи 1 и 4 от посочения регламент:
„1.   При започване на проучване по реда на член 503, случаят се изпраща до Комисията. В него се излагат резултатите по проведеното до изпращането проучване.
[…]
4.   Заключението на Комитет[а] се отчита от засегнатите митнически органи, както и от всички останали митнически органи, работещи с подобни разрешителни или заявления“.
Регламент № 2454/93 е отменен с Регламент за изпълнение (ЕС) 2016/481 на Комисията от 1 април 2016 г. (
ОВ L 87, 2016 г., стр. 24
).
Митническият кодекс
Член 5 от Митническия кодекс е озаглавен „Определения“ и в точка 39 от него се посочва, че понятието „решение“ за целите на този кодекс „означава всеки акт на митническите органи, отнасящ се до митническото законодателство, с който се извършва произнасяне по конкретен случай, и който има правни последици за съответното(ите) лице(а)“.
Член 22 от този кодекс, озаглавен „Решения, взети въз основа на заявление“, гласи:
„1.   Когато лице поиска решение, свързано с прилагането на митническото законодателство, то трябва да представи цялата информация, изисквана от компетентните митнически органи, за да могат те да вземат това решение.
[…]
2.   Своевременно и не по-късно от 30 дни от получаване на заявлението за издаване на решение, митническите органи проверяват дали са изпълнени условията за приемането на това заявление.
Когато митническите органи установят, че заявлението съдържа цялата необходима информация, която им дава възможност да вземат решение, те уведомяват заявителя за приемането му в рамките на срока, посочен в първа алинея.
3.   Компетентните митнически органи вземат решението, посочено в параграф 1, и уведомяват заявителя своевременно, но не по-късно от 120 дни от датата на приемане на заявлението, освен когато е предвидено друго.
[…]
6.   Преди да вземат решение, което би било неблагоприятно за заявителя, митническите органи му съобщават мотивите, на които ще се основава решението, и му предоставят възможност да изрази своето становище в определен срок от датата, на която го е получил или се счита, че го е получил. След изтичане на този срок заявителят се уведомява в подходяща форма за решението.
[…]
7.   Всяко решение, което е неблагоприятно за заявителя, трябва да бъде мотивирано и в него трябва да се посочва правото за обжалване, предвидено в член 44“.
Член 44 от посочения кодекс, озаглавен „Право на обжалване“, предвижда в параграфи 1 и 3:
„1.   Всяко лице има право да обжалва решенията на митническите органи, отнасящи се до прилагането на митническото законодателство, които го засягат пряко и лично.
Всяко лице, което е подало заявление до митническите органи за издаване на решение и което не е получило решение по заявлението си в срока, посочен в член 22, параграф 3, също има право на обжалване.
[…]
3.   Жалбата се подава в държавата членка, където е взето или поискано решението“.
Член 211 от същия кодекс предвижда:
„1.   Разрешение от митническите органи се изисква за:
а)
използването на режими активно […] усъвършенстване,
[…]
4.   Освен когато е предвидено друго и в допълнение към параграф 3, разрешението, посочено в параграф 1, се издава само когато е изпълнено всяко едно от следните условия:
а)
митническите органи са в състояние да извършват митнически надзор без да се налага въвеждане на административни изисквания, несъответстващи на икономическата нужда от ползване на режима;
б)
разрешението за режим усъвършенстване няма да засегне неблагоприятно съществените интереси на производителите в Съюза (икономически условия).
5.   Счита се, че съществените интереси на производителите в Съюза не са засегнати неблагоприятно по смисъла на параграф 4, буква б), освен когато съществуват доказателства за противното или когато икономическите условия се считат за изпълнени.
6.   При наличие на доказателства, че има вероятност да бъдат засегнати неблагоприятно съществените интереси на производителите в Съюза, се извършва проверка на икономическите условия на равнището на Съюза“.
Член 213, първа алинея от Митническия кодекс, озаглавен „Предоставяне на изпълнителни правомощия“, гласи следното:
„Чрез актове за изпълнение Комисията определя процедурните правила за разглеждане на икономическите условия, посочени в член 211, параграф 6“.
Делегираният регламент
Член 166 от Делегиран регламент (ЕС) 2015/2446 на Комисията от 28 юли 2015 година за допълнение на Регламент (ЕС) № 952/2013 на Европейския парламент и на Съвета за определяне на подробни правила за някои от разпоредбите на Митническия кодекс на Съюза (
ОВ L 343, 2015 г., стр. 1
, наричан по-нататък „Делегираният регламент“) предвижда в параграф 1 общото правило, че условието, предвидено в член 211, параграф 4, буква б) от Митническия кодекс, не важи за разрешенията за активно усъвършенстване, като същевременно предвижда три изключения от това правило.
Регламентът за изпълнение
Член 259, озаглавен „Проверка на икономическите условия“, от Регламент за изпълнение (ЕС) 2015/2447 на Комисията от 24 ноември 2015 година за определяне на подробни правила за прилагането на някои разпоредби на Регламент № 952/2013 (
ОВ L 343, 2015 г., стр. 558
, наричан по-нататък „Регламентът за изпълнение“) гласи следното:
„1.   Когато при подаване на заявление за разрешение по член 211, параграф 1, буква а) от [Митническия кодекс] е необходима проверка на икономическите условия по силата на член 211, параграф 6 от [този кодекс], митническата администрация на митническия орган, в чиито правомощия е вземането на решение по заявлението, незабавно предава досието на Комисията с искане за такава проверка.
[…]
4.   Комисията създава експертна група, съставена от представители на държавите членки, която дава становище по въпроса дали са изпълнени икономическите условия.
5.   Заключението по отношение на икономическите условия се взема предвид от заинтересования митнически орган, както и от всички останали митнически органи, работещи с подобни заявления или разрешения.
В заключението по отношение на икономическите условия може да се посочи, че проверяваният случай е уникален и следователно не може да послужи като прецедент във връзка с други заявления или разрешения.
[…]“.
Решение C(2016) 3301 final
Член 3, параграф 1, буква в) от Решение на Комисията от 30 май 2016 година за установяване на хоризонтални правила относно създаването и функционирането на експертните групи на Комисията (C(2016) 3301 final) предвижда, че тези групи предоставят на Комисията препоръки и експертни становища, по-специално относно прилагането на законодателството и координацията и сътрудничеството с държавите членки. Съгласно член 5 от това решение мандатът на експертна група трябва да бъде ясно определен и задачите ѝ да се определят възможно най-точно.
Експертната група по митнически въпроси е създадена съгласно член 259, параграф 4 от Регламента за изпълнение и е подчинена на хоризонталните правила, посочени в предходната точка. Съгласно член 2, буква ж) от „Мандата“, приет на 3 май 2016 г. (Ares (2016) 2109319), ролята на тази група е да съветва Комисията и нейните служби относно проверката дали икономическите условия са изпълнени.
Обстоятелства, предхождащи спора
Обстоятелствата, предхождащи спора, са изложени в точки 1—8 от обжалваното определение и за целите на настоящото производство могат да бъдат обобщени по следния начин.
На 21 февруари 2017 г. ЕМС подава до нидерландския митнически орган заявление за разрешение за активно усъвършенстване на някои продукти от електротехническа стомана със зърнесто ориентирана структура с произход от Япония, в съответствие с член 211, параграф 1, буква а) от Митническия кодекс.
На 27 февруари 2017 г. този орган изпраща преписката на Комисията на основание член 259, параграф 1 от Регламента за изпълнение, като иска от нея да извърши проверка на икономическите условия.
На 2 май 2017 г., в рамките на шестото заседание на Експертната група в областта на митниците, секция „Специални процедури, различни от транзитния режим“, въпросът за икономическите условия е обсъждан, след което е гласуван с положителен вот. Въз основа на това Комисията стига до заключение, че икономическите условия за разрешението за активно усъвършенстване са изпълнени (наричано по-нататък „спорното заключение“).
Същия ден нидерландският митнически орган издава разрешение за активно усъвършенстване на ЕМС за периода от 2 май 2017 г. до 1 май 2020 г.
На 12 юли 2017 г. жалбоподателите представят пред този орган възражения срещу предоставянето на това разрешение.
В предварителните си решения от 11 декември 2017 г. по тези възражения нидерландският митнически орган заявява, че е „длъжен“
(„verplicht“)
да издаде исканото разрешение, тъй като трябва да „вземе предвид [спорното заключение]“.
Производството пред Общия съд и обжалваното определение
С жалба, подадена в секретариата на Общия съд на 25 август 2017 г., жалбоподателите искат да се отмени спорното заключение.
С отделен акт, подаден в секретариата на Общия съд на 6 ноември 2017 г., Комисията повдига възражение за недопустимост на основание член 130 от Процедурния правилник на Общия съд, като изтъква главно липсата на обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС, а при условията на евентуалност — липсата на пряко и лично засягане на жалбоподателите по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.
Произнасяйки се по възражението за недопустимост, Общият съд приема, че спорното заключение не представлява обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС и поради това отхвърля жалбата като недопустима, без да се произнася по въпроса за прякото и лично засягане на жалбоподателите по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.
Производството пред Съда и исканията на страните в производството по обжалване
Жалбоподателите искат от Съда:
–
да отмени обжалваното определение,
–
да обяви жалбата за допустима и
–
да върне делото на Общия съд за продължаване на производството и за произнасяне по същество,
–
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски, направени в настоящото производство.
Комисията иска от Съда:
–
да отхвърли жалбата като неоснователна и
–
да осъди жалбоподателите да заплатят съдебните разноски.
С определение от 7 март 2019 г., Thyssenkrupp Electrical Steel и Thyssenkrupp Electrical Steel Ugo/Комисия (
C‑572/18 P
, непубликувано,
EU:C:2019:188
), председателят на Съда отхвърля подадената от EMS молба за встъпване в подкрепа на исканията на Комисията, с мотива че EMS не е доказало интерес от изхода на делото.
По жалбата
В подкрепа на своята жалба жалбоподателите изтъкват пет основания. С първото си основание те твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото като е приел, че Митническият кодекс, както и Делегираният регламент и Регламентът за изпълнение не предоставят на Комисията правомощието да приема решения, които да са обвързващи за националните митнически органи в процедура за предоставяне на разрешение за активно усъвършенстване. С второто основание се твърди грешка при прилагане на правото, която Общият съд допуснал, като приел, че ролята на Комисията в рамките на проверката на икономическите условия има чисто процедурен характер. Третото основание е грешка при прилагане на правото, която Общият съд допуснал, като приел, че решението от 11 май 2006 г., Friesland Coberco Dairy Foods (C‑11/05, наричано по-нататък „решение Friesland Coberco,
EU:C:2006:312
), е правнообвързващо за тълкуването на член 259, параграф 5 от Регламента за изпълнение. С четвъртото основание се твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, доколкото не е взел предвид като доказателство за задължителния характер на спорното заключение документа, озаглавен „Административното споразумение относно проверката на икономическите условия в съответствие с член 211, параграф 6 от [Митническия кодекс] и член 259 от [Регламента за изпълнение]“ (
Administrative practice relading ding the examation of the economic conditions in accordance with Articles 211 (6) [Union Customs code (UCC)] and 259 [UCC Implementing Act (IA UCC)])
от 5 август 2016 г. (Ares(2016)4155451, наричано по-нататък „административното споразумение“). С петото основание се твърди, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, доколкото не е приел, че жалбоподателите са пряко и лично засегнати от спорното заключение.
В самото начало следва да се отбележи, че в писмения си отговор Комисията посочва, без формално да повдига възражение за недопустимост, че ако жалбоподателите не са започнали съдебни производства срещу отхвърлянето от нидерландския митнически орган на възраженията им срещу даденото на ЕМС разрешение за активно усъвършенстване, това разрешение е станало окончателно, така че те не биха могли да обосноват интерес от продължаване на производството по обжалване.
В писмената си реплика обаче жалбоподателите потвърждават, че са започнали такива производства пред нидерландските юрисдикции, което Комисията също признава в писмената си дуплика.
Ето защо следва да се отхвърлят доводите на Комисията, изведени от липсата на доказан интерес от продължаване на производството по обжалване.
По първото, второто и четвъртото основание
Доводи на страните
С тези основания, които следва да се разгледат заедно с оглед на връзката помежду им, жалбоподателите упрекват Общия съд, че при преценката на въпроса дали спорното заключение представлява обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС е допуснал три грешки във връзка с тълкуването и прилагането, от една страна, на разпоредбите на Митническия кодекс, на Делегирания регламент и на Регламента за изпълнение относно процедурата по разглеждане на икономическите условия, и от друга страна, на административното споразумение.
В подкрепа на първото основание, насочено срещу точка 48 от обжалваното определение, жалбоподателите изтъкват, че в рамките на изпълнителните си правомощия Комисията е въвела процедура, в която въпросът дали са изпълнени икономическите условия трябва да се провери на равнището на Съюза, доколкото на националните митнически органи не е предоставена компетентност да проверяват тези условия. Въвеждането на такава процедура установявало разлика в сравнение с Регламент № 2913/92, както е тълкуван от Съда в решение Friesland Coberco.
Според жалбоподателите, след като издаването на разрешение за активно усъвършенстване е поставено в зависимост от изпълнението на икономическите условия и предвид че националните митнически органи нямат право да разгледат този въпрос, изводите на Комисията в тази област неизбежно са задължителни за посочените органи. Този извод се потвърждавал от административното споразумение, както и от предварителните решения на нидерландския митнически орган от 11 декември 2017 г. относно възраженията на жалбоподателите.
Жалбоподателите изтъкват също, че правомощието на Комисията да приема обвързващи решения след проверката на икономическите условия не може да бъде поставено под съмнение от факта, че член 259 от Регламента за изпълнение нарича приетия след посочената проверка акт „заключение“, нито от факта, че тази институция е подпомагана от експертната група по митнически въпроси. В това отношение те подчертават, че формата, под която е приет даден акт, не може да измени естеството на акта и че становищата на посочената група имат чисто консултативна стойност.
В подкрепа на второто основание, насочено срещу точки 49 и 50 от обжалваното определение, жалбоподателите изтъкват, че нито една разпоредба на Митническия кодекс, на Делегирания регламент или на Регламента за изпълнение не ограничава ролята на Комисията да събира гласовете на представителите на държавите членки в рамките на експертната група по митнически въпроси и да извършва преброяване на тези гласове. Според жалбоподателите, след като Комисията не е длъжна да следва съветите на тази експертна група, тя трябвало да бъде „правно отговорна“ за заключението си относно икономическите условия.
Ето защо жалбоподателите считат, че това заключение представлява акт, който цели да произведе задължително правно действие и следователно може да бъде обжалван на основание член 263 ДФЕС.
В подкрепа на четвъртото правно основание, насочено срещу точка 66 от обжалваното определение, жалбоподателите изтъкват, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото при преценката си на обхвата на заключението на Комисията относно икономическите условия, тъй като не е взел предвид административното споразумение като доказателство за обвързващия характер на това заключение, докато в точка 3, първа алинея от това споразумение се уточнява, че „заключението на Комисията е задължително за компетентните митнически органи и […] те не могат да го дерогират“. Освен това нидерландският митнически орган обявил, че по силата на спорното заключение е бил „длъжен“ (verplicht) да издаде исканото разрешение.
Комисията оспорва тези основания по същество.
Съображения на Съда
Най-напред следва да се припомни, че за „подлежащи на обжалване актове“ по смисъла на член 263 ДФЕС се считат всички приети от институциите на Съюза разпоредби, без оглед на тяхната форма, които имат за цел да породят задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на жалбоподателя, като изменят съществено неговото правно положение (вж. в този смисъл решения от 13 октомври 2011 г., Deutsche Post и Германия/Комисия,
C‑463/10 P и C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, т.
и от 20 септември 2016 г., Mallis и др./Комисия и ЕЦБ,
C‑105/15 P—C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
, т.
и цитираната съдебна практика).
За сметка на това извън обхвата на съдебния контрол по член 263 ДФЕС остава всеки акт, който не поражда задължителни правни последици, каквито са подготвителните и чисто изпълнителни актове, обикновените препоръки, становищата, както и по принцип вътрешните инструкции (вж. в този смисъл решения от 12 септември 2006 г., Reynolds Tobacco и др./Комисия,
C‑131/03 P
,
EU:C:2006:541
, т.
и цитираната съдебна практика и от 20 февруари 2018 г., Белгия/Комисия,
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
, т.
).
Съгласно практиката на Съда, за да се определи дали обжалваният акт поражда такива последици, следва да се съобрази същността на акта и тези последици да се преценят с оглед на обективни критерии като съдържанието на посочения акт, като евентуално се държи сметка и за контекста на приемането му и правомощията на издалата го институция (решение от 20 февруари 2018 г., Белгия/Комисия,
C‑16/16 P
,
EU:C:2018:79
, т.
и цитираната съдебна практика, както и от 9 юли 2020 г., Чешка република/Комисия,
C‑575/18 P
,
EU:C:2020:530
, т.
).
Това не важи само ако самите актове, приети в хода на подготвителната процедура, представляват завършекът на една специална процедура, различна от тази, която трябва да даде възможност на съответната институция да се произнесе по същество (решение от 11 ноември 1981 г., IBM/Комисия,
60/81
,
EU:C:1981:264
, т.
).
Във всеки случай, макар мерките с изцяло подготвителен характер да не могат в това си качество да бъдат предмет на жалба за отмяна, евентуалната им незаконосъобразност може да бъде изтъкната в подкрепа на жалбата срещу окончателния акт, етап от изготвянето на който те представляват (решение от 11 ноември 1981 г., IBM/Комисия,
60/81
,
EU:C:1981:264
, т.
).
В случая Общият съд най-напред отбелязва в точка 48 от обжалваното определение, че нито Митническият кодекс, нито Делегираният регламент, нито Регламентът за изпълнение предоставят на Комисията правомощието да приема решения и още по-малко задължителни за националните митнически органи решения в рамките на проверката на икономическите условия.
По-нататък, в точка 49 от обжалваното определение Общият съд посочва, че Митническият кодекс по никакъв начин не задължава Комисията сама да провери икономическите условия, и описва ролята на тази институция в сътрудничеството между нея и експертите на държавите членки, от една страна, и заинтересованите митнически органи, от друга страна, като чисто процедурна. Според Общия съд обаче това сътрудничество не следва да се смесва с механизъм за вземане на решения на равнището на Съюза, при който заключенията, направени в неформална рамка, обвързват държавите членки.
Накрая, в точка 50 от обжалваното определение Общият съд подчертава, че от процедурата, установена от Комисията по силата на изпълнителните правомощия, които тя черпи от член 213 от Митническия кодекс, не следва, че тази институция трябва да изрази мнението си или да упражни право на преценка по въпроса дали икономическите условия са изпълнени.
Освен това в точка 66 от обжалваното определение Общият съд констатира, от една страна, че административното споразумение само заменя предходен административен документ относно прилагането на релевантните разпоредби на Регламент № 2454/93, и от друга страна, че доколкото този документ не е извел последиците от решението Friesland Coberco, той не може да послужи като валидна основа за тълкуването, съдържащо се в административното споразумение.
В рамките на първото и второто основание за обжалване жалбоподателите по същество считат, че релевантните разпоредби от Митническия кодекс, Делегирания регламент и Регламента за изпълнение трябва да се тълкуват в смисъл, че процедурата за проверка на икономическите условия, провеждана на равнището на Съюза от Комисията в сътрудничество с експертната група по митнически въпроси, е самостоятелна и отделима от процедурата за издаване на разрешение за активно усъвършенстване.
При все това, на първо място, заключенията на Комисията относно икономическите условия, като спорното заключение, се вписват в процедурата по издаване на разрешение за активно усъвършенстване, в рамките на която член 211, параграф 1, буква а) от Митническия кодекс изисква разрешение от националните митнически органи за поставянето на стоките под режим активно усъвършенстване, като по този начин те упражняват изключително правомощие за вземане на окончателното решение в рамките на тази процедура.
Тази констатация се потвърждава от разпоредбите на член 22 от Митническия кодекс. Всъщност съгласно параграф 3 от този член компетентният митнически орган следва да вземе решение по искане за прилагане на митническото законодателство и да уведоми заявителя за това решение в законоустановените срокове. От своя страна параграф 6 от посочения член задължава митническите органи, преди да вземат решение, което може да има неблагоприятни последици за заявителя, да му съобщят мотивите, на които ще се основава решението им, като му предоставят възможност да изрази становището си по тези мотивите. Накрая, съгласно параграф 7 от същия член решение, което е неблагоприятно за заявителя, трябва да бъде мотивирано и да посочва „правото за обжалване, предвидено в член 44 [от Митническия кодекс]“, като съгласно параграф 3 от последния член жалбата се подава „в държавата членка, където е взето или поискано решението“.
Що се отнася до член 5, точка 39 от Митническия кодекс, който определя понятието „решение“ като „всеки акт на митническите органи, отнасящ се до митническото законодателство, с който се извършва произнасяне по конкретен случай, и който има правни последици за съответното(ите) лице(а)“, тази разпоредба не оставя никакво съмнение, че националните митнически органи имат правомощието да приемат актове, представляващи решения съгласно този кодекс.
Несъмнено сред кумулативните предпоставки, необходими за получаване на разрешение за активно усъвършенстване, член 211, параграф 4, буква б) от Митническия кодекс изисква да са изпълнени икономическите условия, а в параграф 6 предвижда, че когато е необходима проверка на тези условия, тя се извършва „на равнището на Съюза“. От член 211, параграф 1, буква а) във връзка с член 211, параграф 4, буква б) от този кодекс обаче следва, че тази проверка е част от процедурата, която води до приемането на окончателното решение от националните митнически органи след подаване на заявление за разрешение в този смисъл, и представлява само междинен етап от тази процедура.
Така, докато член 211, параграф 1, буква а) от Митническия кодекс изрично възлага на националните митнически органи правомощието за вземане на решения в областта на режима на активно усъвършенстване, член 211, параграф 4, буква б) и параграф 6 от този кодекс от своя страна не предоставя никакво правомощие на образувание на Съюза за вземане на решения в рамките на проверката на икономическите условия.
Тази констатация се потвърждава от факта, че за разлика от предвиденото в член 22 и член 44, параграф 3 от Митническия кодекс по отношение на решенията, приети от компетентния митнически орган по направено заявление, нито една разпоредба от този кодекс не задължава образуванието на Съюза, което трябва да извърши проверка на икономическите условия, да уведоми заявителя за резултата от тази проверка или да му изпрати мотивите, довели до този резултат. Впрочем в този контекст нито една разпоредба не предвижда право на заявителя да обжалва такъв резултат.
Освен това, противно на поддържаното от жалбоподателите, от разпоредбите на Митническия кодекс не следва, че ролята на компетентния митнически орган е ограничена до привеждане в изпълнение на резултата, получен след проверка на икономическите условия на равнището на Съюза. Всъщност този кодекс, и по-специално член 211 от него, не предоставят на образуванието на Съюза, което следва да извърши проверката на икономическите условия, правомощието да вземе мярка, различна от чисто междинна и подготвителна мярка.
На второ място, що се отнася до процедурните правила, приложими при проверката на икономическите условия, извършвана на равнището на Съюза, по смисъла на член 211, параграф 6 от Митническия кодекс, от съвместния прочит на член 259, параграфи 1 и 4 от Регламента за изпълнение наистина следва, че когато такава проверка е необходима, тя се извършва от Комисията в сътрудничество с експертна група, съставена от представители на държавите членки, въз основа на доказателствата, предоставени на Комисията от компетентния митнически орган. Освен това от член 259, параграф 5 от Регламента за изпълнение следва, че Комисията отбелязва резултата от проверката на икономическите условия, извършена на равнището на Съюза, в „заключение“ и че то се „взема предвид“ от съответния митнически орган, както и от всички останали митнически органи, работещи с подобни заявления или разрешения.
Така член 259 от Регламента за изпълнение потвърждава констатацията, че заключенията, до които Комисията стига след проверка на икономическите условия, представляват обикновена междинна мярка, целяща да подготви окончателното решение на митническите органи по заявлението за разрешение за активно усъвършенстване.
Всъщност, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 52 от заключението си, изразът „взема предвид“ в член 259, параграф 5, първа алинея от Регламента за изпълнение, предвид обичайното му значение в общоупотребимия език, предполага известна свобода на преценка на компетентния митнически орган относно начина, по който да отрази заключението на Комисията относно икономическите условия. Следователно този израз предполага, че компетентният митнически орган проверява заключението на Комисията и при несъгласие с последното посочва мотивите на решението си да се отклони от него (вж. по аналогия Решение по дело Friesland Coberco, посочено по-горе, точка 27).
Вярно е, както подчертават жалбоподателите, че съгласно разпоредбите на член 259, параграф 1 от Регламента за изпълнение компетентният митнически орган, до който е подадено заявление за разрешение за активно усъвършенстване, е длъжен, когато по силата на член 211, параграф 6 от Митническия кодекс е необходима проверка на икономическите условия на равнището на Съюза, да предаде досието на Комисията, като поиска от нея да извърши посочената проверка.
При все това, както постановява по същество Съдът в точки 28 и 29 от решение Friesland Coberco по отношение на Регламент № 2913/92, задължението на компетентния митнически орган при определени обстоятелства да предаде преписката на Комисията не предполага задължение за този орган да следва направените от тази институция заключения. Както правилно подчертава Общият съд в точки 53 и 54 от обжалваното определение, които не са оспорени в рамките на настоящото производство по обжалване, обстоятелството, че заключението относно икономическите условия вече се прави от Комисията, а не, както при действието на Регламент № 2913/92 — от комитет, създаден с последния регламент, не може да обезсили този извод. Както отбелязва генералният адвокат в точка 64 от заключението си, преследваната с посочената проверка цел остава идентична, като е променен само нейният автор.
Освен това задължението на националните митнически органи, когато възнамеряват да се отклонят от заключението на Комисията, да мотивират своите решения в това отношение, потвърждава констатацията, че тези заключения не произвеждат задължително правно действие, което може да промени съществено правното положение на жалбоподател. Всъщност, както по същество отбелязва генералният адвокат в точка 70 от заключението си, макар това задължение за мотивиране да разкрива наличието на определено правно действие, породено от заключението на Комисията, това действие не е достатъчно, за да придаде на заключението характер на обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС.
Що се отнася до довода на жалбоподателите, основан на текста на член 259, параграф 5, втора алинея от Регламента за изпълнение, който предвижда възможност за Комисията да уточни в заключението си, че проверяваният случай е уникален и не може да бъде прецедент по отношение на други заявления или разрешения, от тази разпоредба също не следва, че Комисията е оправомощена да приема актове, пораждащи задължителни правни последици, които могат да засегнат интересите на жалбоподателя, изменяйки съществено правното му положение. Всъщност дори в такъв случай съответните национални митнически органи могат да се отклонят от това заключение, стига да мотивират решенията си в този смисъл.
Накрая, доколкото жалбоподателите се позовават на административното споразумение в подкрепа на становището си, че изводите на Комисията относно икономическите условия представляват обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС, както правилно припомня Общият съд в точка 67 от обжалваното определение — която не е оспорена в рамките на настоящото производство по обжалване — макар дадена административна практика да може да се счита за валидно основание за тълкуването на естеството на тези заключения, тя няма правна сила и следователно не може да измени обхвата на акта, до който се отнася.
С оглед обаче на тълкуването на член 259 от Регламента за изпълнение, изложено в точки 63—69 от настоящото решение, Общият съд правилно е отхвърлил в точка 68 от обжалваното определение тълкуването, съдържащо се в административното споразумение, като несъответстващо на самите разпоредби на Регламента за изпълнение.
При тези условия административното споразумение не може да постави под въпрос тълкуването на разпоредбите на Митническия кодекс и на Регламента за изпълнение, което се съдържа в точки 56—69 от настоящото решение, така че доводът на жалбоподателите, основан на това споразумение, не може да се приеме. Както отбелязва генералният адвокат в точка 61 от заключението си, обстоятелството, че компетентният митнически орган е приел решението си, като е считал, че е обвързан от спорното заключение, не означава, че това заключение има задължителна правна сила.
От това следва, че доводите на жалбоподателите, с които те целят да докажат, че при преценката на въпроса дали спорното заключение представлява обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС Общият съд е допуснал три грешки във връзка с тълкуването и прилагането, от една страна, на разпоредбите на Митническия кодекс, на Делегирания регламент и на Регламента за изпълнение относно процедурата по проверка на икономическите условия, и от друга страна, на административното споразумение, не могат да се приемат.
Ето защо първото, второто и четвъртото основание трябва да се отхвърлят по същество.
По третото основание
Доводи на страните
С третото основание жалбоподателите твърдят, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото в точки 60 и 61 от обжалваното определение, като е приел, че тълкуването на член 504, параграф 4 от Регламент № 2454/93, направено от Съда в решение Friesland Coberco, остава релевантно за тълкуването на член 259, параграф 5 от Регламента за изпълнение, приложим в настоящия случай. Те оспорват извода на Общия съд, че двете разпоредби „могат да се приемат за еквивалентни“.
Срещу този извод жалбоподателите изтъкват, че процедурата за обработка под митнически контрол, разглеждана по делото, по което е постановено решение Friesland Coberco, вече не фигурира в Митническия кодекс. Посоченото изменение освен това било довело до промяна в определението на понятието „икономически условия“. Освен това комитетът, създаден с Регламент № 2913/92, вече нямал никаква роля при проверката на икономическите условия, тъй като заключенията относно тези условия понастоящем били изготвяни от Комисията.
Жалбоподателите подчертават още разликата във формулировката на член 502, параграф 1 от Регламент № 2454/93, от една страна, и член 211, параграф 6 от Митническия кодекс и член 259, параграф 1 от Регламента за изпълнение — от друга страна. Така изразът „се взема предвид“, съдържащ се в член 259, параграф 5 от Регламента за изпълнение, трябвало да се разбира в смисъл, че заключенията на Комисията относно икономическите условия са задължителни за националните митнически органи.
Комисията оспорва настоящото основание по същество.
Съображения на Съда
С настоящото правно основание, насочено срещу точки 60 и 61 от обжалваното определение, жалбоподателите твърдят, че предвид обхвата на измененията, направени в митническата правна уредба след тълкуването на Регламенти № 2913/92 и № 2454/93, възприето в решение Friesland Coberco, Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел, че член 504, параграф 4 от Регламент № 2454/93 и член 259, параграф 5, първа алинея от Регламента за изпълнение са еквивалентни разпоредби и като е възприел по този начин тълкуване на втората разпоредба, което е идентично на установеното от Съда в това решение по отношение на първата разпоредба, в смисъл, че заключенията на комитета, установен с Регламент 2913/92, нямат задължителна сила за националните митнически органи.
В това отношение е достатъчно да се отбележи, че с оглед на съображенията, изложени в точки 56—69 от настоящото решение, Общият съд не е допуснал грешка при прилагане на правото, като е приел в точки 60 и 61 от обжалваното определение, че тълкуването на член 504, параграф 4 от Регламент № 2454/93, възприето от Съда в решение Friesland Coberco, остава релевантно за тълкуването на член 259, параграф 5, първа алинея от Регламента за изпълнение, като се има предвид, че тези две разпоредби могат да се квалифицират като еквивалентни.
При това положение не могат да се приемат и доводите на жалбоподателите, с които те целят да докажат, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като е постановил, че тълкуването на член 504, параграф 4 от Регламент № 2454/93, възприето от Съда в решение Friesland Coberco, остава релевантно за тълкуването на член 259, параграф 5 от Регламента за изпълнение, приложим в настоящия случай.
От това следва, че третото правно основание също трябва да се отхвърли по същество.
По петото основание
Доводи на страните
С настоящото основание жалбоподателите поддържат, че Общият съд е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е установил, че те са пряко и лично засегнати от спорното заключение по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.
Комисията счита, че това правно основание е неотносимо и във всички случаи следва да се отхвърли по същество.
Съображения на Съда
След като Общият съд правилно е приел, че спорното заключение не представлява обжалваем акт по смисъла на член 263 ДФЕС, той не може да бъде упрекнат, че е допуснал грешка при прилагане на правото, като не е разгледал дали жалбоподателите са били пряко и лично засегнати от такъв акт по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС. Всъщност, тъй като не е насочена срещу обжалваем акт, жалбата може само да бъде отхвърлена като недопустима, и то дори да се предположи, както поддържат жалбоподателите, че те са пряко и лично засегнати от спорното заключение.
От това следва, че петото правно основание трябва да се отхвърли по същество.
Тъй като нито едно от петте основания по жалбата не е уважено, тя трябва да се отхвърли в нейната цялост.
По съдебните разноски
Съгласно член 184, параграф 2 от Процедурния правилник на Съда, когато жалбата е неоснователна, Съдът се произнася по съдебните разноски.
Съгласно член 138, параграф 1 от този процедурен правилник, приложим в производството по обжалване по силата на член 184, параграф 1 от същия правилник, загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане.
Тъй като Комисията е поискала присъждане на разноски по делото и жалбоподателите са загубили делото, те трябва да бъдат осъдени да понесат направените от тях разноски и да заплатят тези, направени от Комисията.

По изложените съображения Съдът (четвърти състав) реши:

1)
Отхвърля жалбата по дело C‑572/18 P.

2)
Осъжда thyssenkrupp Electrical Steel GmbH и thyssenkrupp Electrical Steel Ugo да понесат освен направените от тях съдебни разноски и тези на Европейската комисия.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.