CELEX: 62016TJ0107
Eiropas Savienības preču zīme
Spēkā neesamības atzīšanas process
Grafiska Eiropas Savienības preču zīme “AIR HOLE FACE MASKS YOU IDIOT”
Ļaunticība
Regulas (EK) Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkts
Grozīšanas pilnvaras

Tiesvedības priekšvēsture
2010. gada 1. jūlijā
sindustrysurf, SL
Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma birojam (
EUIPO
) iesniedza Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, pamatojoties uz Padomes 2009. gada 26. februāra Regulu (EK) Nr. 207/2009 par Eiropas Savienības preču zīmi (
OV 2009, L 78, 1. lpp.
).
Reģistrācijai pieteiktā preču zīme ir šāds melnbalts grafisks apzīmējums:
Preces, attiecībā uz kurām ir pieteikta reģistrācija, ietilpst 25. un 28. klasē atbilstoši pārskatītajam un grozītajam 1957. gada 15. jūnija Nicas Nolīgumam par preču un pakalpojumu starptautisko klasifikāciju preču zīmju reģistrācijas vajadzībām un attiecībā uz katru no šīm klasēm atbilst šādam aprakstam:
—
25. klase: “termoapģērbs”;
—
28. klase: “spēles, rotaļlietas; vingrošanas un sporta preces, kas nav ietvertas citās klasēs; Ziemassvētku eglīšu rotājumi”.
Apstrīdētā preču zīme tika reģistrēta kā Savienības preču zīme 2010. gada 28. oktobrī ar numuru 9215427 attiecībā uz visām iepriekš minētajām precēm.
2013. gada 26. jūlijā prasītāja
Airhole Facemasks, Inc
. iesniedza
EUIPO
pieteikumu par šīs preču zīmes atzīšanu par spēkā nesošu attiecībā uz visām precēm, saistībā ar kurām tā bija reģistrēta. Minētā pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu pamatojumam bija norādīti pamati, kas ir paredzēti Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta b) apakšpunktā, kurš aplūkots kopā ar minētās regulas 8. panta 3. punktu un 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu.
Pirmkārt, prasītāja būtībā apgalvoja, ka
sindustrysurf
reģistrēja apstrīdēto preču zīmi savā vārdā bez tās piekrišanas, ņemot vērā, ka šī piekrišana attiecās vienīgi uz [reģistrācijas pieteikuma] iesniegšanu prasītājas vārdā. Turklāt
sindustrysurf
kā prasītājas aģentam vai pārstāvim bija jāievēro vispārējās lojalitātes pienākums pret to un tās komerciālajām interesēm, un līdz ar to tā nekādi nevarēja attaisnot apstrīdētās preču zīmes reģistrēšanu savā vārdā. Otrkārt, prasītāja apgalvo, ka
sindustrysurf
rīkojās ļaunticīgi, iesniedzot apstrīdēto preču zīmi savā vārdā.
Ar 2014. gada 30. jūlija lēmumu Anulēšanas nodaļa atzina apstrīdēto preču zīmi par pilnībā spēkā neesošu un uzdeva
sindustrysurf
atlīdzināt izdevumus. Konkrēti Anulēšanas nodaļa secināja, ka
sindustrysurf
, iesniedzot apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, ir rīkojusies ļaunticīgi.
2014. gada 29. septembrī
sindustrysurf
iesniedza
EUIPO
apelācijas sūdzību par Anulēšanas nodaļas lēmumu.
Ar 2016. gada 18. janvāra lēmumu (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”)
EUIPO
Apelācijas ceturtā padome apmierināja apelācijas sūdzību un atcēla Anulēšanas nodaļas lēmumu. Pirmkārt, Apelāciju padome uzskatīja, ka, tā kā nav izpildīti Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punktā paredzētie nosacījumi, pieteikums par spēkā neesamības atzīšanu, kas balstīts uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta b) apakšpunktu, nevar tikt apmierināts. No vienas puses, tā uzskatīja, ka nav nekādu pierādījumu par “pilnvarotā/pilnvarnieka” attiecību esamību starp lietas dalībniekiem, jo prasītāja nav izskaidrojusi, kādā ziņā izplatīšanas līgums, kas noslēgts 2009. gadā pirms tās izveidošanas, starp
Endeavor Snowboards Inc
. un
sindustrysurf
(turpmāk tekstā – “izplatīšanas līgums”) var pierādīt šādu attiecību esamību. Turklāt šajā līgumā nav nekādas norādes uz apstrīdēto preču zīmi. No otras puses, nekas nepierāda, ka prasītāja nebija piekritusi apstrīdētās preču zīmes iesniegšanai. Otrkārt, Apelāciju padome uzskatīja, ka pieteikums par preču zīmes spēkā neesamību, kas pamatots ar Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu, arī nevar tikt apmierināts, jo nekas
sindustrysurf
rīcībā, iesniedzot apstrīdēto preču zīmi, neliecināja, ka tā rīkojas ļaunticīgi. Pirmām kārtām Apelāciju padome uzskatīja, ka apstrīdētā preču zīme tika iesniegta ar prasītājas piekrišanu. Otrām kārtām tas, ka apstrīdētās preču zīmes iesniegšanas brīdī
sindustrysurf
zināja, ka to jau izmanto prasītāja un citi izplatītāji, pats par sevi nav pietiekams, lai pierādītu ļaunticību. Trešām kārtām nekas nepierāda, ka
sindustrysurf
bija iesniegusi apstrīdēto preču zīmi savā vārdā ar nodomu to izmantot pret prasītāju.
Lietas dalībnieku prasījumi
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prioritāri – grozīt apstrīdēto lēmumu un atzīt apstrīdēto preču zīmi par spēkā neesošu;
—
pakārtoti – atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
piespriest
sindustrysurf
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saistībā ar šo prasību, procesu Apelācijas padomē un Anulēšanas nodaļā.
EUIPO
prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
—
prioritāri – noraidīt prasību un piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus;
—
pakārtoti – atcelt apstrīdēto lēmumu un piespriest tai segt savus tiesāšanās izdevumus pašai.
Juridiskais pamatojums
Prasības pamatojumam prasītāja izvirza piecus pamatus. Pirmais pamats saistīts ar to, ka Apelācijas padome ir kļūdaini interpretējusi to, ka izplatīšanas līgumā nav norādes uz “apzīmējumu
Airhole
”. Saistībā ar otro pamatu tiek apgalvots par Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta un 53. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu. Trešā pamata ietvaros tiek apgalvots par Apelāciju padomes kļūdu saistībā ar attiecību starp lietas dalībniekiem būtību. Ar ceturto pamatu tiek apgalvots par Apelāciju padomes kļūdu saistībā ar prasītājas piekrišanas apjomu apstrīdētās preču zīmes iesniegšanas brīdī. Saistībā ar piekto pamatu tiek apgalvots par Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.
Vispārējā tiesa uzskata par lietderīgu prasītājas izvirzītos piecus pamatus apvienot divos pamatos, jo visi četri pirmie izvirzītie pamati attiecas uz Regulas Nr. 207/2009 53. panta 1. punkta b) apakšpunkta, lasot tos kopsakarā ar minētās regulas 8. panta 3. punktu, pārkāpumu. Tādējādi pirmais pamats būs saistīts ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta un 53. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu. Otrais pamatu būs saistīts ar Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.
Turklāt katrs no spēkā neesamības pamatiem, uz kuriem Apelācijas padome balstījusi apstrīdēto lēmumu un kurus prasītāja norādījusi savā prasībā, ir pietiekams, lai atzītu apstrīdētās preču zīmes spēkā neesamību. Šajā kontekstā vispirms tiks izvērtēts otrais pamats saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu un vajadzības gadījumā tiks izvērtēts pirmais pamats saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta un 53. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.
Par otro pamatu – Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu
Prasītāja būtībā apgalvo, ka Apelācijas padome apstrīdētā lēmuma 25. punktā kļūdaini uzskatīja, ka vienkārši tas, ka
sindustrysurf
zināja, ka apstrīdēto preču zīmi jau izmantoja prasītāja un citi izplatītāji Eiropas Savienībā, nav pietiekami, lai pierādītu tās ļaunticību. Turklāt Apelācijas padome uzskatīja, ka nekas nepierādīja, ka
sindustrysurf
bija nodoms izmantot apstrīdēto preču zīmi pret prasītāju. Taču
sindustrysurf
esot rīkojusies tādā veidā, ar kuru tā esot pārkāpusi savus līgumiskos pienākumus, lūdzot reģistrēt apstrīdēto preču zīmi. Tādēļ no tā varot tikt secināts, ka tai bija nodoms netaisnīgi piesavināties prasītājas mantu. Tādēļ tā esot rīkojusies tā, ka principā neesot ievērotas komercdarbības jomā vispārīgi atzītas normas un esot notikusi atkāpšanās no principiem, kuri atzīti ētiskas rīcības vai godīgas komercprakses jomā. Tādējādi Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas pieteikums esot iesniegts ļaunticīgi.
EUIPO
būtībā apgalvo, ka, ja Vispārējā tiesa līdzīgi kā Apelācijas padome uzskatītu, ka
sindustrysurf
iesniedza apstrīdēto preču zīmi savā vārdā ar prasītājas piekrišanu, tad jebkāda ļaunticības iespējamība būtu izslēgta. Līdz ar to prasība atcelt tiesību aktu, kas pamatota ar Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu, būtu jānoraida. Taču, ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka
sindustrysurf
iesniedza apstrīdēto preču zīmi savā vārdā bez prasītājas piekrišanas, tad apstrīdētais lēmums būtu jāatceļ.
Vispirms ir jāatgādina, ka Eiropas Savienības preču zīmes reģistrācijas sistēma ir balstīta uz Regulas Nr. 207/2009 8. panta 2. punktā ietverto principu, saskaņā ar kuru ekskluzīvās tiesības tiek piešķirtas pirmajam iesniedzējam. Atbilstoši šim principam preču zīmi var reģistrēt kā Eiropas Savienības preču zīmi vienīgi ar nosacījumu, ka to neliedz agrāka preču zīme, kas tostarp ir Eiropas Savienības preču zīme vai dalībvalstī vai Beniluksa Preču zīmju birojā reģistrēta preču zīme, vai preču zīme, kas reģistrēta atbilstoši starptautiskiem nolīgumiem, kuri ir spēkā dalībvalstī, vai arī preču zīme, kas reģistrēta atbilstoši starptautiskiem nolīgumiem, kuri ir spēkā Savienībā. Savukārt, neskarot iespējamu Regulas Nr. 207/2009 8. panta 4. punkta piemērošanu, tas vien, ka trešā persona ir izmantojusi nereģistrētu preču zīmi, neliedz kā Eiropas Savienības preču zīmi reģistrēt identisku vai līdzīgu preču zīmi attiecībā uz identiskiem vai līdzīgiem pakalpojumiem (skat. spriedumu, 2016. gada 28. janvāris,
Gugler France
/ITSB –
Gugler
(“GUGLER”),
T‑674/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:44
,
70.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šī principa piemērošanā ievieš niansi tostarp Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkts, saskaņā ar kuru Eiropas Savienības preču zīmi atzīst par spēkā neesošu gadījumos, kad
EUIPO
ir iesniegts attiecīgs pieteikums, vai pamatojoties uz pretprasību lietas izskatīšanas procesā par pārkāpumu, ja pieteikuma iesniedzējs, iesniedzot preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, ir rīkojies ļaunticīgi. Pieteikuma par spēkā neesamības atzīšanu iesniedzējam, kas vēlas atsaukties uz šo absolūto spēkā neesamības pamatu, ir jāpierāda apstākļi, kas ļauj secināt, ka Eiropas Savienības preču zīmes īpašnieks, iesniedzot šīs preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, ir rīkojies ļaunticīgi (skat. spriedumu, 2016. gada 28. janvāris, GUGLER,
T‑674/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:44
,
71.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktā paredzētais “ļaunprātības [ļaunticības]” jēdziens tiesību aktos nav ne definēts, ne noteikts tā apjoms, tas pat nekādi nav aprakstīts (skat. spriedumu, 2016. gada 28. janvāris, GUGLER,
T‑674/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:44
,
72.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā ir jānorāda, ka 2009. gada 11. jūnija spriedumā Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
53.
punkts) Tiesa sniedza vairākus precizējumus par veidu, kādā ir jāinterpretē Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktā minētais ļaunticības jēdziens. Tādējādi, lai novērtētu pieteikuma iesniedzēja ļaunticības esamību šīs tiesību normas izpratnē, ir jāņem vērā visi faktori, kuriem ir nozīme izskatāmajā lietā un kuri pastāvēja brīdī, kad tika iesniegts pieteikums par apzīmējuma kā Eiropas Savienības preču zīmes reģistrāciju, it īpaši, pirmkārt, apstāklis, ka pieteikuma iesniedzējs zināja vai tam bija jāzina, ka trešā persona vismaz vienā dalībvalstī izmanto identisku vai līdzīgu apzīmējumu attiecībā uz identisku vai līdzīgu preci vai pakalpojumu, kas var izraisīt sajaukšanas iespēju ar apzīmējumu, kura reģistrācija tiek lūgta, otrkārt, pieteikuma iesniedzēja nodoms liegt šai trešajai personai turpināt izmantot šādu apzīmējumu, kā arī, treškārt, juridiskās aizsardzības apmērs, kāds ir trešās personas apzīmējumam un apzīmējumam, kura reģistrācija tiek lūgta (skat. spriedumu, 2016. gada 28. janvāris, GUGLER,
T‑674/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:44
,
73.
un
74.
punkts).
Tādējādi no Tiesas formulējuma 2009. gada 11. jūnija spriedumā Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
,
53.
punkts) izriet, ka tajā uzskaitītie faktori ir vienīgi piemēri, kas ilustratīvi izraudzīti no visiem elementiem, kurus var ņemt vērā, lai izlemtu, vai reģistrācijas pieteikuma iesniedzējs, iesniedzot preču zīmes reģistrācijas pieteikumu, ir rīkojies iespējami ļaunticīgi (skat. spriedumu, 2016. gada 28. janvāris, GUGLER,
T‑674/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:44
,
75.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādēļ ir jāuzskata, ka visaptverošā vērtējumā, kas veikts saskaņā ar Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu, tāpat var tikt ņemta vērā apstrīdētā apzīmējuma izcelsme un tā izmantošana kopš tā radīšanas, kā arī uzņēmējdarbības loģika, ar kādu iesniegts pieteikums reģistrēt šo apzīmējumu kā Eiropas Savienības preču zīmi, kā arī notikumu hronoloģija saistībā ar minēto iesniegšanu (skat. spriedumu, 2016. gada 28. janvāris, GUGLER,
T‑674/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:44
,
76.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāizvērtē, vai Apelācijas padome apstrīdētajā lēmumā kļūdaini uzskatīja, ka pieteikums par preču zīmes spēkā neesamību, kas pamatots ar Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunktu, arī nevar tikt apmierināts, jo nekas
sindustrysurf
rīcībā, iesniedzot apstrīdēto preču zīmi, neliecināja, ka tā rīkojas ļaunticīgi. Precīzāk, pirmkārt, Apelācijas padome uzskatīja, ka
sindustrysurf
apstrīdēto preču zīmi iesniedza savā vārdā ar prasītājas piekrišanu. Sarakste, kas starp lietas dalībniekiem notikusi pirms un pēc preču zīmes iesniegšanas, apstiprina, ka [reģistrācijas pieteikuma] iesniegšanas brīdī prasītāja uzskatīja
sindustrysurf
par atbildīgu par apstrīdētās preču zīmes aizsardzību. Otrkārt, tas, ka
sindustrysurf
apstrīdētās preču zīmes [reģistrācijas pieteikuma] iesniegšanas brīdī zināja, ka to jau izmanto prasītāja un citi izplatītāji, pats par sevi nav pietiekams, lai pierādītu ļaunticību. Treškārt, nekas nepierādīja, ka
sindustrysurf
bija iesniegusi apstrīdēto preču zīmi savā vārda ar nodomu to izmantot pret prasītāju.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka starp procesa
EUIPO
dalībniekiem nav strīda par to, ka
sindustrysurf
iesniedza apstrīdēto preču zīmi pēc prasītājas lūgumu. Taču šie dalībnieki nav vienisprātis par to, vai šis lūgumus, kas pausts 2010. gada 22. jūnija sarakstē starp
Max Jenke
,
Endeavor Design Inc
. prezidentu, prasītājas izpilddirektoru un
Endeavor Snowboards
direktoru, un
Iker Gomez
,
sindustrysurf
direktoru, ietvēra šīs preču zīmes iesniegšanu
sindustrysurf
vārdā, nevis prasītājas vārdā.
Taču ir jākonstatē, ka, pretēji tam, ko Apelācijas padome apgalvo apstrīdētajā lēmumā, nekas sarakstē pirms apstrīdētās preču zīmes iesniegšanas neliecina, ka prasītāja skaidri, precīzi un bez nosacījumiem ir piekritusi šai iesniegšanai
sindustrysurf
vārdā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 29. novembris, Adamowski/ITSB – Fagumit (FAGUMIT),
T‑537/10 un T‑538/10
,
EU:T:2012:634
,
23.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, sarakste pirms iesniegšanas liecina vienīgi par to, ka apstrīdētā preču zīme tika iesniegta pēc prasītājas lūguma. Šajā sarakstē nekādā veidā nav pausta prasītājai piekrišana apstrīdētās preču zīmes reģistrēšanai
sindustrysurf
vārdā. Turklāt no frāzes “pagaidām turpināsim ar
Airhole
” nevar tikt izsecināta prasītājas skaidra, precīza un beznosacījuma piekrišana šīs preču zīmes reģistrēšanai
sindustrysurf
vārdā.
Turklāt šī sarakste arī ataino prasītājas nodomu iesniegt apstrīdēto preču zīmi savā vārdā. Tā liecina, no vienas puses, ka iniciatīva un lēmums veikt iesniegšanu nāca vienīgi no prasītājas un, no otras puses, ka tā paredzēja segt tās izmaksas.
Otrkārt, pretēji Apelācijas padomes secinājumam, sarakste pēc iesniegšanas vienīgi apstiprina vērtējumu, saskaņā ar kuru prasītājas sniegtā piekrišana attiecās vienīgi uz apstrīdētās preču zīmes iesniegšanu. Tiklīdz prasītāja uzzināja par šīs preču zīmes reģistrāciju, tā tieši pieprasīja
sindustrysurf
tās nodošanu, kura bez iebildumiem apņēmās to nekavējoties veikt. Šajos apstākļos nav nozīmes, ka prasītājai vajadzēja gandrīz gadu, lai atklātu, ka apstrīdētā preču zīme ir tikusi reģistrēta
sindustrysurf
vārdā, jo prasītāja katrā ziņā nebija tam piekritusi.
Turklāt, kā to pamatoti norāda prasītāja, Apelācijas padomei esot bijusi jāvērtē tās piekrišana, ņemot vērā lietas objektīvos apstākļus.
Šajā ziņā, pirmkārt, ir svarīgi uzsvērt, ka pirmām kārtām apstrīdētā preču zīme ir identiska ar preču zīmi, kuru kopš 2006. gada ASV un Kanādā tostarp izmantoja prasītājas mātesuzņēmums un māsasuzņēmums
Endeavor Design
un
Endeavor Snowboards
, un otrām kārtām preces, kuras norādītās apstrīdētās preču zīmes reģistrācijas pieteikumā, ir identiskas vai cieši saistītas ar precēm, kuras apver šī preču zīme.
Otrkārt, iepriekš 30. punktā pēdējā norādītā preču zīme tika reģistrēta prasītājas vārdā ASV un Kanādā pirms apstrīdētās preču zīmes iesniegšanas.
Treškārt,
sindustrysurf
saskaņā ar izplatīšanas līgumu bija preču, kuras projektējusi un ražojusi
Endeavor Snowboards
ar reģistrētajām preču zīmēm “Airhole Ninja Masks” un “Endeavor Snowboards”, ekskluzīvais izplatītājs Beļģijā, Vācijā, Spānijā, Francijā, Itālijā, Luksemburgā un Nīderlandē.
Ceturtkārt, izplatīšanas līgumā bija paredzēts, ka izplatītāja galvenais mērķis ir glabāt, pārdot un veikt apkopi dažādām precēm, kas paredzētas, lai nodarbotos ar snovbordu. Šī līguma 11. pantā attiecībā uz nosaukumu un preču zīmju izmantošanu tostarp ir paredzēts, ka izplatītājs nevar izmantot nekādu
Endeavor
piederošu logo, reklāmu vai preču zīmi pārdošanas vai reklāmas mērķiem bez tās tiešas un rakstveida piekrišanas.
Piektkārt, izplatīšanas līgums vēl joprojām bija spēkā apstrīdētās preču zīmes iesniegšanas un lūguma to nodot mātesuzņēmumam brīdī.
No tā izriet, ka apstrīdēto preču zīmi viegli varēja uztvert kā tādu, kas no prasītājas skatpunkta iekļaujas komerciālajā loģikā, kas paredzēta, lai tās preču zīmes aizsardzību attiecinātu uz Savienības teritoriju.
Līdz ar to Apelāciju padome nepamatoti ir uzskatījusi, ka
sindustrysurf
apstrīdēto preču zīmi iesniedza savā vārdā ar prasītājas piekrišanu.
Turklāt ir jākonstatē, ka
sindustrysurf
, iesniedzot apstrīdēto preču zīmi savā vārdā, vēlējās uzurpēt prasītājas tiesības.
Vispirms
sindustrysurf
nevarēja pamatoties ne uz kādām agrākām tiesībām attiecībā pret apstrīdēto preču zīmi. Ir konstatēts, ka kopš 2006. gada prasītājas mātesuzņēmums un māsasuzņēmums šo preču zīmi ir izmantojušas ASV un Kanādā un ka tā saistībā ar šīm valstīm ir reģistrēta prasītājas vārdā pirms apstrīdētās preču zīmes.
Turpinājumā
sindustrysurf
saskaņā ar izplatīšanas līgumu apstrīdētās preču zīmes iesniegšanas brīdī bija pilnībā informēta par identiskas preču zīmes esamību un ka to izmanto prasītājas mātesuzņēmums un meitasuzņēmums.
Visbeidzot
sindustrysurf
izplatīšanas tiesības saskaņā ar izplatīšanas līgumu bija strikti materiāltiesiski un teritoriāli ierobežotas. No vienas puses, izplatītāja galvenais mērķis bija glabāt, pārdot un veikt apkopi dažādām precēm, kas paredzētas, lai nodarbotos ar snovbordu. Turklāt
sindustrysurf
nevarēja izmantot nekādu
Endeavor
piederošu logo, reklāmu vai preču zīmi pārdošanas vai reklāmas mērķiem bez tās tiešas un rakstveida piekrišanas. No otras puses, tās izplatīšanas tiesības bija attiecinātas vienīgi uz sešām Savienības valstīm. Kā Apelācijas padome to ir norādījusi apstrīdētā lēmuma 16. punktā, izplatīšanas līguma parakstīšanas brīdī apstrīdēto preču zīmi jau izmantoja
Endeavor
izplatītājs Apvienotajā Karalistē.
Turklāt ir jāpiebilst, ka
sindustrysurf
attieksme pēc apstrīdētās preču zīmes iesniegšanas apstiprina šo vērtējumu, saskaņā ar kuru tā vēlējās piesavināties prasītājas tiesības. Pirmkārt, no lietas materiāliem izriet, ka
sindustrysurf
nebija informējusi prasītāju ne par apstrīdētās preču zīmes iesniegšanu, ne par tā reģistrāciju savā vārdā. Šī informācija prasītājai kļuva zināma vienīgi tad, kad tā interesējās par šīs preču zīmes aizsardzību. Otrkārt, sarakstē pēc apstrīdētās preču zīmes iesniegšanas
sindustrysurf
tieši uzņēmās veikt tās nodošanu, kuru tā nekad nepaveica. Treškārt,
sindustrysurf
pāris nedēļas pēc tam, kad bija pasliktinājušās attiecības ar prasītāju, brīdināja prasītāju, kā arī citus tās preču izplatītājus Savienībā, lai tiktu izbeigta apstrīdētās preču zīmes izmantošana, pretējā gadījumā paredzot celt prasību saistībā ar preču zīmes pārkāpumu.
Ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, pēc visaptveroša vērtējuma, kurā ņemti vērā visi atbilstošie faktori, ir jāsecina, ka
sindustrysurf
nebija nekāda leģitīma iemesla iesniegt apstrīdēto preču zīmi savā vārdā un ka līdz ar to Apelācijas padome ir nepamatoti secinājusi par tās ļaunticības neesamību.
No tā izriet, ka šis pamats ir jāapmierina.
Tā kā Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpums ir pietiekams, lai atceltu apstrīdēto lēmumus, nav jāizvērtē pirmais pamats saistībā ar Regulas Nr. 207/2009 8. panta 3. punkta un 53. panta 1. punkta b) apakšpunkta pārkāpumu.
Par lūgumu grozīt apstrīdēto lēmumu
Ir jāatgādina, ka Vispārējai tiesai atbilstoši Regulas Nr. 207/2009 65. panta 3. punktam atzītās grozīšanas pilnvaras nepiešķir tai pilnvaras veikt vērtējumu, attiecībā uz kuru apelācijas padome vēl nav paudusi nostāju. Līdz ar to [lēmumu] grozīšanas pilnvaru īstenošana principā ir veicama vienīgi situācijās, kurās Vispārējā tiesa pēc apelācijas padomes veiktā vērtējuma pārbaudes var, pamatojoties uz konstatētajiem faktiskajiem un tiesību apstākļiem, noteikt, kāds lēmums apelācijas padomei bija jāpieņem (spriedums, 2011. gada 5. jūlijs, Edwin/ITSB,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
,
72.
punkts; skat. arī spriedumu, 2016. gada 28. janvāris, GUGLER,
T‑674/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:44
,
100.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lūgums veikt grozīšanu nenozīmē lūgt Vispārējai tiesai, lai tā noteiktu
EUIPO
kādu pienākumu veikt darbību vai atturēties no tās; tas būtu
EUIPO
adresēts rīkojums. Tieši pretēji, tas nozīmē, ka Vispārējai tiesai, tāpat kā apelācijas padomei, jālemj, vai apstrīdētā preču zīme ir jāatceļ no Regulas Nr. 207/2009 52. panta 1. punkta b) apakšpunkta viedokļa (skat. spriedumu, 2016. gada 28. janvāris, GUGLER,
T‑674/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:44
,
98.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šāds lēmums ietilpst pasākumos, ko Vispārējā tiesa principā var veikt, pamatojoties uz savām grozīšanas pilnvarām (skat. spriedumu, 2016. gada 28. janvāris, GUGLER,
T‑674/13
, nav publicēts,
EU:T:2016:44
,
98.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā ir jānorāda, ka Apelācijas padome apstrīdētajā lēmumā ir paudusi savu nostāju saistībā ar ļaunticības izvērtēšanu (apstrīdētā lēmuma 22.–27. punkts), līdz ar to Vispārējai tiesai ir pilnvaras grozīt minēto lēmumu šajā aspektā.
No iepriekš 26.–44. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Apelācijas padomei bija jākonstatē, kā to bija darījusi Anulēšanas nodaļa,
sindustrysurf
ļaunticība apstrīdētās preču zīmes iesniegšanas brīdī. Tādējādi ir jākonstatē, ka, ņemot vērā visu iepriekš izklāstīto, ir izpildīti nosacījumi, lai Vispārējā tiesa īstenotu grozīšanas pilnvaras.
Līdz ar to, grozot apstrīdēto lēmumu, ir jānoraida
sindustrysurf
celtā prasība par Anulēšanas nodaļas lēmumu, ar kuru apstrīdētā preču zīme ir atzīta par spēkā neesošu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Izskatāmajā lietā spriedums
EUIPO
ir nelabvēlīgs, taču prasītāja nav lūgusi tam piespriest atlīdzināt tiesāšanās izdevumus. Līdz ar to katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats. Turklāt, tā kā
sindustrysurf
nav lietas dalībniece šajā instancē, prasītājas prasījumi, lai tai tiktu piespriests atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ir jānoraida.
Prasītāja ir arī lūgusi, lai
sindustrysurf
tiktu piespriest atlīdzināt izdevumus, kas radušies procesā Apelācijas padomē un Anulēšanas nodaļā. Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta 190. panta 2. punktu nepieciešamos izdevumus, kas lietas dalībniekiem ir radušies, izskatot lietu apelācijas padomē, uzskata par atlīdzināmiem tiesāšanās izdevumiem. Tomēr tas neattiecas uz izdevumiem, kas radušies procesā Anulēšanas nodaļā. Tādējādi prasītājas prasījums attiecībā uz izdevumiem saistībā ar procesu Anulēšanas nodaļā, kas nav uzskatāmi par atlīdzināmiem izdevumiem, ir nepieņemams. Saistībā ar prasījumu piespriest
sindustrysurf
atlīdzināt izdevumus procesā Apelācijas padomē tai ir jāpiespriež atlīdzināt prasītājas izdevumus procesā Apelācijas padomē.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (otrā palāta)
nospriež:

1)
atcelt un grozīt Eiropas Savienības Intelektuālā īpašuma biroja (
EUIPO
) Apelācijas ceturtās padomes 2016. gada 18. janvāra lēmumu lietā R 2547/2014‑4 attiecībā uz spēkā neesamības atzīšanas procesu starp
Airhole Facemasks, Inc
.
un
sindustrysurf, SL
tādējādi, ka apelācijas sūdzība, ko
sindustrysurf
iesniegusi
EUIPO
par Anulēšanas nodaļas 2014. gada 30. jūlija lēmumu, ir noraidīta
;

2)
Airhole Facemasks
un
EUIPO
paši sedz savus tiesāšanās izdevumus, kas radušies Vispārējā tiesā;

3)
sindustrysurf
atlīdzina izdevumus, kas
Airhole Facemasks
radušies procesā
EUIPO
Apelācijas padomē;

4)
prasību pārējā daļā noraidīt.

Prek
Schalin
Costeira
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 16. maijā.
[Paraksti]
(
)	Tiesvedības valoda – angļu.