CELEX: 62019CJ0702
Pritožba
Konkurenca
Omejevalni sporazum
Trg živilske embalaže za prodajo na drobno
Sklep o ugotovitvi kršitve člena 101 PDEU
Uredba (ES) št. 1/2003
Člen 23
Člen 6 Evropske konvencije o človekovih pravicah
Temeljna pravica do poštenega sojenja
Načelo enakosti orožij
Pravica do ,soočenja‘
Zaslišanje prič
Obrazložitev
Enotna in trajajoča kršitev
Zgornja meja globe

Družbi Silver Plastics GmbH & Co. KG in Johannes Reifenhäuser Holding GmbH & Co. KG s pritožbo predlagata razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 11. julija 2019, Silver Plastics in Johannes Reifenhäuser/Komisija (
T‑582/15
, neobjavljena, v nadaljevanju: izpodbijana sodba,
EU:T:2019:497
), s katero je to zavrnilo njuno tožbo za, primarno, razglasitev delne ničnosti Sklepa Komisije C(2015) 4336 final z dne 24. junija 2015 v zvezi s postopkom na podlagi člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma EGP (Zadeva AT.39563 – živilske embalaže za prodajo na drobno) (v nadaljevanju: sporni sklep) in, podredno, znižanje zneska glob, ki so jima bile naložene s tem sklepom.
Pravni okvir
Člen 23(2) in (3) Uredbe Sveta (ES) št. 1/2003 z dne 16. decembra 2002 o izvajanju pravil konkurence iz členov [101] in [102 PDEU] (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 8, zvezek 2, str. 205) določa:
„2.   Komisija lahko podjetjem in podjetniškim združenjem z odločbo naloži globe, kadar naklepno ali iz malomarnosti:
(a)
kršijo člen [101 ali 102 PDEU],
[…]
Za vsako podjetje ali podjetniško združenje, udeleženo pri kršitvi, globa ne presega 10 % njegovega celotnega prometa v predhodnem poslovnem letu.
[…]
3.   Pri določanju višine globe se upošteva teža, pa tudi trajanje kršitve.“
Dejansko stanje
Dejansko stanje je navedeno v točkah od 1 do 10 izpodbijane sodbe, za potrebe tega postopka pa ga je mogoče povzeti tako.
Prva pritožnica, družba Silver Plastics, je družba, ki proizvaja in dobavlja različne proizvode živilske embalaže, katere 99,75 % deležev je bilo v času dejanskega stanja, zaradi katerega je bil sprejet sporni sklep, v lasti druge pritožnice, družbe Johannes Reifenhäuser Holding.
Iz točk od 2 do 6 izpodbijane sodbe je razvidno, da je Evropska komisija na podlagi prijave zaradi prizanesljivosti, ki jo je 18. marca 2008 vložilo podjetje, ki ga sestavlja skupina, katere matična družba je družba Linpac Group Ltd (v nadaljevanju: Linpac), začela postopek na podlagi člena 101 PDEU in člena 53 Sporazuma o Evropskem gospodarskem prostoru z dne 2. maja 1992 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 11, zvezek 52, str. 3, v nadaljevanju: Sporazum EGP) v sektorju živilske embalaže za prodajo na drobno, ki je privedel do sprejetja spornega sklepa.
Kot je Splošno sodišče navedlo v točkah 7 in 8 izpodbijane sodbe, je Komisija s tem sklepom ugotovila, da so bile družbe, ki delujejo v zgoraj navedenem sektorju, v obdobjih med letoma 2000 in 2008 udeležene pri enotni in trajajoči kršitvi, sestavljeni iz petih ločenih kršitev, ki so bile razmejene glede na geografsko območje, v katerem so delovale, in sicer na Italijo, jugozahodno Evropo, severozahodno Evropo (v nadaljevanju: SZE), srednjo in vzhodno Evropo ter Francijo (v nadaljevanju: zadevna kršitev). Zadevni proizvodi so bili pladnji za pakiranje živil za prodajo na drobno iz polistirena, v zvezi z omejevalnim sporazumom v SZE pa trdni pladnji.
Natančneje, kot je Splošno sodišče opozorilo v točki 10 izpodbijane sodbe, je bilo v izreku spornega sklepa navedeno:
„Člen 1
[…]
3.   Ta podjetja so kršila člen 101 [PDEU] in člen 53 Sporazuma [o Evropskem gospodarskem prostoru] s tem, da so bila v navedenih obdobjih udeležena pri enotni in trajajoči kršitvi, sestavljeni iz več ločenih kršitev, ki se nanaša na pladnje iz polistirena in trdne pladnje za sektor živilske embalaže za prodajo na drobno in ki zajema ozemlje [SZE]:
[…]
(d)
Silver Plastics […] in [Johannes Reifenhäuser Holding] od 13. junija 2002 do 29. oktobra 2007.
[…]
5.   Ta podjetja so kršila člen 101 [PDEU] s tem, da so bila v navedenih obdobjih udeležena pri enotni in trajajoči kršitvi, sestavljeni iz več ločenih kršitev, ki se nanaša na pladnje iz polistirena za sektor živilske embalaže za prodajo na drobno in ki zajema ozemlje Francije:
[…]
(e)
Silver Plastics […] in [Johannes Reifenhäuser Holding] od 29. junija 2005 do 5. oktobra 2005.
Člen 2
[…]
3.   Za kršitev iz člena 1(3) se naložijo te globe:
[…]
(e)
Silver Plastics […] in [Johannes Reifenhäuser Holding] skupaj in solidarno: […] 20.317.000 [EUR].
[…]
5.   Za kršitev iz člena 1(5) se naložijo te globe:
[…]
(e)
Silver Plastics […] in [Johannes Reifenhäuser Holding] skupaj in solidarno: […] 893.000 [EUR];
[…]“
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Pritožnici sta 11. septembra 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložili tožbo za, primarno, razglasitev delne ničnosti spornega sklepa in, podredno, znižanje glob, ki so jima bile naložene. Ta tožba je bila zavrnjena z izpodbijano sodbo.
Natančneje, Splošno sodišče je v okviru analize prvega dela prvega tožbenega razloga pritožnic, s katerim sta ti v bistvu trdili, da Komisija ni predložila nobenega zanesljivega in zadostnega dokaza o obstoju sporazuma ali usklajenega ravnanja v SZE, v točkah od 44 do 66 izpodbijane sodbe med drugim preučilo trditve pritožnic, s katerimi sta ti izpodbijali udeležbo družbe Silver Plastics na protikonkurenčnem sestanku, ki je potekal 13. junija 2002. Splošno sodišče je po tej preučitvi v točki 67 izpodbijane sodbe menilo, da „čeprav ni mogoče izključiti določene dvoumnosti glede natančne ure začetka [drugega sestanka, ki je potekal isti dan in katerega cilj ni bil protikonkurenčen], obstaja dovolj dokazov o tem, da so se konkurenti, vključno z družbo Silver Plastics, sestali ob robu [tega drugega] sestanka, da bi razpravljali o strategijah v zvezi s cenami“.
Poleg tega je Splošno sodišče po preučitvi drugega dela prvega tožbenega razloga pritožnic, ki se je nanašal na neobstoj enotne in trajajoče kršitve v zvezi s trgom pladnjev iz polistirena in trdnih pladnjev v SZE, v točki 191 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je Komisija pravilno ugotovila, da je bila družba Silver Plastics udeležena pri tej enotni in trajajoči kršitvi.
Splošno sodišče je v okviru preučitve tretjega tožbenega razloga pritožnic, ki se je nanašal na kršitev načela enakosti orožij in pravice „do soočenja“, v točkah od 226 do 236 izpodbijane sodbe preučilo predlog pritožnic, naj zasliši pet prič in organizira navzkrižno zaslišanje ene od teh prič. V zvezi s tem je Splošno sodišče, kot izhaja iz točk od 232 do 234 izpodbijane sodbe, menilo, da ob upoštevanju dejstva, da sta pritožnici pred njim predložili in uporabili pisne izjave prič, katerih zaslišanje želita, iz trditev, ki sta jih pritožnici navedli v utemeljitev svojega predloga, ne izhaja, da bi lahko pričanja teh oseb pomenila dodano vrednost glede na dokaze, ki so bili že v spisu in ki so bili v skladu s točko 235 izpodbijane sodbe dovolj jasni. Zato je Splošno sodišče v točki 236 izpodbijane sodbe odločilo, da predlogu pritožnic za zaslišanje prič ni niti potrebno niti primerno ugoditi.
Splošno sodišče je v točkah od 255 do 279 izpodbijane sodbe preučilo peti tožbeni razlog pritožnic, ki se je nanašal na kršitev člena 23(2), prvi in drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 101(1) PDEU, ker je Komisija štela, da obe pritožnici tvorita gospodarsko enoto.
Splošno sodišče je glede tega v točkah 265 in 266 izpodbijane sodbe najprej ugotovilo, da pritožnici ne izpodbijata, da je imela družba Johannes Reifenhäuser Holding v obdobju, ki je zajemalo zadevno kršitev v SZE, v lasti 99,75 % kapitala družbe Silver Plastics, in da se je zato Komisija glede njiju lahko oprla na domnevo o izvajanju odločilnega vpliva prve družbe na drugo, ki je priznana v sodni praksi Sodišča. Dalje, Splošno sodišče je v točkah od 267 do 279 izpodbijane sodbe analiziralo različne trditve pritožnic ter v točkah 280 in 281 te sodbe ugotovilo, da ti nista predložili dokazov, s katerimi bi bilo mogoče to domnevo ovreči, tako da je treba peti tožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Nazadnje, Splošno sodišče je v točkah od 287 do 314 izpodbijane sodbe preučilo šesti tožbeni razlog pritožnic, s katerim sta se ti v bistvu sklicevali na kršitev člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003, ker naj bi Komisija pri opredelitvi prometa, upoštevnega za izračun zgornje meje 10 %, določene s to določbo, upoštevala promet družbe Reifenhäuser GmbH sp. Co. KG Maschinenfabrik (v nadaljevanju: Maschinenfabrik), čeprav družba Johannes Reifenhäuser Holding ob sprejetju spornega sklepa ni imela več deležev v tej družbi.
Splošno sodišče je v točkah od 307 do 310 izpodbijane sodbe zlasti menilo, da je Komisija, ker je bil sporni sklep sprejet 24. junija 2015, za družbo Johannes Reifenhäuser Holding pravilno določila zgornjo mejo globe, ki ji je bila naložena s spornim sklepom, na podlagi poslovnega leta 2013/2014, ki je bilo zadnje polno poslovno leto pred sprejetjem spornega sklepa. Okoliščina, da je bila oddelitev družbe Maschinenfabrik od družbe Johannes Reifenhäuser Holding ustrezno registrirana 28. maja 2015 z retroaktivnim učinkom od 30. septembra 2014, po mnenju Splošnega sodišča ni mogla nikakor vplivati na promet družbe Johannes Reifenhäuser Holding, ustvarjen v poslovnem letu 2013/2014, ki se je končalo 30. junija 2014. Splošno sodišče je, potem ko je zavrnilo nekatere druge trditve pritožnic, v točki 315 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je treba šesti tožbeni razlog zavrniti.
Predlogi strank pred Sodiščem
Pritožnici Sodišču predlagata, naj:
–
izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne Splošnemu sodišču v ponovno odločanje;
–
podredno, izpodbijano sodbo razveljavi in sporni sklep razglasi za ničen v delu, v katerem se nanaša na družbo Johannes Reifenhäuser Holding, znesek globe, naložene družbi Silver Plastics, pa zniža na znesek, ki ne presega 10 % njenega prometa v zadnjem zaključenem poslovnem letu;
–
še bolj podredno, izpodbijano sodbo razveljavi, globo, ki je bila solidarno naloženo pritožnicama, pa zniža na znesek, ki ne presega 10 % njunega prometa, brez upoštevanja prometa družbe Maschinenfabrik, in
–
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču predlaga, naj pritožbo zavrne in pritožnicama naloži plačilo stroškov.
Pritožba
Pritožnici v utemeljitev pritožbe navajata sedem pritožbenih razlogov, od katerih se prvi nanaša na kršitev člena 6 Evropske konvencije o varstvu človekovih pravic in temeljnih svoboščin, podpisane v Rimu 4. novembra 1950 (v nadaljevanju: EKČP), v povezavi s členom 47, drugi odstavek, in členom 48(2) Listine Evropske unije o temeljnih pravicah (v nadaljevanju: Listina) ter na kršitev načela neposrednosti, drugi na kršitev pravice „do soočenja“, tretji na kršitev načela enakosti orožij, četrti na kršitev obveznosti obrazložitve, peti na kršitev člena 23(3) Uredbe št. 1/2003, šesti na kršitev člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 v zvezi z ugotovitvijo obstoja gospodarske enote, sedmi pa na kršitev iste določbe v zvezi z zgornjo mejo globe, ki je bila solidarno naložena pritožnicama.
Prvi pritožbeni razlog: kršitev člena 6 EKČP v povezavi s členom 47, drugi odstavek, in členom 48(2) Listine ter kršitev načela neposrednosti
Trditve strank
Pritožnici trdita, da je treba procesna jamstva in pravico do obrambe, določene v členu 6(1) in (3) EKČP, kakor se razlagajo v sodni praksi Evropskega sodišča za človekove pravice ter v členu 47, drugi odstavek, in členu 48(2) Listine, upoštevati v okviru postopkov, ki potekajo pred sodiščem Unije, vključno v postopkih v zvezi z omejevalnimi sporazumi, saj so taki postopki kazenske narave.
Ker pa naj bi Splošno sodišče upoštevalo le zapisnike izjav, ki jih je W dal odvetnikom družbe Silver Plastics, ne da bi ga pozvalo na osebno zaslišanje kot pričo, naj bi kršilo načelo poštenega sojenja, zagotovljeno s členom 6 EKČP ter členom 47, drugi odstavek, in členom 48(2) Listine, ter kršilo načelo neposrednosti izvajanja dokazov.
Pritožnici, ki se v zvezi s tem sklicujeta med drugim, prvič, na sodbo ESČP z dne 16. julija 2019, Júlíus þór Sigurþórsson proti Islandiji (CE:ECHR:2019:0716JUD003879717), in drugič, na sodbo Sodišča z dne 29. julija 2019, Gambino in Hyka (
C‑38/18
,
EU:C:2019:628
), ter na sklepne predloge generalnega pravobranilca Y. Bota v zadevi, v kateri je bila izdana ta sodba, menita, da poštenost postopka, zagotovljena s členom 6(1) EKČP, zahteva, da sodišče, ki opravlja nadzor nad odločitvijo o krivdi osebe, zbere vsa potrebna pričevanja z osebnim zaslišanjem priče in se ne zanaša samo na pisno izjavo te priče.
Iz tega po mnenju pritožnic izhaja, da Splošno sodišče – v nasprotju s tem, kar je menilo v točki 230 izpodbijane sodbe – ni moglo veljavno odločiti o sporu, ki mu je bil predložen, ne da bi osebno zaslišalo W. Poleg tega v nasprotju s tem, kar naj bi bilo mogoče sklepati iz točke 229 izpodbijane sodbe, Splošno sodišče brez oprave takega zaslišanja ne more presojati njegove upoštevnosti tako, da zgolj šteje, da zaslišanje tako ali tako ne bi vplivalo na pomen njegove odločitve.
Komisija meni, da prvi pritožbeni razlog ni dopusten, ker se z njim dejansko izpodbija presoja dejstev, ki jo je opravilo Splošno sodišče, in nikakor ni utemeljen.
Presoja Sodišča
Najprej je treba opozoriti, da čeprav so – kot potrjuje člen 6(3) PEU – temeljne pravice, ki so vsebovane v EKČP, kot splošna načela del prava Unije in čeprav člen 52(3) Listine določa, da sta vsebina in obseg pravic iz Listine, ki ustrezajo pravicam, zagotovljenim z EKČP, enaka kot vsebina in obseg pravic, ki ju določa navedena konvencija, ta konvencija, dokler Unija ne postane njena pogodbenica, ni pravni instrument, ki bi bil formalno vključen v pravni red Unije (sodba z dne 16. julija 2020, Facebook Ireland in Schrems,
C‑311/18
,
EU:C:2020:559
, točka
ter navedena sodna praksa).
Glede tega je Sodišče tudi navedlo, da ker Listina vsebuje pravice, ki ustrezajo pravicam, ki jih zagotavlja EKČP, je namen člena 52(3) Listine zagotoviti potrebno usklajenost med pravicami iz Listine in ustreznimi pravicami, zagotovljenimi z EKČP, ,,ne da bi to škodilo avtonomiji prava Unije in Sodišča Evropske unije“ (glej v tem smislu sodbo z dne 20. marca 2018, Menci,
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
, točka
). V skladu s Pojasnili k Listini o temeljnih pravicah (
UL 2007, C 303, str. 17
) člen 47, drugi odstavek, Listine ustreza členu 6(1) EKČP, člen 48 Listine pa je ,,enak“ členu 6(2) in (3) EKČP. Sodišče mora zato paziti, da se z razlago člena 47, drugi odstavek, in člena 48 Listine, ki jo poda, zagotovi raven varstva, s katero ni kršena raven varstva, zagotovljena v členu 6 EKČP, kot ga razlaga Evropsko sodišče za človekove pravice (glej po analogiji sodbo z dne 26. septembra 2018, Belastingdienst/Toeslagen (Odložni učinek pritožbe),
C‑175/17
,
EU:C:2018:776
, točka
in navedena sodna praksa).
Na podlagi teh elementov je treba prvi pritožbeni razlog pritožnic razumeti tako, da ti z njim v bistvu trdita, da je Splošno sodišče s tem, da ni želelo ustno zaslišati W kot pričo, kršilo njuno pravico do poštenega sojenja, ki je med drugim določena v členu 47, drugi odstavek, oziroma členu 48(2) Listine.
Zato v nasprotju s tem, kar trdi Komisija, namen takega pritožbenega razloga ni izpodbijati presojo dejstev, ki jo je opravilo Splošno sodišče, ampak se temu sodišču očita, da je napačno uporabilo pravo. Torej je tak pritožbeni razlog dopusten.
V zvezi z vsebinsko preučitvijo tega pritožbenega razloga je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča samo Splošno sodišče presoja morebitno potrebo po dopolnitvi podatkov, ki so mu na voljo v zadevi, o kateri odloča (sodba z dne 24. septembra 2009, Erste Group Bank in drugi/Komisija,
C‑125/07 P, C‑133/07 P in C‑137/07 P
,
EU:C:2009:576
, točka
in navedena sodna praksa).
Kot je Sodišče že razsodilo, je – čeprav je v predlogu za zaslišanje prič, navedenem v tožbi, natančno navedeno, o katerih dejstvih in iz katerih razlogov bi bilo treba pričo oziroma priče zaslišati – Splošno sodišče tisto, ki presodi upoštevnost predloga glede na predmet spora in potrebo po zaslišanju prič, ki so navedene (sodba z dne 19. decembra 2013, Siemens in drugi/Komisija,
C‑239/11 P, C‑489/11 P in C‑498/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:866
, točka
in navedena sodna praksa).
Ta diskrecijska pravica Splošnega sodišča je usklajena s temeljno pravico do poštenega sojenja, zlasti z določbami člena 47, drugi odstavek, in člena 48(2) Listine v povezavi s členom 6(3)(d) EKČP. Iz ustaljene sodne prakse Sodišča namreč izhaja, da zadnjenavedena določba obdolženemu ne priznava absolutne pravice, da doseže navzočnost prič pred sodiščem, in da načeloma sodišče odloči o potrebi ali smiselnosti tega, da pričo povabi. Člen 6(3) EKČP ne nalaga, naj se pozove vsaka priča, temveč je namenjen doseganju popolne enakosti orožij z zagotavljanjem, da je bila v postopku spora, gledanem kot celota, obdolženemu dana ustrezna in zadostna možnost, da od sebe odvrne sum (sodba z dne 19. decembra 2013, Siemens in drugi/Komisija,
C‑239/11 P, C‑489/11 P in C‑498/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:866
, točki
in
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče po podrobnem preizkusu vseh dokazov, ki sta jih pritožnici lahko obširno izpodbijali, v točki 153 izpodbijane sodbe presodilo, prvič, da je Komisija v spornem sklepu pravno zadostno dokazala, da je bila družba Silver Plastics udeležena pri protikonkurenčnih sporazumih in usklajenih ravnanjih, v točki 191 te sodbe pa, drugič, da je bila družba Silver Plastics udeležena pri enotni in trajajoči kršitvi v SZE.
Poleg tega je Splošno sodišče v točkah 232 in 233 izpodbijane sodbe ugotovilo, da sta mu pritožnici predložili izjave več oseb, med njimi izjavo W, ki sta jih lahko uporabili za utemeljitev svojih trditev. V točki 234 te sodbe je dodalo, da iz obrazložitve, ki sta jo pritožnici navedli v zvezi s koristnostjo pričanj teh oseb, ni razvidno, da bi to, da bi jih Splošno sodišče zaslišalo kot priče, lahko pomenilo dodano vrednost glede na dokaze, ki so že bili v spisu.
Tako je Splošno sodišče menilo, kot je razvidno iz točke 236 izpodbijane sodbe, da glede na predmet tožbe in elementov iz spisa ni bilo niti potrebno niti primerno ugoditi predlogu pritožnic za zaslišanje prič. Zato je lahko, ne da bi napačno uporabilo pravo, ta predlog zavrnilo.
Te ugotovitve ni mogoče ovreči s spoznanji, ki izhajajo iz sodbe ESČP z dne 16. julija 2019, Júlíus иór Sigurиórsson proti Islandiji (CE:ECHR:2019:0716JUD003879717), na katero se sklicujeta pritožnici. Kot v bistvu izhaja iz odstavkov od 39 do 44 te sodbe, je to sodišče kršitev člena 6(1) EKČP ugotovilo ob upoštevanju posebnih okoliščin zadeve, v kateri je bila ta sodba izdana. Te okoliščine – za katere je značilno, da je obdolženca, ki je bil oproščen na prvi stopnji, nato obsodilo pritožbeno sodišče, ki je zmanjšalo dokazno vrednost ustnih pričanj, opravljenih pred prvostopenjskim sodiščem, čeprav na podlagi nacionalnega prava brez ponovnega zaslišanja oseb, ki so pričale, ni moglo ponovno oceniti ustnih pričanj, podanih pred takim sodiščem – pa nikakor niso primerljive z okoliščinami zadeve, v kateri je bila izdana izpodbijana sodba.
Tudi sodba z dne 29. julija 2019, Gambino in Hyka (
C‑38/18
,
EU:C:2019:628
), na katero se pritožnici prav tako sklicujeta, ne more pripeljati do drugačnega sklepa.
Ta sodba se nanaša na razlago Direktive 2012/29/EU Evropskega parlamenta in Sveta z dne 25. oktobra 2012 o minimalnih standardih glede pravic, podpore in zaščite žrtev kaznivih dejanj ter o nadomestitvi Okvirnega sklepa Sveta 2001/220/PNZ (
UL 2012, L 315, str. 57
). Sodišče je v tej sodbi razsodilo, da je treba člena 16 in 18 Direktive 2012/29 razlagati tako, da ne nasprotujeta nacionalni ureditvi, v skladu s katero mora biti žrtev kaznivega dejanja, kadar je bila prvič zaslišana pred senatom prvostopenjskega kazenskega sodišča in je bila sestava tega senata pozneje spremenjena, načeloma ponovno zaslišana pred novo sestavo senata, kadar ena od strank postopka zavrne, da bi se navedeni senat oprl na zapisnik prvega zaslišanja navedene žrtve (sodba z dne 29. julija 2019, Gambino in Hyka,
C‑38/18
,
EU:C:2019:628
, točka
).
V ta okvir je treba umestiti preudarek iz točk 42 in 43 sodbe z dne 29. julija 2019, Gambino in Hyka (
C‑38/18
,
EU:C:2019:628
), v skladu s katerim morajo tisti, ki so odgovorni za odločitev o krivdi ali nedolžnosti obdolženca, načeloma zaslišati priče osebno in oceniti njihovo verodostojnost, pri čemer je eden od pomembnih elementov poštenega kazenskega postopka možnost obdolženca, da se sooči s pričami v prisotnosti sodnika, ki bo na koncu odločil o njegovi usodi.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da se postopek pred Splošnim sodiščem ni nanašal na „kazenski postopek“ v smislu Direktive 2012/29, ampak na ničnostno tožbo zoper upravno odločbo, s katero je bila pritožnicama, ki sta pravni osebi, naložena globa zaradi kršitve pravil Unije o konkurenci.
Ne glede na vprašanje, ali je v takih okoliščinah pritožnici mogoče izenačiti z obdolženci v kazenskem postopku, zadostuje navesti, da v obravnavani zadevi nikakor ne gre za novo zaslišanje priče, ki jo je že zaslišala drugačna sestava, temveč za morebitno obveznost Splošnega sodišča, da zasliši pričo, zaslišanje katere sta predlagali pritožnici. Take obveznosti pa ni mogoče izpeljati iz točk 42 in 43 sodbe z dne 29. julija 2019, Gambino in Hyka (
C‑38/18
,
EU:C:2019:628
).
Nazadnje, zavrniti je treba tudi trditev pritožnic, da v bistvu Splošno sodišče ni moglo presoditi verodostojnosti izjav W, ne da bi ga zaslišalo kot pričo.
Ustno zaslišanje namreč ni edini način, ki bi omogočal presojo verodostojnosti izjav neke osebe. Sodišče se lahko v ta namen med drugim opre na druge dokaze, ki potrjujejo te izjave ali jim, nasprotno, nasprotujejo.
Prav zaradi tega, ker so bile nekatere izjave W v nasprotju z drugimi dokazi, predloženimi Splošnemu sodišču, pa je to v točkah 74, 102 in 107 izpodbijane sodbe, na katere se sklicujeta pritožnici v svojem pritožbenem razlogu, presodilo, da so bile te izjave malo verodostojne ali celo neverodostojne.
Ob upoštevanju vseh zgornjih preudarkov je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Drugi pritožbeni razlog: kršitev pravice ,,do soočenja“
Trditve strank
Pritožnici trdita, da je Splošno sodišče s tem, da je zavrnilo njun predlog, da bi lahko sami zaslišali W kot obremenilno pričo, kršilo njuno pravico ,,do soočenja“, določeno v členu 6(1) in (3)(d) EKČP.
Po mnenju pritožnic iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice izhaja, da če je sodišče uporabilo dokazna sredstva in svojo odločitev utemeljilo s temi sredstvi, je treba za spoštovanje pravice ,,do soočenja“ obrambi omogočiti, da se opredeli do ugotovitev, ki izhajajo iz navedenih sredstev.
Pritožnici v zvezi s tem trdita, da je bil W kot bistveni vir prijave zaradi prizanesljivosti družbe Linpac glavna obremenilna priča v postopku, v katerem sta bila sprejeta sporni sklep in nato izpodbijana sodba. Splošno sodišče pa naj bi „obsodbo“ pritožnic odločilno utemeljilo z izjavami W iz te prijave, ne da bi jima dalo možnost soočenja. Splošno sodišče naj bi tako omejilo pravico pritožnic do takega soočenja, ne da bi to omejitev upravičeval legitimen razlog.
Agenti Komisije naj bi se namreč pogovarjali z W kot obremenilno pričo, pri čemer so izključili sodelovanje pritožnic na tem zaslišanju in ne da bi napisali zapisnik ali ga posredovali pritožnicama. Za izravnavo tega neravnotežja naj bi bilo treba pritožnicama omogočiti, da sami zaslišita W pred Komisijo ali vsaj pred Splošnim sodiščem.
Komisija te trditve izpodbija. Poudarja, da trditev pritožnic, da med upravnim postopkom nista mogli sami zaslišati W, ni dopustna, ker se ne nanaša na izpodbijano sodbo. Vsekakor bi bilo treba vse trditve, ki sta jih pritožnici navedli v okviru drugega pritožbenega razloga, zavrniti kot neutemeljene.
Presoja Sodišča
Pritožnici z drugim pritožbenim razlogom v bistvu trdita, da bi moralo Splošno sodišče na podlagi člena 47, drugi odstavek, in člena 48(2) Listine v povezavi s členom 6 EKČP ugoditi njunemu predlogu za zaslišanje W kot priče, da bi to zaslišanje lahko opravili sami, ker je bil W „glavna obremenilna priča“ v postopku, ki se nanaša nanju, in naj bi ga Komisija zaslišala, ne da bi se njuni zastopniki lahko udeležili tega zaslišanja.
Pritožnici se torej le posredno sklicujeta na zaslišanje W s strani Komisije, tako da je treba zavrniti trditev zadnjenavedene, da taka trditev, navedena v pritožbi, ni dopustna.
V zvezi z vsebinsko preučitvijo tega pritožbenega razloga je treba poudariti, da pritožnici Splošnemu sodišču očitata prav to, da ni zaslišalo W kot priče, tako da tega ni mogoče logično opredeliti za „obremenilno pričo“ pred Splošnim sodiščem.
Poleg tega iz izpodbijane sodbe ne izhaja, da je Splošno sodišče upoštevalo kakršno koli pisno izjavo W, ki jo je predložila Komisija. Kot je razvidno iz točk od 34 do 39 izpodbijane sodbe, so edine pisne izjave W, ki jih je upoštevalo Splošno sodišče, tiste, ki sta jih predložili pritožnici sami.
Čeprav iz točke 36 izpodbijane sodbe izhaja, da je bil W eden od virov izjav, ki jih je družba Linpac – njegov nekdanji delodajalec – podala zaradi prizanesljivosti, na katere se je Komisija med drugim oprla v spornem sklepu, pa so bile izjave tega podjetja podane na lastno odgovornost s poznavanjem morebitnih negativnih posledic predstavitve netočnih elementov (glej v tem smislu sodbo z dne 19. decembra 2013, Siemens in drugi/Komisija,
C‑239/11 P, C‑489/11 P in C‑498/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:866
, točka
). Zato dejstvo, da je bil W eden od virov teh izjav ali celo njihov glavni vir, ne zadostuje, da bi ga opredelili za „obremenilno pričo“.
Prav tako ni mogoče sprejeti trditve pritožnic, da bi moralo Splošno sodišče, ker je Komisija pred sprejetjem spornega sklepa brez prisotnosti zastopnikov pritožnic zaslišala W, pozvati W kot pričo, da bi pritožnicama omogočilo, da ga sami zaslišita. Pritožnici sta namreč lahko sami stopili v stik z W, da bi od njega dobili izjavo, kar sta tudi storili, saj so bile tako pridobljene pisne izjave predložene Splošnemu sodišču in jih je to upoštevalo.
Iz tega sledi, da s trditvami, navedenimi v utemeljitev drugega pritožbenega razloga, ni mogoče dokazati, da Splošno sodišče kljub svoji suvereni diskrecijski pravici v zvezi s tem, na katero je bilo opozorjeno v točkah od 28 do 30 te sodbe, ni moglo veljavno zavrniti zaslišanja W kot priče. Zato je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Tretji pritožbeni razlog: kršitev načela enakosti orožij
Trditve strank
Pritožnici trdita, da je Splošno sodišče kršilo načelo enakosti orožij, ki je del pravice do poštenega sojenja v smislu člena 6(1) in (3)(d) EKČP. Po njunem mnenju to načelo pomeni, da bi moralo Splošno sodišče odrediti osebno zaslišanje W in drugih prič, katerih zaslišanje sta predlagali.
Pritožnici opozarjata, da sta navedli imena prič, za katere sta želeli, da bi jih Splošno sodišče zaslišalo, in dejstva, ki sta jih nameravali dokazati s temi pričanji. Splošno sodišče pa naj bi zavrnilo predlog za zaslišanje prič, pri čemer se je oprlo na obrazložitev, ki naj ne bi izpolnjevala zahtev iz sodne prakse Evropskega sodišča za človekove pravice, na katere je med drugim opozorjeno v točki 164 sodbe z dne 18. decembra 2018, Murtazaliyeva proti Rusiji (CE:ECHR:2018:1218JUD003665805).
Komisija meni, da tretji pritožbeni razlog ni utemeljen in ga je treba zavrniti.
Presoja Sodišča
Na prvem mestu, v zvezi s kršitvijo načela enakosti orožij, na katero se sklicujeta pritožnici, zadošča navesti, da ker Splošno sodišče ni zaslišalo prič, ki jih je predlagala Komisija, mu ni mogoče očitati, da je kršilo to načelo, ker je prav tako odločilo, da ne zasliši prič, ki sta jih predlagali pritožnici.
Na drugem mestu, v delu, v katerem pritožnici Splošnemu sodišču v bistvu očitata kršitev obveznosti obrazložitve v zvezi z zavrnitvijo njunega predloga za zaslišanje prič, je treba navesti, da je Splošno sodišče v točkah od 232 do 235 izpodbijane sodbe pravno zadostno navedlo razloge, na podlagi katerih je menilo, da ni niti potrebno niti primerno, da se predlogu pritožnic za zaslišanje prič ugodi. S tem je upoštevalo obveznost obrazložitve svojih sodb.
Sodba ESČP z dne 18. decembra 2018, Murtazaliyeva proti Rusiji (CE:ECHR:2018:1218JUD003665805), ne more izpodbiti zgornjih ugotovitev. Čeprav je to sodišče v točki 164 te sodbe navedlo, da se mora razlogovanje sodišč, ki odločajo o predlogu za zaslišanje prič, ujemati z razlogi, navedenimi v utemeljitev tega predloga, to pomeni, da mora biti tako široko in podrobno, kot so ti razlogi, je v točki 165 navedene sodbe dodalo, da ker se z EKČP ne zahteva vabilo ali zaslišanje vsake razbremenilne priče, nacionalna sodišča niso dolžna podati podrobnega odgovora na vsak predlog, ki ga je v tem smislu podala obramba, vendar morajo svojo odločitev ustrezno obrazložiti.
V obravnavani zadevi pa je Splošno sodišče upoštevalo razloge, ki sta jih pritožnici navedli v utemeljitev svojega predloga za zaslišanje prič, ki jih je povzelo v točkah od 221 do 225 izpodbijane sodbe in na katere je odgovorilo v točkah od 232 do 235 te sodbe, na način, ki ga ni mogoče šteti za neustreznega.
Zato je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Četrti pritožbeni razlog: kršitev obveznosti obrazložitve
Trditve strank
Pritožnici trdita, da je Splošno sodišče kršilo obveznost obrazložitve svojih odločb. Prvič, ne bi naj bilo mogoče razumeti, na katere indice se je Splošno sodišče oprlo pri ugotovitvi iz točke 67 izpodbijane sodbe, da se je družba Silver Plastics udeležila domnevno protikonkurenčnega sestanka 13. junija 2002. Splošno sodišče naj ne bi nikoli pojasnilo, zakaj je iz ročno napisanih opomb iz točke 54 izpodbijane sodbe razvidna kršitev konkurenčnega prava Unije. Poleg tega naj bi si Splošno sodišče v točki 63 izpodbijane sodbe prizadevalo zgolj dokazati, zakaj trditve pritožnic ne dokazujejo nujno, da se je drug sestanek, katerega cilj ni bil protikonkurenčen in ki je potekal istega dne ob udeležbi predstavnikov družbe Silver Plastics, začel ob 9.00 uri in da se zato predstavniki te družbe niso mogli udeležiti protikonkurenčnega sestanka, ki je potekal ob istem času. Razlogi, iz katerih je Splošno sodišče menilo, da se je sestanek, katerega cilj ni bil protikonkurenčen, začel pozneje, pa naj bi ostali nedoločeni. Pritožnici poudarjata, da ne izpodbijata presoje dokazov, ki jo je opravilo Splošno sodišče, ampak grajata dejstvo, da to ni pozitivno utemeljilo svojih domnev.
Drugič, pritožnici Splošnemu sodišču očitata, da je v izpodbijani sodbi brez dodatne obrazložitve zgolj večkrat potrdilo, da pisne izjave W niso verodostojne.
Komisija meni, da četrti pritožbeni razlog delno ni dopusten, ker se z njim dejansko izpodbija presoja dokazov, ki jo je opravilo Splošno sodišče, in da nikakor ni utemeljen.
Presoja Sodišča
Kot sta poudarili sami pritožnici, se četrti pritožbeni razlog nanaša na nadzor nad tem, ali je Splošno sodišče spoštovalo obveznost obrazložitve sodb, in se ne nanaša na novo presojo dejanskega stanja, za katero Sodišče v fazi pritožbe ni pristojno. Zato je treba zavrniti trditev Komisije, da ta pritožbeni razlog delno ni dopusten.
Na prvem mestu, v zvezi s trditvami pritožnic glede točke 67 izpodbijane sodbe je treba navesti, da je Splošno sodišče v njej ugotovilo, da so se 13. junija 2002 različna konkurenčna podjetja na zadevnem trgu, med njimi družba Silver Plastics, sestala, da bi razpravljala o strategijah glede cen, ob robu sestanka, ki je potekal istega dne in katerega cilj ni bil protikonkurenčen.
Pritožnici sta pred Splošnim sodiščem v bistvu trdili, da sta sestanek, katerega cilj ni bil protikonkurenčen, in sestanek v zvezi s cenami potekala sočasno, tako da se predstavniki družbe Silver Plastics, ki so se udeležili prvega, niso mogli udeležiti tudi drugega sestanka.
Splošno sodišče pa je v točkah od 47 do 66 izpodbijane sodbe izčrpno navedlo vse elemente, ki so po njegovem mnenju dokazovali, da so se predstavniki družbe Silver Plastics udeležili protikonkurenčnega sestanka v zvezi s cenami. V nasprotju s trditvami pritožnic Splošnemu sodišču nikakor ni bilo treba v zvezi s tem opredeliti natančnega časa začetka sestanka, katerega cilj ni bil protikonkurenčen. V točki 67 izpodbijane sodbe je lahko ugotovilo – ne da bi kršilo obveznost obrazložitve – da je obstajala dvoumnost glede časa začetka zadnjenavedenega sestanka.
V zvezi z ročno napisanimi opombami, navedenimi v točki 54 izpodbijane sodbe, v nasprotju s tem, kar trdita pritožnici, iz točke 56 te sodbe jasno izhaja, da so se nanašale na cene različnih konkurenčnih podjetij, med katerimi je bila tudi družba Silver Plastics, in da je zato iz njih razvidna kršitev konkurenčnega prava Unije.
Zato v nasprotju s tem, kar pritožnici trdita v tožbi, iz točk 54, 63 in 67 izpodbijane sodbe ni razvidna nobena kršitev obveznosti obrazložitve s strani Splošnega sodišča.
Na drugem mestu pritožnici Splošnemu sodišču očitata, da ni obrazložilo svoje trditve, da izjave W, ki sta mu jih predložili, niso bile verodostojne.
V zvezi s tem je treba navesti, da Splošno sodišče v nasprotju s tem, na kar namigujeta pritožnici, ni presojalo verodostojnosti izjav W kot celote.
Kot je bilo že navedeno v točki 42 te sodbe, je Splošno sodišče v več točkah izpodbijane sodbe menilo, da so samo nekatere trditve W iz njegovih izjav, ki sta mu jih predložili pritožnici, malo verodostojne ali celo neverodostojne, ker so bile v nasprotju z drugimi dokazi, ki jih je omenilo Splošno sodišče.
Zato Splošnemu sodišču ni mogoče očitati, da ni izpolnilo svoje obveznosti obrazložitve glede verodostojnosti oziroma neverodostojnosti trditev W kot celote.
Zato je treba četrti pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Peti pritožbeni razlog: kršitev člena 23(3) Uredbe št. 1/2003
Trditve strank
Pritožnici trdita, da je Splošno sodišče s tem, da je presodilo, da zadevna kršitev v SZE, na katero se nanaša sporni sklep, pomeni enotno in trajajočo kršitev v zvezi s trgom trdnih pladnjev, ki je zajemala zlasti obdobje od 13. junija 2002 do 24. avgusta 2004, kršilo člen 101 PDEU in člen 23(3) Uredbe št. 1/2003. Splošno sodišče naj ne bi dokazalo, da je v navedenem obdobju na zadevnem trgu obstajal celovit načrt, ki bi se razširil na posamične kršitve, ki bi jih bilo mogoče medsebojno povezati. Nasprotno, v točki 177 izpodbijane sodbe naj bi sámo priznalo, da je sestanek, katerega predmet je bil navedeni trg, prvič potekal 24. avgusta 2004.
Napaka Splošnega sodišča naj bi vplivala na znesek globe, naložene pritožnicama, ker naj bi bila ta določena na podlagi izhodiščnega zneska, ki temelji na prometu, ustvarjenem v poslovnem letu 2006, med drugim na podlagi prodaje trdnih pladnjev. Ta znesek naj bi se nato pomnožil s številom let zadevne kršitve, zaradi česar naj bi bil v izračun te globe vključen promet, ustvarjen s prodajo trdnih pladnjev v obdobju pred septembrom 2004.
Komisija trditve pritožnic izpodbija in meni, da je treba peti pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
Spomniti je treba, da pojem „enotna in trajajoča kršitev“, kot je priznana v sodni praksi Sodišča, zahteva obstoj „celovitega načrta“, v katerega spadajo različna dejanja zaradi njihovega enakega cilja, ki izkrivlja konkurenco na notranjem trgu, in to ne glede na to, da bi lahko tudi eno ali več teh dejanj samo po sebi in ločeno pomenilo kršitev člena 101 PDEU (sodba z dne 26. januarja 2017, Villeroy & Boch/Komisija,
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz te sodne prakse izhaja, da se za udeležbo podjetja pri enotni in trajajoči kršitvi ne zahteva njegovega neposrednega sodelovanja pri vseh protikonkurenčnih ravnanjih, ki sestavljajo to kršitev, in da se tudi ne zahteva, da so vsa podjetja, ki so udeležena pri enotni in trajajoči kršitvi, dejavna na istem trgu (glej v tem smislu sodbo z dne 26. januarja 2017, Villeroy & Boch/Komisija,
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
, točki
in
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je iz točke 177 izpodbijane sodbe razvidno, da je Splošno sodišče v okviru proste presoje dejanskega stanja ugotovilo, da se je zadevna kršitev v SZE, pri kateri sta bili udeleženi pritožnici, nanašala tako na pladnje iz polistirena kot tudi na trdne pladnje. Splošno sodišče je zato menilo, da obstaja „celovit načrt“, ki vključuje tako enega kot drugega od teh proizvodov.
Glede na to ugotovitev je Splošno sodišče – ne da bi napačno uporabilo pravo – potrdilo ugotovitev iz obrazložitve spornega sklepa, da sta bili pritožnici udeleženi pri enotni in trajajoči kršitvi v SZE, ki se je v obdobju od 13. junija 2002 do 29. oktobra 2007 nanašala tako na pladnje iz polistirena kot na trdne pladnje.
Ob predpostavki, da je prvi sestanek, katerega predmet je bil trg trdnih pladnjev, potekal šele 24. avgusta 2004, kot trdita pritožnici, je treba navesti, da to dejstvo namreč ne bi bilo upoštevno za njuno udeležbo pri enotni in trajajoči kršitvi, ki se nanaša tako na pladnje iz polistirena kot na trdne pladnje, saj se je – kot je ugotovilo Splošno sodišče – izvajanje „celovitega načrta“ v smislu sodne prakse Sodišča, navedene v točki 81 te sodbe, v katerega spadajo tudi dejanja v zvezi s trdnimi pladnji, začelo 13. junija 2002.
Zato je treba peti pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Šesti pritožbeni razlog: kršitev člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 v zvezi z ugotovitvijo obstoja gospodarske enote
Trditve strank
Pritožnici trdita, da je Splošno sodišče s tem, da je svoje razlogovanje oprlo na premiso, da ti tvorita gospodarsko enoto, ne da bi upoštevalo dejstva in dokaze, ki sta jih navedli in s katerimi bi se lahko ovrgla domneva v tem smislu, ki temelji na tem, da je imela družba Johannes Reifenhäuser Holding v lasti skoraj ves kapital družbe Silver Plastics, kršilo člen 23(2), prvi in drugi stavek, Uredbe št. 1/2003 v povezavi s členom 101(1) PDEU. Kot naj bi bilo razvidno iz več elementov, navedenih pred Splošnim sodiščem, pa naj se družba Johannes Reifenhäuser Holding v razmerjih s tretjimi ne bi nikoli predstavila kot lastnica družbe Silver Plastics. Družba Johannes Reifenhäuser Holding naj bi bila le upravna lupina in naj se pri ugotavljanju obstoja gospodarske enote ne bi smela upoštevati. Njen cilj, ki je zelo splošen, naj ne bi nasprotoval taki ugotovitvi, v nasprotju s tem, kar naj bi bilo navedeno v točki 269 izpodbijane sodbe.
Komisija trditve pritožnic izpodbija.
Presoja Sodišča
Spomniti je treba, da je Splošno sodišče v točki 265 izpodbijane sodbe navedlo, da je imela družba Johannes Reifenhäuser Holding v obdobju, na katero se nanaša zadevna kršitev, skoraj ves (99,75 %) kapital družbe Silver Plastics.
Splošno sodišče je tako v točki 266 izpodbijane sodbe menilo, da se Komisija lahko opre na domnevo, da v posebnem primeru, v katerem ima matična družba neposredno ali posredno v lasti ves ali skoraj ves kapital svoje hčerinske družbe, ki je kršila pravila Unije o konkurenci, obstaja izpodbojna domneva, da ta matična družba dejansko odločilno vpliva na hčerinsko družbo (glej v tem smislu sodbi z dne 25. oktobra 1983, AEG-Telefunken/Komisija,
107/82
,
EU:C:1983:293
, točka
, in z dne 16. junija 2016, Evonik Degussa in AlzChem/Komisija,
C‑155/14 P
,
EU:C:2016:446
, točka
).
Splošno sodišče je po tem, ko je v točkah od 267 do 279 izpodbijane sodbe analiziralo trditve in dokaze, ki sta jih navedli pritožnici, v točki 280 te sodbe ugotovilo, da ti ne zadostujejo za ovrženje domneve, navedene v prejšnji točki.
Pritožnici v utemeljitev tega pritožbenega razloga v bistvu ponavljata trditve, ki sta jih navedli pred Splošnim sodiščem, da bi dokazali neobstoj odločilnega vpliva družbe Johannes Reifenhäuser Holding na družbo Silver Plastics, ne da bi pojasnili, kakšna naj bi bila napaka, ki naj bi jo Splošno sodišče storilo pri tej presoji.
Iz ustaljene sodne prakse Sodišča pa izhaja, da je treba v pritožbi natančno navesti grajane elemente sodbe ali sklepa, katerih razveljavitev se predlaga, ter pravne argumente, ki ta predlog posebej utemeljujejo. Te zahteve ne izpolnjuje pritožba, ki ne vsebuje argumentacije, s katero bi bila specifično opredeljena napačna uporaba prava, ki naj bi jo vsebovala izpodbijana sodba oziroma sklep, temveč so v njej samo ponovljeni ali povzeti razlogi in trditve, ki so bili že predstavljeni pred Splošnim sodiščem (sklep z dne 4. julija 2012, Région Nord‑Pas‑de‑Calais/Komisija,
C‑389/11 P
, neobjavljen,
EU:C:2012:408
, točka
in navedena sodna praksa).
Zato je treba šesti pritožbeni razlog zavreči kot nedopusten.
Sedmi pritožbeni razlog: kršitev člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 v zvezi z zgornjo mejo globe
Trditve strank
Pritožnici Splošnemu sodišču očitata kršitev člena 23(2), drugi pododstavek, Uredbe št. 1/2003, ker je v izračun globe, ki jima je bila solidarno naložena, napačno vključilo promet iz dejavnosti, ki je bila pozneje prenesena na družbo Maschinenfabrik, kar je privedlo do prekoračitve zgornje meje iz te določbe, ki ustreza 10 % prometa vsakega podjetja, ki ga zadeva kršitev. Splošnemu sodišču očitata, da ni upoštevalo sodne prakse Sodišča v zvezi z uporabo navedene določbe, ker je v točki 311 izpodbijane sodbe obdobje kršitve uporabilo kot edino upoštevno merilo za določitev prometa, ki ga je treba upoštevati pri izračunu zgornje meje globe. Po mnenju pritožnic je bilo treba za določitev tega prometa izbrati ustrezno poslovno leto glede na gospodarsko dejavnost v obdobju kršitve, nato pa kot popravek upoštevati plačilno sposobnost zadevnega podjetja ob sprejetju sklepa o naložitvi globe. Dodajata, da se je v obravnavanem primeru njuna plačilna sposobnost na dan sprejetja spornega sklepa občutno zmanjšala, česar naj bi se Komisija zavedala.
Komisija trditve pritožnic izpodbija in meni, da je treba sedmi pritožbeni razlog zavrniti.
Presoja Sodišča
Člen 23(2) Uredbe št. 1/2003 določa, da za vsako podjetje ali podjetniško združenje, udeleženo pri kršitvi člena 101 ali 102 PDEU, naložena globa ne sme presegati 10 % njegovega celotnega prometa v predhodnem poslovnem letu.
Splošno sodišče je v točki 307 izpodbijane sodbe ugotovilo, da je bil sporni sklep sprejet 24. junija 2015, in ker se je poslovno leto družbe Johannes Reifenhäuser Holding končalo 30. junija vsako leto, da je bilo „predhodno poslovno leto“ v smislu člena 23(2) Uredbe št. 1/2003 v njenem primeru poslovno leto 2013/2014, ki se je končalo 30. junija 2014.
Iz točke 309 te sodbe je razvidno, da je bila delitev med družbo Johannes Reifenhäuser Holding in prihodnjo družbo Maschinenfabrik ustrezno vpisana šele 28. maja 2015, to je po koncu poslovnega leta 2013/2014. Kot je Splošno sodišče ugotovilo v isti točki navedene sodbe, dejstvo, da je ta prenos imel retroaktivni učinek od 30. septembra 2014, ni imelo vpliva, saj je bil ta datum prav tako poznejši od 30. junija 2014.
Glede na te elemente, ki jih pritožnici ne izpodbijata, je Splošno sodišče pravilno uporabilo člen 23(2) Uredbe št. 1/2003, ker je pri izračunu zgornje meje globe, ki jima je bila naložena, upoštevalo promet, ki ga je družba Johannes Reifenhäuser Holding ustvarila v poslovnem letu 2013/2014, vključno s prometom, ustvarjenim v okviru dejavnosti, ki jo je po delitvi, registrirani 28. maja 2015, opravljala družba Maschinenfabrik.
Trditev pritožnic, da se je njuna plačilna sposobnost na dan sprejetja spornega sklepa po delitvi družbe Johannes Reifenhäuser Holding, zaradi katere je bila ustanovljena družba Maschinenfabrik, občutno zmanjšala, ne more voditi do drugačnega sklepa.
Iz sodne prakse Sodišča res izhaja, da mora Komisija za opredelitev pojma „predhodno poslovno leto“ v vsakem primeru posebej ter ob upoštevanju sobesedila in ciljev, ki jim sledi ureditev sankcij iz Uredbe št. 1/2003, presoditi predvideni učinek na zadevno podjetje, ob upoštevanju med drugim prometa, ki izraža njegov resničen gospodarski položaj v obdobju, v katerem je prišlo do kršitve. Komisija se lahko v primerih, v katerih promet, ki ga je zadevno podjetje ustvarilo, ne daje nobenega koristnega podatka o njegovem dejanskem gospodarskem položaju in ustrezni višini globe, ki naj se mu naloži, navezuje na drugo poslovno leto, da bi lahko pravilno ocenila finančna sredstva tega podjetja in zagotovila zadosten in sorazmeren odvračilni učinek globe (glej v tem smislu sodbo z dne
. maja 2014, 1. garantovaná/Komisija,
C‑90/13 P
, neobjavljena,
EU:C:2014:326
, točke od 15 do 17 in navedena sodna praksa).
Vendar dejstva, ki sta jih pritožnici navedli v utemeljitev svojega šestega tožbenega razloga pred Splošnim sodiščem, in sicer delitev družbe Johannes Reifenhäuser Holding, zaradi katere je bila dolgo po obdobju, v katerem je bila zadevna kršitev storjena, ustanovljena družba Maschinenfabrik, nikakor niso mogla vzbuditi dvoma o zmožnosti, da promet, ki ga je družba Johannes Reifenhäuser Holding ustvarila v poslovnem letu 2013/2014, daje uporaben podatek o dejanskem gospodarskem položaju tega podjetja v obdobju, v katerem je bila ta kršitev storjena, in o ustrezni višini globe, ki naj se jima naloži.
Nasprotno, če bi se podjetju, ki je kršilo pravila Unije o konkurenci, priznala možnost, da nekaj dni pred sprejetjem sklepa, s katerim mu je bila naložena globa, s prenosom enega sektorja dejavnosti na tretjo osebo občutno zmanjša zgornjo mejo, ki je ta globa v nobenem primeru ne sme presegati, bi bila resno ogrožena učinkovitost sankcij, določenih z Uredbo št. 1/2003.
Splošno sodišče torej ni napačno uporabilo prava, ko je pri izračunu zgornje meje globe, ki je bila solidarno naložena pritožnicama, upoštevalo promet družbe Johannes Reifenhäuser Holding, ki ga je ta ustvarila v poslovnem letu 2013/2014.
Zato je treba sedmi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Tako je treba pritožbo v celoti zavrniti.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče.
V skladu s členom 138(1) tega poslovnika, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) istega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker pritožnici s svojimi pritožbenimi razlogi nista uspeli in ker je Komisija predlagala, naj se jima naloži plačilo stroškov, nosita svoje stroške in stroške Komisije.

Iz teh razlogov je Sodišče (deveti senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Družbi Silver Plastics GmbH & Co. KG in Johannes Reifenhäuser Holding GmbH & Co. KG nosita svoje stroške in stroške Evropske komisije.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: nemščina.