CELEX: 62014CJ0429
Řízení o předběžné otázce
Letecká doprava
Montrealská úmluva
Články 19, 22 a 29
Odpovědnost leteckého dopravce v případě zpoždění v mezinárodní přepravě cestujících
Přepravní smlouva uzavřená zaměstnavatelem cestujících
Škoda způsobená zpožděním
Škoda vzniklá zaměstnavateli

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článků 19, 22 a 29 Úmluvy o sjednocení některých pravidel pro mezinárodní leteckou dopravu, uzavřené v Montrealu dne 28. května 1999 a schválené jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2001/539/ES ze dne 5. dubna 2001 (
Úř. věst. L 194, s. 38
; Zvl. vyd. 07/05, s. 491, dále jen „Montrealská úmluva“).
Tato žádost byla podána v rámci sporu mezi společností Air Baltic Corporation AS (dále jen „Air Baltic“) a Lietuvos Respublikos specialiųjų tyrimų tarnyba (zvláštní vyšetřovací služba Litevské republiky, dále jen „vyšetřovací služba“) ohledně náhrady škody způsobené posledně uvedené zpožděním letů, kterými se přepravovali dva z jejích zaměstnanců na základě smlouvy o mezinárodní přepravě cestujících uzavřené se společností Air Baltic.
Právní rámec
Preambule Montrealské úmluvy ve třetím pododstavci mimo jiné uvádí, že státy, které jsou smluvními stranami této úmluvy, „uzn[ávají] význam zajištění ochrany zájmů spotřebitelů v mezinárodní letecké dopravě a nutnost zajištění spravedlivých náhrad na základě principu odškodnění“. V pátém pododstavci rovněž uvádí, že tyto státy jsou „přesvědčeny, že společný krok států k další harmonizaci a kodifikaci některých pravidel pro mezinárodní leteckou dopravu formou nové úmluvy je nejvhodnějším prostředkem pro dosažení spravedlivého vyvážení zájmů“.
Kapitola I této úmluvy, nadepsaná „Všeobecná ustanovení“, obsahuje článek 1, nadepsaný „Oblast působnosti“, který mimo jiné stanoví:
„1.   Tato úmluva se vztahuje na veškerou mezinárodní leteckou dopravu osob, zavazadel nebo nákladu pro cizí potřebu. Vztahuje se také na bezplatnou leteckou dopravu prováděnou leteckou dopravní společností.
2.   Pro účely této úmluvy se výrazem mezinárodní doprava rozumí jakákoliv doprava, jejíž místo odeslání a místo určení podle smlouvy uzavřené mezi dvěma stranami, bez ohledu na to, zda dojde k přerušení dopravy nebo k překládce, leží buď na území smluvních států této úmluvy, anebo na území jednoho ze smluvních států této úmluvy, pokud při přepravě dojde dle dohody k zastávce na území jiného státu, a to i tehdy, není-li tento stát smluvním státem této úmluvy. […]
3.   Doprava, kterou uskutečňuje několik po sobě následujících dopravců, je pro účely této úmluvy považována za jednu nerozdělenou dopravu, pokud ji obě strany považují za jednu operaci, bez ohledu na to, byla-li sjednána na základě jedné smlouvy nebo řady smluv, a neztrácí mezinárodní povahu pouze tím, že doprava na základě jedné smlouvy nebo řady smluv se uskutečnila výhradně na území jednoho státu.
[…]“
Kapitola II uvedené úmluvy, nadepsaná „Dokumenty a povinnosti stran týkající se dopravy cestujících, zavazadel a nákladu“, obsahuje článek 3, nadepsaný „Cestující a zavazadla“, jehož odstavec 5 stanoví:
„Nedodržení předcházejících odstavců neovlivňuje existenci ani platnost přepravní smlouvy, která se však [i přesto] řídí pravidly této úmluvy včetně pravidel o omezeném ručení.“
Kapitola III téže úmluvy, nadepsaná „Odpovědnost dopravce a rozsah náhrad škody“, obsahuje články 17 až 37.
Článek 19 Montrealské úmluvy, nadepsaný „Zpoždění“, stanoví:
„Dopravce odpovídá za škody způsobené zpožděním letecké dopravy cestujících, zavazadel nebo nákladu. Dopravce však neodpovídá za škody způsobené zpožděním, je-li prokázáno, že on, jeho zaměstnanci a zprostředkovatelé [zástupci] učinili všechna opatření, která lze přiměřeně požadovat k tomu, aby se předešlo takové škodě, nebo že dopravce, jeho zaměstnanci či zprostředkovatelé [zástupci] nemohli taková opatření učinit.“
Článek 22 této úmluvy, nadepsaný „Meze odpovědnosti za zpoždění, zavazadla a dopravovaný náklad“, v odstavci 1 stanoví:
„V případě škody způsobené zpožděním při přepravě osob, jak je uvedeno v článku 19, je odpovědnost dopravce za každého cestujícího omezena na 4150 zvláštních práv čerpání.“
Článek 25 uvedené úmluvy, nadepsaný „Výhrada mezí odpovědnosti“, stanoví:
„Dopravce si může vyhradit, že pro přepravní smlouvu jsou meze odpovědnosti vyšší než částky uvedené v této úmluvě nebo že nejsou stanoveny žádné meze odpovědnosti.“
Článek 29 téže úmluvy, nadepsaný „Základ pro uplatnění nároků“, stanoví:
„Náhradu za škodu vzniklou při přepravě cestujících, zavazadel a nákladu na základě této úmluvy, přepravní smlouvy nebo obecné občanskoprávní odpovědnosti nebo jinak lze žádat pouze na základě podmínek a mezí odpovědnosti stanovených v této úmluvě bez ohledu na to, které osoby mají právo podávat žalobu a jaká jsou jejich práva. Při těchto žalobách nejsou kromě náhrady škody vymahatelná žádná jiná trestní [represivní], exemplární ani jiná odškodnění.“
Článek 33 Montrealské úmluvy, nadepsaný „Soudní příslušnost“, v odstavci 1 stanoví:
„Žalobu o náhradu škody musí žalobce podat podle svého uvážení na území jednoho ze smluvních států buď u soudu v místě bydliště nebo sídla dopravce, nebo v místě jeho hlavní provozovny, nebo v místě provozovny, kde byla uzavřena přepravní smlouva, anebo u soudu v místě určení dodávky.“
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Vyšetřovací služba zakoupila prostřednictvím cestovní kanceláře letenky za účelem služební cesty dvou z jejích zaměstnanců z Vilniusu (Litva) do Baku (Ázerbájdžán), přes Rigu (Lotyšsko) a Moskvu (Rusko). V rámci této cesty měli dotčení zaměstnanci odletět z Vilniusu dne 16. ledna 2011 v 9.55 a přiletět do Baku téhož dne ve 22.40. Lety mezi Vilniusem, Rigou a Moskvou měla zajišťovat společnost Air Baltic.
Zaměstnanci vyšetřovací služby odletěli z Vilniusu a přiletěli do Rigy podle plánu. Avšak jejich následující let měl v Rize při odletu a v Moskvě při přistání zpoždění. V důsledku toho nemohli nastoupit na let, kterým měli letět z Moskvy do Baku. Společnost Air Baltic je tedy přesunula na další let, který odletěl z Moskvy a přiletěl do Baku následující den.
Vzhledem k tomu, že zpoždění více než 14 hodin, se kterým dotčení dorazili do cílové destinace, vedlo k prodloužení jejich služební cesty, vyšetřovací služba jim v souladu s litevskými právními předpisy vyplatila dodatečné denní příspěvky a příspěvky na sociální zabezpečení ve výši celkem 1168,35 litevských litasů (LTL) (přibližně 338 eur). Tato služba následně požádala o odškodnění ve výši této částky společnost Air Baltic, která odmítla této žádosti vyhovět.
Za těchto okolností se vyšetřovací služba obrátila na Vilniaus miesto 1-asis apylinkės teismas (první obvodní soud města Vilnius) s návrhem na to, aby společnosti Air Baltic bylo uloženo zaplatit náhradu škody ve výši 1168,35 LTL (přibližně 338 eur). Rozsudkem ze dne 30. listopadu 2012 uvedený soud tomuto návrhu vyhověl.
Společnost Air Baltic podala proti tomuto rozsudku odvolání k Vilniaus apygardos teismas (krajský soud ve Vilniusu). Ten rozsudkem ze dne 7. listopadu 2013 odvolání zamítl a uvedený rozsudek potvrdil.
Společnost Air Baltic podala poté kasační opravný prostředek k Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy).
V rámci tohoto kasačního opravného prostředku společnost Air Baltic poukazuje na to, že právnická osoba, jako je vyšetřovací služba, není oprávněna dovolávat se odpovědnosti leteckého dopravce podle článku 19 Montrealské úmluvy. V podstatě uvádí, že tato odpovědnost platí pouze vůči samotným cestujícím, a nikoliv vůči jiným osobám, tím spíše, pokud to nejsou fyzické osoby, a nemohou být tudíž považovány za spotřebitele.
Vyšetřovací služba v podstatě tvrdí, že odpovědnost leteckého dopravce podle článku 19 platí vůči osobě, která je, jako tato služba, stranou smlouvy o mezinárodní přepravě osob uzavřené s leteckým dopravcem, a utrpěla škodu v důsledku zpoždění.
Za těchto podmínek se Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (Nejvyšší soud Litvy) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být články 19, 22 a 29 Montrealské úmluvy vykládány v tom smyslu, že letecký dopravce je odpovědný vůči třetím osobám, mimo jiné vůči zaměstnavateli cestujícího (právnické osobě, s níž uzavřel smlouvu o mezinárodní přepravě cestujících), za újmu způsobenou zpožděním letu, v jehož důsledku vznikly žalobci (zaměstnavateli) dodatečné výdaje (například platba denních příspěvků při služební cestě)?
2)
V případě záporné odpovědi, musí být článek 29 Montrealské úmluvy vykládán v tom smyslu, že tyto třetí osoby mají právo podat žalobu proti leteckému dopravci na jiném základě, například na základě vnitrostátního práva?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda Montrealská úmluva, a zejména její články 19, 22 a 29, musí být vykládána v tom smyslu, že letecký dopravce, který uzavřel se zaměstnavatelem osob přepravovaných jako cestující takovou smlouvu o mezinárodní přepravě, o jakou se jedná v původním řízení, je vůči tomuto zaměstnavateli odpovědný za škodu způsobenou zpožděním letů, kterými cestovali jeho zaměstnanci na základě této smlouvy, spočívající v dodatečných nákladech vynaložených uvedeným zaměstnavatelem.
Úvodem je třeba upřesnit, že Montrealská úmluva byla podepsána Evropským společenstvím dne 9. prosince 1999 a poté dne 5. dubna 2001 schválena jeho jménem Radou Evropské unie. Pro Evropskou unii vstoupila v platnost dne 28. června 2004.
Z toho plyne, že ustanovení Montrealské úmluvy tvoří od tohoto vstupu v platnost nedílnou součást unijního právního řádu, a Soudní dvůr má tedy pravomoc rozhodovat o předběžných otázkách týkajících se jejího výkladu (v tomto smyslu viz rozsudky IATA a ELFAA,
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, bod
, jakož i Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, bod
), přičemž tato úmluva byla sepsána v angličtině, arabštině, čínštině, španělštině, francouzštině a ruštině a těchto šest jazykových znění má stejnou platnost.
V souvislosti s takovým výkladem je nutné zdůraznit, že v souladu s ustálenou judikaturou musí být mezinárodní smlouva vykládána podle svého znění a ve světle svých cílů. Článek 31 Vídeňské úmluvy o smluvním právu ze dne 23. května 1969, která kodifikuje pravidla obecného mezinárodního práva, jež je pro Unii závazné, v tomto ohledu stanoví, že smlouva musí být vykládána v dobré víře, v souladu s obvyklým významem, který je dáván výrazům ve smlouvě v jejich celkové souvislosti, a rovněž s přihlédnutím k jejímu předmětu a účelu (v tomto smyslu viz rozsudky IATA a ELFAA,
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, bod
, jakož i Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, bod
).
Co se týče věci samé, je třeba uvést, že článek 29 Montrealské úmluvy, který se týká žalob, stanoví, že náhradu za škodu vzniklou při přepravě cestujících, zavazadel a nákladu na základě této úmluvy, přepravní smlouvy nebo obecné občanskoprávní odpovědnosti nebo jinak lze žádat pouze na základě podmínek a mezí odpovědnosti stanovených v této úmluvě bez ohledu na to, které osoby mají právo podávat žalobu a jaká jsou jejich práva. Stanoví rovněž, že při těchto žalobách nejsou kromě náhrady škody vymahatelná žádná jiná represivní, exemplární ani jiná odškodnění.
Z toho vyplývá, že k určení, zda je možno podat žalobu na náhradu škody na základě odpovědnosti leteckého dopravce podle Montrealské úmluvy, je třeba nejprve ověřit, zda taková škoda, o kterou se jedná v původním řízení a kvůli které je tato odpovědnost uplatňována, spadá do působnosti uvedené úmluvy.
V této souvislosti z článku 19 Montrealské úmluvy vyplývá, že letecký dopravce je v zásadě vázán obecnou povinností nahradit všechny „škody způsobené zpožděním při letecké dopravě cestujících, zavazadel nebo nákladu“.
Ačkoliv tento článek prostřednictvím škodné události upřesňuje, jaká škoda je v případě zpoždění nahraditelná, neupřesňuje nijak osobu, které může být tato škoda způsobena.
Za těchto podmínek je třeba konstatovat, že článek 19 Montrealské úmluvy, třebaže nestanoví výslovně odpovědnost leteckého dopravce vůči takovému zaměstnavateli, o jakého se jedná v původním řízení, v případě škody způsobené zpožděním letů uskutečněných na základě smlouvy o mezinárodní přepravě uzavřené mezi tímto zaměstnavatelem a tímto dopravcem, může být vykládán v tom smyslu, že se vztahuje nejen na škodu, která byla způsobena cestujícímu, ale rovněž na škodu vzniklou takovému zaměstnavateli.
S ohledem na judikaturu připomenutou v bodě 24 tohoto rozsudku je třeba určit, zda tento výklad vycházející ze znění článku 19 Montrealské úmluvy podporují i kontext, do kterého zapadá tento článek, a cíle, které tato úmluva sleduje.
Zaprvé je v tomto ohledu nutné konstatovat, že čl. 22 odst. 1 Montrealské úmluvy ve francouzském znění omezuje pojem škody způsobené zpožděním pro účely omezení odpovědnosti leteckého dopravce pouze na škodu „vzniklou cestujícím“ („subi par des passagers“).
Toto ustanovení však odkazuje výslovně na článek 19 Montrealské úmluvy, takže nelze mít za to, že definuje pojem škody jiným způsobem než tento článek.
Kromě toho verze čl. 22 odst. 1 Montrealské úmluvy v anglickém, španělském a ruském jazyce se liší od verze ve francouzském jazyce, jelikož prvně uvedené hovoří o škodě způsobené zpožděním („damage caused by delay“, „daño causado por retraso“ a „вред, причиненный при перевозке лиц в результате задержки“), aniž takovou škodu omezují na škodu vzniklou pouze cestujícím.
Text čl. 22 odst. 1 Montrealské úmluvy v jeho různých autentických jazykových zněních tedy může podpořit výklad uvedený v bodě 29 tohoto rozsudku.
Zadruhé z čl. 1 odst. 1 Montrealské úmluvy, který upřesňuje oblast její působnosti, vyplývá, že tato úmluva se vztahuje na veškerou mezinárodní leteckou dopravu osob, zavazadel nebo nákladu za úplatu.
Toto ustanovení tedy pouze pojmem „osoby“ označuje obecně cestující, kteří jsou, stejně jako zavazadla a náklad, přepravováni v rámci mezinárodní letecké dopravy.
Nevymezuje naproti tomu osoby, které využijí služeb mezinárodního leteckého dopravce k přepravě určitých zavazadel, nákladu nebo osob a které mohou z tohoto titulu utrpět škodu.
Článek 1 odst. 1 Montrealské úmluvy je však třeba vykládat ve světle třetího pododstavce preambule této úmluvy, který zdůrazňuje význam zajištění ochrany zájmů spotřebitelů v mezinárodní letecké dopravě, přičemž pojem „spotřebitel“ ve smyslu této úmluvy se nekryje nutně s pojmem „cestující“, nýbrž zahrnuje případně osoby, které nejsou samy přepravovány, a nejsou tedy cestujícími.
S ohledem na takový cíl nelze to, že čl. 1 odst. 1 Montrealské úmluvy neodkazuje na osoby, které využijí služeb mezinárodního leteckého dopravce k přepravě svých zaměstnanců jako cestujících, chápat tak, že tyto osoby, a tedy i škody, které jim mohou z tohoto titulu vzniknout, jsou tím vyloučeny z působnosti této úmluvy.
Z analýzy čl. 1 odst. 1 Montrealské úmluvy tedy vyplývá, že škody utrpěné takovými osobami mohou spadat do oblasti působnosti této úmluvy.
Zatřetí a na závěr z několika shodujících se ustanovení Montrealské úmluvy vyplývá, že tato úmluva spojuje odpovědnost leteckého dopravce s existencí smlouvy o mezinárodní přepravě uzavřené mezi takovým dopravcem a další stranou, přičemž skutečnost, zda tato druhá strana je sama cestujícím či nikoliv, nemá žádný zvláštní význam pro vznik odpovědnosti dopravce na základě této smlouvy.
Článek 1 odst. 2 Montrealské úmluvy tak odkazuje při definici pojmu „mezinárodní doprava“ na „smlouv[u] uzavřen[ou] mezi dvěma stranami“ týkající se místa odeslání a místa určení takové dopravy, což znamená, že taková doprava je výsledkem smluvního ujednání.
Kromě toho, jak je uvedeno v bodě 25 tohoto rozsudku, z článku 29 Montrealské úmluvy vyplývá, že náhradu za škodu podanou na základě této úmluvy, přepravní smlouvy nebo obecné občanskoprávní odpovědnosti nebo jinak lze žádat pouze na základě podmínek a mezí odpovědnosti stanovených v této úmluvě, ledaže v souladu s článkem 25 této úmluvy letecký dopravce stanovil ve smlouvě vyšší meze odpovědnosti nebo tato smlouva žádné meze nestanoví.
Kromě toho čl. 33 odst. 1 Montrealské úmluvy stanoví, že taková žaloba může být podána vedle jiných možností, které má žalobce, u soudu v místě provozovny leteckého dopravce, kde byla uzavřena přepravní smlouva.
Konečně článek 3 této úmluvy v odstavci 5 stanoví, že nedodržení specifických povinností leteckého dopravce podat informace a vydat dokumenty v rámci mezinárodní přepravy osob neovlivňuje existenci ani platnost přepravní smlouvy, která se i přesto řídí pravidly této úmluvy včetně pravidel o omezeném ručení.
Ze všeho výše uvedeného vyplývá, že článek 19 Montrealské úmluvy musí být vykládán s ohledem na jeho znění, jakož i jeho kontext a cíl ochrany zájmů spotřebitelů, který tato úmluva sleduje, v tom smyslu, že se vztahuje nejen na škodu vzniklou cestujícímu, ale i na škodu vzniklou osobě v postavení zaměstnavatele, která uzavřela s leteckým dopravcem smlouvu o mezinárodní přepravě za účelem přepravy cestujících, kteří jsou jejími zaměstnanci.
Nicméně jak vyplývá z bodu 12 tohoto rozsudku, ve věci v původním řízení požadovala dotčená osoba náhradu škody, která jí byla způsobena zpožděním letu uskutečněného podle smlouvy o mezinárodní přepravě, jejímž předmětem byla přeprava nikoliv jednoho, nýbrž dvou jejích zaměstnanců. V takové situaci přitom nelze vyloučit, že částka náhrady škody požadovaná uvedenou osobou může být vyšší než částka, kterou by mohl požadovat každý z dotyčných cestujících, kdyby podali žalobu na náhradu škody jednotlivě.
Vzhledem k omezení odpovědnosti leteckého dopravce „za každého cestujícího“, stanovenému v čl. 22 odst. 1 Montrealské úmluvy, je tedy třeba ověřit, zda výklad článku 19 této úmluvy uvedený v bodě 46 tohoto rozsudku nemůže být zpochybněn tím, že smluvní strany uvedené úmluvy měly v úmyslu jejím uzavřením dosáhnout rovněž spravedlivého vyvážení dotčených zájmů, jak vyplývá z pátého pododstavce její preambule.
Z požadavku odpovědnosti omezené „za každého cestujícího“ přitom vyplývá, že výše náhrady škody, kterou lze přiznat takové osobě, o kterou se jedná v původním řízení, která podala žalobu na náhradu škody způsobené zpožděním v mezinárodní přepravě cestujících, nemůže každopádně přesáhnout částku, která je výsledkem součinu meze stanovené v čl. 22 odst. 1 Montrealské úmluvy a počtu cestujících přepravovaných na základě smlouvy uzavřené mezi touto osobou a předmětným leteckým dopravcem či dopravci.
Takové odškodnění může zajistit spravedlivé vyvážení dotčených zájmů. Takové osoby, o jaké se jedná v původním řízení, jsou totiž s ohledem na mez stanovenou v čl. 22 odst. 1 Montrealské úmluvy v postavení, které není více ani méně výhodné než postavení samotných cestujících, kterým vznikla v důsledku zpoždění škoda.
Leteckým dopravcům je zaručeno, že jejich odpovědnost nemůže jít nad rámec meze „za každého cestujícího“ stanovené tímto ustanovením, jelikož – jak bylo uvedeno v bodě 49 tohoto rozsudku – odškodnění přiznané takovým osobám nemůže v žádném případě přesáhnout souhrn všech odškodnění, která by bylo možné přiznat všem předmětným cestujícím, kdyby podali žalobu jednotlivě.
Na první otázku je tedy třeba odpovědět tak, že Montrealská úmluva, a zejména její články 19, 22 a 29, musí být vykládána v tom smyslu, že letecký dopravce, který uzavřel se zaměstnavatelem osob přepravovaných jako cestující takovou smlouvu o mezinárodní přepravě, o jakou se jedná v původním řízení, je vůči tomuto zaměstnavateli odpovědný za škodu způsobenou zpožděním letů, kterými cestovali jeho zaměstnanci na základě této smlouvy, spočívající v dodatečných nákladech vynaložených uvedeným zaměstnavatelem.
Ke druhé otázce
Podstatou druhé předběžné otázky předkládajícího soudu položené pro případ, že odpověď na první otázku bude záporná, je, zda článek 29 Montrealské úmluvy musí být vykládán v tom smyslu, že takový zaměstnavatel, o jakého se jedná v původním řízení, je oprávněn podat žalobu na náhradu škody proti leteckému dopravci na jiném základě než na základě této úmluvy, konkrétně na základě vnitrostátního práva.
Vzhledem k odpovědi na první otázku není namístě na tuto druhou otázku odpovídat.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (třetí senát) rozhodl takto:

Úmluva o sjednocení některých pravidel pro mezinárodní leteckou dopravu, uzavřená v Montrealu dne 28. května 1999 a schválená jménem Evropského společenství rozhodnutím Rady 2001/539/ES ze dne 5. dubna 2001, a zejména její články 19, 22 a 29, musí být vykládána v tom smyslu, že letecký dopravce, který uzavřel se zaměstnavatelem osob přepravovaných jako cestující takovou smlouvu o mezinárodní přepravě, o jakou se jedná v původním řízení, je vůči tomuto zaměstnavateli odpovědný za škodu způsobenou zpožděním letů, kterými cestovali jeho zaměstnanci na základě této smlouvy, spočívající v dodatečných nákladech vynaložených uvedeným zaměstnavatelem.

Podpisy.
(
*1
)   Jednací jazyk: litevština.