CELEX: 62015TJ0518
Maataloustukirahasto ja maaseuturahasto
Rahoituksen ulkopuolelle jätettävät menot
Ranskan maaseudun kehittämisohjelma
Maaseudun kehittämisen tukitoimenpiteet
Luonnonhaitta-alueet
Kiinteämääräinen rahoitusoikaisu
Ranskalle aiheutuneet menot
Paikalla tehtävät tarkastukset
Eläintiheyden kriteeri
Eläinten laskeminen
Kiinteämääräisen oikaisun korottaminen laiminlyönnin uusiutumisen vuoksi
Menettelylliset takeet

Asian tausta
Ranskan viranomaiset hyväksyivät Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahaston (maaseuturahaston) tuesta maaseudun kehittämiseen 20.9.2005 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1698/2005 (
EUVL 2005, L 277, s. 1
) 36 artiklan a kohdan i ja ii alakohdan nojalla Ranskan maaseudun kehittämisohjelman vuosille 2007–2013 (jäljempänä maaseudun kehittämisohjelma 2007–2013); ohjelmassa määrätään muun muassa luonnonhaittakorvausten myöntämisestä luonnonhaitta-alueiden viljelijöille.
Euroopan komissio hyväksyi 19.7.2007 tekemällään päätöksellä C(2007) 3446 maaseudun kehittämisohjelman 2007–2013, joka sisältää erityisesti asetuksen N:o 1698/2005 36 artiklan a kohdan i ja ii alakohdassa tarkoitettuja toimenpiteitä eli toimenpiteet 211 ja 212. Näillä toimenpiteillä varmistetaan, että luonnonhaitta-alueiden viljelijät sekä vuoristoalueilla että niiden ulkopuolisilla alueilla noudattavat hyvää maankäyttöä edistäviä toimintatapoja, asettamalla rehualoja koskevien korvausten maksamisen edellytykseksi eläintiheyden kriteerin noudattamisen. Tämä kriteeri, joka on ilmaistu hehtaaria kohden olevilla suureläinyksiköillä, mahdollistaa rehualojen eläintiheyden rajaamisen ali- tai ylilaiduntamisilmiöiden välttämiseksi. Asetuksen N:o 1698/2005 71 artiklan 3 kohdan mukaisesti maaseudun kehittämisohjelmassa 2007–2013 vahvistetaan joukko näiden toimenpiteiden tukikelpoisuusehtoja, joista mainittakoon erityisesti departementtien tasolla ja alueittain tai ala-alueittain määriteltyjen raja-arvojen rajoissa määritellyn eläintiheyden noudattamista koskeva ehto.
Komissio vahvisti tämän kanteen kohteena olevan rahoitusoikaisun käyttäen perusteena viitenumerolla RD 2/2012/005/FR julkaistua tutkimusta, joka koskee markkinointivuonna 2011 toteutettaviksi suunniteltuja maaseudun kehittämisohjelman 2007–2013 toimintalinjaa 2 koskevia erityisiä toimenpiteitä eli luonnonhaittakorvauksia koskevia toimenpiteitä 211 ja 212 ja maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevaa osatoimenpidettä 214-A.
Tutkimus tehtiin yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta 21.6.2005 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1290/2005 (
EUVL 2005, L 209, s. 1
), jota sovellettiin tutkimuksen aloittamisajankohtana, 31 artiklan 1–3 kohdan mukaisesti.
Komissio antoi Ranskan viranomaisille 11.12.2012 päivätyllä kirjeellä neuvoston asetuksen (EY) N:o 1290/2005 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä maksajavirastojen ja muiden elinten hyväksymisen sekä maataloustukirahaston ja maaseuturahaston tilien tarkastamisen ja hyväksymisen osalta 21.6.2006 annetun komission asetuksen (EY) N:o 885/2006 (
EUVL 2006, L 171, s. 90
) 11 artiklan 1 kohdan nojalla tiedoksi huomautuksensa tutkimuksen johdosta ja pyysi niiltä lisätietoja (jäljempänä tuloksia koskeva tiedonanto).
Tuloksia koskevan tiedonannon 4.3 kohdassa, jonka otsikko on ”Eläintiheyden valvonnan puuttuminen”, komissio katsoi muun muassa, että luonnonhaittakorvauksiin liittyviä toimenpiteitä ja maatalousympäristön laiduntamispalkkioon liittyvää osatoimenpidettä koskevien paikalla tehtävien tarkastusten yksityiskohdat olivat vastoin neuvoston asetuksen (EY) N:o 1698/2005 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä maaseudun kehittämisen tukitoimenpiteitä koskevien tarkastusmenettelyjen ja täydentävien ehtojen täytäntöönpanon osalta 27.1.2011 annetun komission asetuksen (EU) N:o 65/2011 (
EUVL 2011, L 25, s. 8
) 4 artiklan 1 kohtaa, 10 artiklan 1 kohtaa ja 14 artiklan 2 kohtaa, koska nauta- sekä lammas- ja vuohieläimiä, joista on tehty erityistukihakemus, ei ollut tarkastettu eikä niiden määriä laskettu, eikä niihin ollut kohdistettu todennäköisyyslaskentaa paikalla tehdyissä tarkastuksissa. Komissio korosti sitä, että sama havainto oli jo tehty tältä osin kahdessa aiemmassa tutkimuksessa RD 2/2008/10/FR ja RD 2/2011/03/FR, ja pyysi Ranskan viranomaisia mukauttamaan paikan päällä suoritettavia tarkastuksia koskevia menettelyjään.
Ranskan viranomaiset toimittivat 2.4.2013 päivätyllä kirjeellään komissiolle tuloksia koskevaan tiedonantoon liittyvät huomautuksensa.
Näiden huomautusten 4.3 kohdassa Ranskan viranomaiset:
–
kiistivät sen, että todennäköisyyttä voitaisiin käyttää keinona osoittaa, että tuki on perusteltu
–
väittivät, että nautojen eläintiheyden laskeminen oli suoritettu käyttämällä valvottua kansallista ATK-pohjaista tietokantaa noudattamalla Euroopan unionin eri asetuksissa säädettyjä sitä koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä
–
totesivat, että luonnonhaittakorvauksiin liittyvä eläintiheyden tarkastaminen oli suoritettu paikalla tehdyissä tarkastuksissa, jotka koskivat joko eri eläintukien tukikelpoisuuden tai tunnistamiseen liittyvien täydentävien ehtojen tarkastuksia; kansallisen ATK-pohjaisen tietokannan ulkopuolinen nautaeläinten sekä lammas- ja vuohieläinten, joita varten ei ole haettu eläintukea, laskeminen suoritetaan järjestelmällisesti luonnonhaittakorvauksiin kohdistuvissa paikalla tehtävissä tarkastuksissa.
Komissio kutsui 24.6.2013 päivätyllä kirjeellään asetuksen N:o 885/2006 11 artiklan 1 kohdan kolmannen alakohdan mukaisesti Ranskan viranomaiset kahdenväliseen kokoukseen, joka pidettiin 28.11.2013.
Komissio antoi 11.12.2013 asetuksen N:o 885/2006 11 artiklan 2 kohdan mukaisesti Ranskan viranomaisille tiedoksi kokouksen pöytäkirjan ja pyysi niiltä lisätietoja. Ranskan viranomaiset vastasivat 27.2.2014.
Komissio ilmoitti 27.5.2014 päivätyllä kirjeellä virallisesti Ranskan viranomaisille (jäljempänä virallinen tiedonanto) pitävänsä kiinni kannastaan. Se katsoi, että todettu puute oli olennaista valvontaa koskeva heikkous, josta aiheutuu rahastolle riski, joka johtaa yleensä viiden prosentin rahoitusoikaisuun. Se täsmensi kuitenkin, että koska tämä puute oli tuotu esiin jo kahdessa aikaisemmassa tutkimuksessa, se katsottiin uusiutuvaksi, minkä vuoksi oli aiheellista ehdottaa 10 prosentin korotettua kiinteämääräistä oikaisua eli Euroopan maatalouden tukirahastolle (maataloustukirahasto) ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastolle (maaseuturahasto) ilmoitetuista menoista oli jätettävä 115971211,03 euron nettomääräinen summa rahoituksen ulkopuolelle. Komissio huomautti myös, että kiinteämääräinen oikaisu liittyi hakuvuosia 2011–2013 koskeviin, varainhoitovuosina 2011–2013 toteutuneisiin menoihin, koska mitään korjaavia toimenpiteitä ei ollut toteutettu kyseisten vuosien osalta.
Ranskan viranomaiset saattoivat asian 3.7.2014 sovitteluelimen käsiteltäväksi, ja sovitteluelin antoi 15.1.2015 raportin nro 14/FR/635.
Epäonnistuneen sovittelumenettelyn jälkeen komissio ilmoitti 16.3.2015 päivätyllä kirjeellään Ranskan viranomaisille lopullisen kantansa (jäljempänä lopullinen kanta), jossa se osittain pysyi virallisessa tiedonannossa esittämässään kannassa ja ehdotti, että maataloustukirahastolle ja maaseuturahastolle ilmoitetuista menoista jätetään rahoituksen ulkopuolelle 98276677,07 euron suuruinen nettomäärä, joka kattaa hakuvuotta 2011 koskevat menot ja hakuvuosia 2012 ja 2013 koskevat menot, jotka ovat syntyneet 11.12.2010 jälkeen, varainhoitovuosien 2011–2013 osalta luonnonhaittakorvauksia koskevista toimenpiteistä ja maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevasta osatoimenpiteestä. joka kattaa vuosina 2011–2013 tehdyissä hakemuksissa ilmoitetut menot.
Komissio ehdotti 18.6.2015 päivätyssä kirjeessä unionin yleisen tuomioistuimen 30.4.2015 antamassaan tuomiossa Ranska v. komissio (
T‑259/13
, ei julkaistu,
EU:T:2015:250
) tekemän ratkaisun perusteella, että lammas- ja vuohieläimiin, joita varten ei ole haettu eläintukea, liittyvät menot jätetään annettavassa ratkaisussa vahvistettavan rahoitusoikaisun perusteen ulkopuolelle. Koska komissio ei voinut tehdä tätä poissulkemista ennen päätöksen julkaisemista, komissio ehdotti tarvittavien mukautusten tekemistä sen jälkeen, kun päätös on julkaistu, ja pyysi tätä varten Ranskan viranomaisia ilmoittamaan sille rahoitusoikaisun perusteen ulkopuolelle jätettävät bruttomäärät.
Komissio antoi 22.6.2015 täytäntöönpanopäätöksen (EU) 2015/1119 Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto) maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle (
EUVL 2015, L 182, s. 39
) (jäljempänä riidanalainen päätös).
Komissio jätti riidanalaisessa päätöksessä maatalouden tilinpidon sääntöjenmukaisuuden tarkastamismenettelyn yhteydessä 98276627,35 euron nettomäärän unionin rahoituksen ulkopuolelle. Tämä kiinteämääräinen oikaisu vastaa maaseudun kehittämisohjelman 2007–2013 toimintalinjaan 2 liittyvistä luonnonhaittakorvauksia koskevista toimenpiteistä 211 ja 212 ja maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevasta osatoimenpiteestä 214-A aiheutuneita Ranskan tasavallan tiettyjä menoja. Kyseiset menot vastaavat Ranskan viranomaisten vuosia 2011–2013 koskevien hakemusten perusteella maksamia tukia.
Riidanalainen päätös tehtiin yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta, hallinnoinnista ja seurannasta ja neuvoston asetusten (ETY) N:o 352/78, (EY) N:o 165/94, (EY) N:o 2799/98, (EY) N:o 814/2000, (EY) N:o 1290/2005 ja (EY) N:o 485/2008 kumoamisesta 17.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1306/2013 (
EUVL 2013, L 347, s. 549
), jolla kumottiin asetus N:o 1290/2005 1.1.2014 alkaen, 52 artiklan 1–3 kohdan nojalla. Asetuksen N:o 1306/2013 52 artiklalla käyttöön otettu sääntöjenmukaisuuden tarkastamismenettely vastaa sisällöltään asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklassa säädettyä menettelyä.
Oikeudenkäynti ja asianosaisten vaatimukset
Ranskan tasavalta nosti nyt esillä olevan kanteen unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 2.9.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä.
Komissio toimitti vastineensa 30.11.2015. Kantaja ja vastaaja toimittivat vastauksensa asetetussa määräajassa.
Espanjan kuningaskunta toimitti 1.12.2015 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon väliintulohakemuksen, jossa se pyysi saada osallistua oikeudenkäyntiin tukeakseen Ranskan tasavallan vaatimuksia. Unionin yleisen tuomioistuimen kuudennen jaoston puheenjohtaja hyväksyi tämän väliintulohakemuksen 11.1.2016 antamallaan määräyksellä. Espanjan kuningaskunta toimitti kirjelmänsä ja varsinaiset asianosaiset toimittivat sitä koskevat huomautuksensa asetetuissa määräajoissa.
Koska unionin yleisen tuomioistuimen kokoonpanoa muutettiin, tuomioistuimen presidentti jakoi hyvän oikeudenhoidon nimissä asian työjärjestyksen 27 artiklan 3 kohdan mukaisesti uudelle esittelevälle tuomarille, joka nimettiin toiseen jaostoon. Koska unionin yleisen tuomioistuimen jaostojen kokoonpanoa muutettiin, asia jaettiin uudelleen työjärjestyksen 27 artiklan 5 kohdan mukaisesti kuudennelle jaostolle, johon sama esittelevä tuomari nimettiin.
Asianosaisia kehotettiin työjärjestyksen 89 artiklan 3 kohdan mukaisena 4.5.2017 määrättynä prosessinjohtotoimena kommentoimaan kysymystä siitä, mitä johtopäätöksiä nyt käsiteltävässä asiassa on tehtävä 26.1.2017 annetusta tuomiosta Espanja v. komissio (
C‑506/15 P
, ei julkaistu,
EU:C:2017:42
) ja 26.1.2017 annetusta tuomiosta Ranska v. komissio (
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
). Asianosaiset vastasivat tähän pyyntöön asetetussa määräajassa. Komissiota pyydettiin myös toimittamaan unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon tiettyjä asiakirjoja, minkä tämä teki saman määräajan kuluessa.
Ranskan tasavalta, jota tukee Espanjan kuningaskunta, vaatii unionin yleistä tuomioistuinta
–
ensisijaisesti osittain kumoamaan riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin päätöksellä jätetään unionin rahoituksen ulkopuolelle maataloustukirahastosta ja maaseuturahastosta maksettavat jäsenvaltioiden tietyt menot, siltä osin kuin siinä jätetään unionin rahoituksen ulkopuolelle menot, jotka Ranskan tasavalta on suorittanut maaseudun kehittämisohjelman 2007–2013 toimintalinjaan 2 liittyvinä luonnonhaittakorvauksina ja maatalousympäristön laiduntamispalkkioina varainhoitovuosilta 2011–2013 markkinointivuosina 2011–2013 tehtyjen hakemusten perusteella maksettujen tukien määrän osalta
–
toissijaisesti osittain kumoamaan riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä sisällytetään kiinteämääräisen oikaisun perusteeseen menot, jotka liittyvät lammas- ja vuohieläimiin, joita varten ei ole haettu eläintukea
–
viime kädessä osittain kumoamaan riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin siinä sovelletaan 10 prosentin korotettua kiinteämääräistä oikaisua sillä perusteella, että puute, josta Ranskan viranomaisia moititaan eläinten laskemisessa, on uusiutunut
–
velvoittamaan komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
–
hylkää kanteen
–
toteaa, ettei ole syytä lausua toisesta kanneperusteesta
–
velvoittaa Ranskan tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Kanteensa tueksi Ranskan tasavalta vetosi kolmeen kanneperusteeseen, mutta luopui toisesta kanneperusteesta istunnossa.
Ensimmäinen kanneperuste koskee asetuksen N:o 65/2011 4 artiklan 1 kohdan, 10 artiklan 1 kohdan ja 14 artiklan 2 kohdan sekä asetuksen N:o 885/2006 11 artiklan 1 kohdan rikkomista, koska komissio on katsonut Ranskan hallituksen laiminlyöneen eläintiheyteen kohdistuvan valvontavelvoitteensa.
Kolmas kanneperuste, joka on esitetty viime kädessä, perustuu siihen, että komissio on rikkonut 23.12.1997 annetussa komission asiakirjassa nro VI/5330/97, jonka otsikko on ”Suuntaviivat rahoitusoikaisujen rahoituksellisten seuraamusten määrittämiseksi EMOTR:n tukiosaston tilien tarkastamista ja hyväksymistä koskevaa päätöstä valmisteltaessa” (jäljempänä asiakirja nro VI/5330/97), ja asiakirjassa AGRI/60637/2006, jonka otsikko on ”Komission tiedonanto – Tapa, jolla komissio käsittelee EMOTR:n tukiosaston tilien tarkastamisen ja hyväksymisen yhteydessä valvontajärjestelmien osalta havaitut uusiutuvat puutteet” (jäljempänä asiakirja AGRI/60637/2006) vahvistettuja sääntöjä, kun se on soveltanut 10 prosentin korotettua kiinteämääräistä oikaisua sillä perusteella, että puutteellisuus, josta Ranskan viranomaisia moititaan eläinten laskemisessa, on uusiutunutta, koska se koski olennaista valvontaa, jonka osalta oli jo kahdessa aikaisemmassa tutkimuksessa määrätty oikaisu, eivätkä Ranskan viranomaiset olleet tehneet sen osalta parannuksia.
Alustavat huomautukset
Aluksi on todettava, että maataloustukirahastosta rahoitetaan vain unionin oikeuden säännösten mukaisesti maatalouden yhteisen markkinajärjestelyn piirissä toteutettuja interventioita (tuomio 4.9.2015, Yhdistynyt kuningaskunta v. komissio,
T‑245/13
,
EU:T:2015:595
,
kohta), ja että erityisesti maataloustukirahastoa koskevan unionin oikeuden sääntöjen nojalla jäsenvaltioilla on velvollisuus organisoida tehokas tarkastus- ja valvontajärjestelmä (ks. tuomio 17.5.2013, Bulgaria v. komissio,
T‑335/11
, ei julkaistu,
EU:T:2013:262
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan komission on osoitettava, että maatalouden yhteistä markkinajärjestelyä koskevia sääntöjä on rikottu. Tämän vuoksi komissio on velvollinen perustelemaan päätöksensä, jossa se toteaa, että asianomainen jäsenvaltio on laiminlyönyt tarkastukset tai suorittanut ne puutteellisesti. Komission ei kuitenkaan tarvitse näyttää tyhjentävästi kansallisten viranomaisten suorittamien tarkastusten riittämättömyyttä tai niiden esittämien lukujen sääntöjenvastaisuutta, vaan sen on esitettävä näyttö vakavasta ja perustellusta epäilyksestä, joka sillä on kyseisten tarkastusten tai lukujen suhteen. Asianomainen jäsenvaltio ei puolestaan pysty horjuttamaan komission päätelmiä esittämättä väitteidensä tueksi selvitystä luotettavan ja toimivan valvontajärjestelmän olemassaolosta. Jollei jäsenvaltio pysty osoittamaan komission päätelmiä virheellisiksi, päätelmät saattavat antaa aiheen perusteltuihin epäilyksiin siitä, onko valvonta- ja tarkastustoimista muodostuvaa asianmukaista ja tehokasta kokonaisuutta otettu käyttöön. Tämä komission näyttövaatimuksen keventäminen johtuu siitä, että jäsenvaltio pystyy parhaiten keräämään ja tarkistamaan maataloustukirahaston tilien tarkastamiseksi ja hyväksymiseksi tarvittavat tiedot, ja sen on siten esitettävä mitä yksityiskohtaisin ja täydellisin näyttö tarkastustensa tai lukujensa todenperäisyydestä ja tarvittaessa komission väitteiden paikkansapitämättömyydestä (ks. tuomio 4.9.2015, Yhdistynyt kuningaskunta v. komissio,
T‑245/13
,
EU:T:2015:595
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Lopuksi on todettava, että vaikka komission on vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan näytettävä toteen unionin oikeuden sääntöjen rikkominen, sen jälkeen kun tämä rikkominen on osoitettu, jäsenvaltion on tarvittaessa osoitettava, että komissio on tehnyt virheen määrittäessään, mitä rahoituksellisia seuraamuksia rikkomisella on (ks. tuomio 4.9.2015, Yhdistynyt kuningaskunta v. komissio,
T‑245/13
,
EU:T:2015:595
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Maataloustukirahaston rahoituksen hallinnointi nimittäin kuuluu pääasiallisesti kansallisille viranomaisille, joiden tehtäväksi on annettu valvoa, että unionin sääntöjä kaikin puolin noudatetaan, ja se perustuu kansallisten ja unionin viranomaisten väliseen luottamukseen. Yksinomaan jäsenvaltio kykenee tuntemaan ja tarkasti määrittämään rahaston tilien valmistelussa tarvittavat tiedot, koska komissio ei ole riittävän lähellä talouden toimijoita saadakseen niiltä tarvitsemansa tiedot (ks. tuomio 4.9.2015, Yhdistynyt kuningaskunta v. komissio,
T‑245/13
,
EU:T:2015:595
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ranskan tasavallan esittämiä kanneperusteita on tutkittava näiden seikkojen valossa.
Tutkittavaksi ottaminen ja kanneperusteiden tehokkuus siltä osin kuin ne koskevat soveltuvin osin maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevaa osatoimenpidettä
Ranskan tasavalta väittää ensinnäkin, että komissio on koko hallinnollisen menettelyn ajan katsonut, että eläintiheyden valvomatta jättäminen koski sekä luonnonhaittakorvauksiin liittyviä toimenpiteitä että maatalousympäristön laiduntamispalkkioon liittyvää osatoimenpidettä, vaikka niiden tavoite ja myöntämisperusteet olivat erilaiset. Ranskan tasavalta väittää näin ollen, että sen luonnonhaittakorvauksia koskevista toimenpiteistä 211 ja 212 esittämät oikeudelliset perusteet ”koskevat soveltuvin osin myös [maatalousympäristön laiduntamispalkkioon liittyvää] osatoimenpidettä 214-A” ja että sen riitauttaminen koskee näin ollen riidanalaisessa päätöksessä vahvistetun kiinteämääräisen oikaisun kokonaismäärää eli 98276677,07 euron nettomäärää. Se vahvisti vastauksessaan olevansa halukas soveltamaan esitettyjä kanneperusteita maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevaan osatoimenpiteeseen.
Komissio kiistää Ranskan tasavallan väitteet.
Tältä osin on todettava, että komissio pyrkii väitteillään riitauttamaan sekä kanteen tutkittavaksi ottamisen että Ranskan tasavallan esittämien kanneperusteiden tehokkuuden siltä osin kuin niitä sovelletaan maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevaan osatoimenpiteeseen.
Siltä osin kuin komissio pyrkii väitteillään riitauttamaan kanneperusteiden tutkittavaksi ottamisen siltä osin kuin niitä sovelletaan maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevaan osatoimenpiteeseen, on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 21 artiklasta, jota sovelletaan unionin yleiseen tuomioistuimeen kyseisen perussäännön 53 artiklan mukaan, sekä unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 76 artiklasta seuraa, että kannekirjelmässä on mainittava selkeästi ja täsmällisesti oikeudenkäynnin kohde, vaatimukset sekä yhteenveto esitetyistä kanneperusteista, jotta vastaaja voi valmistella puolustuksensa ja jotta unionin yleinen tuomioistuin voi harjoittaa valvontaansa tarpeen vaatiessa ilman, että sen pitäisi vaatia muita tietoja (ks. vastaavasti tuomio 26.1.2017, GGP Italy v. komissio,
T‑474/15
,
EU:T:2017:36
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävänä olevassa asiassa on todettava, että Ranskan tasavalta on maininnut selkeästi ja täsmällisesti oikeudenkäynnin kohteen ja yhteenvedon esitetyistä kanneperusteista. Se on selittänyt myös syyt, joiden vuoksi se katsoo, että kanneperusteet, joihin se on vedonnut luonnonhaittakorvausten osalta, soveltuvat myös maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevaan osatoimenpiteeseen. Kannekirjelmästä ilmenee nimittäin selvästi, että kyseinen soveltaminen perustuu siihen, että komissio on väitetysti rinnastanut eläintiheyden valvomatta jättämistä koskevassa väitteessä tarkoitetut kaksi toimenpidetyyppiä toisiinsa.
Tästä seuraa, että Ranskan tasavalta voi soveltaa kanneperusteitaan myös maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevaan osatoimenpiteeseen.
Siltä osin kuin komissio pyrkii väitteillään riitauttamaan kanneperusteiden tehokkuuden siltä osin kuin niitä sovelletaan maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevaan osatoimenpiteeseen, on ensiksi muistutettava, että luonnonhaittakorvauksia koskeviin toimenpiteisiin sovellettavat säännöt ovat samoja kuin maatalouden ympäristötoimenpiteisiin, kuten maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskeviin toimenpiteisiin, sovellettavat säännöt. Asetuksen N:o 1698/2005 IV osastosta ilmenee, että sekä luonnonhaittakorvauksia koskevat toimenpiteet että maatalouden ympäristötoimenpiteet ovat osa maaseudun kehittämiseen myönnettävää tukea, jonka tarkoituksena on parantaa maa- ja metsätalousalan kilpailukykyä.
Toiseksi maatalouden ympäristötoimenpiteitä koskevasta 22.4.2011 päivätystä yleiskirjeestä nro DGPAAT/SDEA/C2011-3030 ilmenee, että tämäntyyppisiä toimenpiteitä koskeva eläintiheys lasketaan samalla tavalla kuin luonnonhaittakorvauksiin liittyviä toimenpiteitä koskevan eläintiheyden taso. Maatalousympäristön laiduntamispalkkioon liittyviä toimenpiteitä koskeva eläintiheys lasketaan ”määrittämällä – suureläinyksiköiksi muunnetun – tilan laiduneläinten lukumäärän suhde maatilan ilmoitettuun rehunviljelyalaan”, kun taas 29.8.2011 päivätyssä yleiskirjeessä nro DGPAAT/SDEA/C2011-3071, jossa esitetään luonnonhaittakorvausten laissa säädetyt edellytykset vuosien 2011–2013 osalta, täsmennetään, että näitä toimenpiteitä koskeva eläintiheys lasketaan ”jakamalla suureläinyksiköiden lukumäärä rehunviljelyalan hehtaarimäärällä”.
Kolmanneksi komission lopullisesta kannasta ilmenee selvästi, että se, että osa maaseuturahastolle ilmoitetuista menoista jätetään rahoituksen ulkopuolelle, perustuu eläintiheyttä koskevien paikalla tehtävien tarkastusten puuttumiseen luonnonhaittakorvauksia koskevien toimenpiteiden ja maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevan osatoimenpiteen osalta, ja että rahoitusoikaisua sovelletaan kumpaankin toimenpidetyyppiin.
Neljänneksi on todettava, että kuten Ranskan tasavalta on huomauttanut, komissio ei ole koskaan koko riidanalaisen päätöksen tekemiseen johtaneen tilien tarkastus- ja hyväksymismenettelyn missään vaiheessa esittänyt maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevan osatoimenpiteen osalta perusteluja, jotka eroaisivat luonnonhaittakorvauksia koskevien toimenpiteiden yhteydessä esitetyistä perusteluista.
Edellä esitetyn perusteella on todettava, että Ranskan tasavalta on tehokkaasti esittänyt perusteensa sekä luonnonhaittakorvauksia koskevien toimenpiteiden että maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevan osatoimenpiteen osalta.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koskee asetuksen N:o 65/2011 4 artiklan 1 kohdan, 10 artiklan 1 kohdan ja 14 artiklan 2 kohdan sekä asetuksen N:o 885/2006 11 artiklan 1 kohdan rikkomista
Ensimmäisessä kanneperusteessaan Ranskan tasavalta väittää Espanjan kuningaskunnan tukemana, että komissio on rikkonut asetuksen N:o 65/2011 4 artiklan 1 kohtaa, 10 artiklan 1 kohtaa ja 14 artiklan 2 kohtaa sekä asetuksen N:o 885/2006 11 artiklan 1 kohtaa, koska komissio on katsonut Ranskan hallituksen laiminlyöneen eläintiheyteen kohdistuvan valvontavelvoitteensa.
Ranskan tasavalta jakaa tämän kanneperusteen kahteen osaan.
Ensimmäisessä osassa Ranskan tasavalta väittää lähinnä, ettei sillä ollut velvollisuutta suorittaa eläinten laskemista paikalla tehdyissä tarkastuksissa eläintiheyden kriteerin tarkistamiseksi, koska asetuksen N:o 65/2011 4 artiklan 1 kohdasta, 10 artiklan 1 kohdasta tai 14 artiklan 2 kohdasta ei johdu tällaista velvollisuutta. Ranskan viranomaisten käyttöön ottamat kansalliseen tunnistustietokantaan (base de données nationale d’identification, jäljempänä BDNI-tietokanta) perustuvat tarkastukset vastaavat asetuksen N:o 65/2011 4 artiklan 1 kohdan vaatimuksia, koska niiden avulla luonnonhaittakorvausten myöntämisedellytysten noudattaminen voidaan varmistaa tehokkaalla tavalla.
Toisessa osassa Ranskan tasavalta väittää ensisijaisesti, että eläimiin ei saa kohdistaa todennäköisyyslaskentaa paikalla tehtävissä tarkastuksissa, koska asetuksen N:o 65/2011 4 artiklan 1 kohdasta, 10 artiklan 1 kohdasta tai 14 artiklan 2 kohdasta ei seuraa tällaista velvoitetta. Komissio on sen mukaan käyttänyt käsitettä ”todennäköisyys” täsmentämättä sen oikeudellista perustaa, merkitystä tai käytännön keinoja sen toteuttamiseksi.
Komissio kiistää kantajan väitteet.
Ensimmäisen kanneperusteen kaksi osaa liittyvät läheisesti toisiinsa, minkä vuoksi ne on syytä käsitellä yhdessä.
Aluksi on luonnonhaittakorvauksiin liittyviä toimenpiteitä ja maatalousympäristön laiduntamispalkkioon liittyvää osatoimenpidettä koskevia tarkastuksia koskevien periaatteiden osalta muistutettava, että asetuksen N:o 65/2011 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on otettava käyttöön valvontajärjestelmä sen varmistamiseksi, että kaikki tarvittavat tarkastukset tehdään siten, että tuen myöntämisedellytysten noudattaminen voidaan varmistaa tehokkaalla tavalla.
– –
4.   Tämän asetuksen 12, 20 ja 25 artiklassa säädetyt paikalla tehtävät tarkastukset ja muut unionin säännöissä säädetyt maataloustukia koskevat tarkastukset on tarpeen mukaan tehtävä samanaikaisesti.
– –”
Asetuksen N:o 65/2011 10 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltioiden on sovellettava asetuksen (EY) N:o 73/2009 II osaston 4 luvussa säädettyä yhdennettyä hallinto- ja valvontajärjestelmää – –.
2.   Tukikelpoisuusedellytysten täyttyminen on tarkastettava hallinnollisin ja paikalla tehtävin tarkastuksin.
3.   Täydentävien ehtojen noudattaminen on varmistettava paikalla tehtävin tarkastuksin ja tarvittaessa hallinnollisin tarkastuksin.
4.   Sitoumuksen ollessa voimassa tuettavia lohkoja ei voida muuttaa, lukuun ottamatta maaseudun kehittämisohjelmassa nimenomaisesti mainittuja tapauksia.”
Paikalla tehtävien tarkastusten osalta asetuksen N:o 65/2011 14 artiklan 2 kohdassa säädetään, että paikalla tehtävien tarkastusten ”on koskettava kaikkia tuensaajan sitoumuksia ja velvoitteita, jotka on tarkastuskäynnin aikana mahdollista tarkastaa”.
Ensinnäkin on todettava, että vaikka tukien ja palkkioiden myöntämistä koskevissa Euroopan unionin säännöissä ei nimenomaisesti velvoiteta jäsenvaltioita ottamaan käyttöön erityisiä valvontatoimenpiteitä ja valvontaa koskevia yksityiskohtaisia sääntöjä, on todettava, että asetuksen N:o 65/2011 14 artiklan 2 kohdassa velvoitetaan jäsenvaltiot toteuttamaan paikalla tehtäviä tarkastuksia, jotka koskevat kaikkia tuensaajan sitoumuksia ja velvoitteita, jotka on tarkastuskäynnin aikana mahdollista tarkastaa, mukaan lukien kansallisesta oikeudesta johtuvat sitoumukset ja velvoitteet (ks. vastaavasti tuomio 26.1.2017, Espanja v. komissio,
C‑506/15 P
, ei julkaistu,
EU:C:2017:42
,
kohta ja tuomio 26.1.2017, Ranska v. komissio,
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa maaseudun kehittämisohjelmassa 2007–2013, sellaisena kuin komissio on hyväksynyt sen, säädettiin luonnonhaittakorvausten myöntämiseksi suureläinyksikköinä ilmoitetusta eläintiheyden kriteeristä, jonka tarkoituksena on rajata karjan tiheys rehualoilla, jotta vältetään ali- ja ylilaiduntamisen ilmiöt. Ranskan viranomaisilla oli siis velvollisuus paikalla tehdyissä tarkastuksissa määrittää eläintiheyden kriteeri laskemalla tilalla tarkastuskäynnin hetkellä olevat eläimet – laskennasta sitä paitsi säädetään 29.8.2011 päivätyn yleiskirjeen DGPAAT/SDEA/C2011-3071, joka mainitaan edellä 39 kohdassa, 7.2 kohdassa – sen tarkastamiseksi, oliko tätä kriteeriä noudatettu yksittäistapauksessa, ja näin ollen hallinnollisista tarkastuksista ilmi käyvien tietojen tukemiseksi (ks. analogisesti tuomio 26.1.2017, Ranska v. komissio,
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
,
kohta).
Toiseksi on todettava, että komissio on suurten karjalaumojen yhteydessä viitannut eläintiheyteen kohdistuvan valvonnan mahdollistavaan todennäköisyyslaskentaan vaihtoehtona eläinten tiettynä hetkenä tapahtuvalle laskennalle. Komissio on moittinut virallisessa tiedonannossaan Ranskan viranomaisia siitä, että ”eläintiheyttä ei tarkastettu paikalla – – koska eläimiä ei tarkastettu eikä laskettu, eikä niihin kohdistettu todennäköisyyslaskentaa”. Se totesi myös, että ”eläinlauman valvonnan tai sen todennäköisyyden [oli] kuuluttava erottamattomana osana paikalla tehtäviin tarkastuksiin”. Samat moitteet esitetään tuloksia koskevassa tiedonannossa ja kutsussa kahdenväliseen kokoukseen. Komissio moitti lopullisessa kannassaan Ranskan viranomaisia myös siitä, että ”maaseudun kehittämistoimenpiteitä koskeviin paikalla tehtyihin tarkastuksiin [ei sisältynyt] eläinlauman laskemista tai todennäköisyyslaskentaa”, ja täsmensi, että ”kyseisiä eläimiä ei [laskettu] eikä niihin kohdistettu todennäköisyyslaskentaa”, ja että ”eläintiheyttä ei [vahvistettu] paikalla tehdyn tarkastuksen johdosta”.
Lisäksi komissio toisti hallinnollisen menettelyn aikana useaan otteeseen, että eläinlauman valvonnan tai sen todennäköisyyslaskennan on kuuluttava erottamattomana osana toimintalinjaa 2 koskevien toimenpiteiden yhteydessä toteutettaviin paikalla tehtäviin tarkastuksiin, joiden osalta tuensaajien sitoumuksissa täsmennettiin eläintiheys. Tämän vuoksi se on toistuvasti kehottanut Ranskan viranomaisia mukauttamaan valvontamenettelyään. Jos Ranskan viranomaisilla olisi ollut hallinnollisen menettelyn aikana epäilyjä todennäköisyyslaskennan merkityksestä tai sen toteuttamista koskevista käytännön keinoista, ne olisivat voineet pyytää komissiolta selityksiä, mutta ne ainoastaan riitauttivat kyseisen todennäköisyyslaskennan oikeudellisen perustan puuttumisen.
On siis hylättävä väite, jonka mukaan komissio olisi rikkonut asetuksen N:o 885/2006 11 artiklan 1 kohdan ensimmäistä alakohtaa, koska komissio ei ole hallinnollisen menettelyn missään vaiheessa täsmentänyt, mitä korjaustoimenpiteitä Ranskan tasavallan olisi pitänyt toteuttaa noudattaakseen velvollisuutta kohdistaa eläimiin todennäköisyyslaskentaa.
Kaiken edellä esitetyn perusteella on todettava, että komissio on perustellusti todennut, että Ranskan viranomaisilla oli velvollisuus paikalla tehtävissä tarkastuksissa laskea eläimet tai suorittaa todennäköisyyslaskentaa luonnonhaittakorvauksia saavalla tilalla olevan eläintiheyden määrittämiseksi. Sama koskee komission päätelmää, joka liittyy velvollisuuteen laskea eläimet tai suorittaa todennäköisyyslaskentaa tarkoituksena määrittää eläintiheyden kriteeri maatalousympäristön laiduntamispalkkiota koskevan osatoimenpiteen osalta.
Tätä päätelmää ei voida kyseenalaistaa 26.1.2017 annetulla tuomiolla Ranska v. komissio (
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
) siltä osin kuin sillä kumotaan 30.4.2015 annettu tuomio Ranska v. komissio (
T‑259/13
, ei julkaistu,
EU:T:2015:250
).
Tässä yhteydessä on muistettava, että unionin tuomioistuin katsoi 26.1.2017 antamassaan tuomiossa Ranska v. komissio (
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
,
kohta), että unionin yleinen tuomioistuin teki oikeudellisen virheen, kun se totesi 30.4.2015 antamansa tuomion Ranska v. komissio (
T‑259/13
, ei julkaistu,
EU:T:2015:250
) 74 kohdassa, että asetuksen N:o 1698/2005 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä maaseudun kehittämisen tukitoimenpiteitä koskevien tarkastusmenettelyjen ja täydentävien ehtojen täytäntöönpanon osalta 7.12.2006 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1975/2006 (
EUVL 2006, L 368, s. 74
) 12 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen, joiden sanamuoto vastaa asetuksen N:o 65/2011 12 artiklan ja sitä seuraavien artiklojen sanamuotoa, mukainen paikalla tehtävien tarkastusten järjestelmä oli itsenäinen ja riippumaton nautaeläinten tunnistamisen tai nautaeläinpalkkioiden hallinnon yhteydessä suoritetuista tarkastuksista, määrittelemättä yhtäältä sitä, ovatko viimeksi mainitut tarkastukset – sanamuodoltaan asetuksen N:o 65/2011 4 artiklan 4 kohdan sanamuotoa vastaavassa – asetuksen N:o 1975/2006 5 artiklan 2 kohdassa tarkoitettuja unionin säännöissä säädettyjä maataloustukia koskevia tarkastuksia, ja toisaalta sitä, voidaanko ne toteuttaa samanaikaisesti tämän asetuksen 12 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa säädettyjen tarkastusten kanssa.
Näin ollen jäsenvaltiot voivat lähtökohtaisesti suorittaa asetuksen N:o 65/2011 12 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa säädettyjä paikalla tehtäviä tarkastuksia, kuten luonnonhaittakorvauksien osalta paikalla tehtäviä tarkastuksia, samanaikaisesti eläinten tunnistamiseen tai nautaeläinpalkkioihin liittyvien paikalla tehtävien tarkastusten kanssa siltä osin kuin kaksi edellytystä – ensinnäkin edellytys, että viimeksi mainitut ovat asetuksen N:o 65/2011 4 artiklan 4 kohdassa tarkoitettuja unionin säännöissä säädettyjä maataloustukia koskevia tarkastuksia, ja toiseksi edellytys, että ne voidaan suorittaa samanaikaisesti kuin kyseisen asetuksen 12 artiklassa ja sitä seuraavissa artikloissa säädetyt tarkastukset – täyttyvät (ks. vastaavasti ja analogisesti tuomio 26.1.2017, Ranska v. komissio,
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
,
ja
kohta).
Ensimmäisen edellytyksen osalta on todettava, että asianosaiset ovat eri mieltä siitä, ovatko nautaeläinten tunnistamisen hallinnan yhteydessä suoritetut tarkastukset unionin säännöissä säädettyjä maataloustukia koskevia tarkastuksia. Ne ovat kuitenkin samaa mieltä siitä, että nautaeläinpalkkioiden hallinnon yhteydessä suoritetut tarkastukset ovat unionin säännöissä säädettyjä maataloustukia koskevia tarkastuksia.
Tässä yhteydessä on huomautettava, että nautaeläinten tunnistamisen yhteydessä suoritettavat tarkastukset ovat yksityiskohtaisista säännöistä Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1760/2000 täytäntöönpanemiseksi tarkastusten vähimmäistason osalta tunnistus- ja rekisteröintijärjestelmän puitteissa 23.6.2003 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1082/2003 nojalla suoritettuja tarkastuksia (
EUVL 2003, L 156, s. 9
). Tämä asetus, joka on annettu nautaeläinten tunnistus- ja rekisteröintijärjestelmän käyttöönottamisesta sekä naudanlihan ja naudanlihatuotteiden pakollisesta merkitsemisestä ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 820/97 kumoamisesta 17.7.2000 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen N:o 1760/2000 (
EUVL 2000, L 204, s. 1
) nojalla, kuuluu eläinlääkintää ja kotieläinjalostusta koskevaan unionin lainsäädäntöön, jolla pyritään suojelemaan kansanterveyttä ja eläinten terveyttä. Kuten Ranskan tasavalta on huomauttanut, nautaeläinten tunnistamisen yhteydessä suoritettavista tarkastuksista on kuitenkin säädetty myös neuvoston asetuksen (EY) N:o 73/2009 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä mainitussa asetuksessa säädettyjen viljelijöiden suorien tukien järjestelmien mukaisten täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän osalta sekä neuvoston asetuksen (EY) N:o 1234/2007 täytäntöönpanoa koskevista yksityiskohtaisista säännöistä viinialalle säädetyn tukijärjestelmän mukaisten täydentävien ehtojen osalta 30.11.2009 annetussa komission asetuksessa (EY) N:o 1122/2009 (
EUVL 2009, L 316, s. 65
). Tämä koskee erityisesti tarkastuksia, jotka suoritetaan yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (EY) N:o 1290/2005, (EY) N:o 247/2006, (EY) N:o 378/2007 muuttamisesta ja asetuksen (EY) N:o 1782/2003 kumoamisesta 19.1.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 73/2009 (
EUVL 2009, L 30, s. 16
) 4 artiklassa säädettyjen täydentävien ehtojen noudattamisen varmistamiseksi.
Tästä seuraa, että nautaeläinten tunnistamisen yhteydessä suoritettavat tarkastukset ovat unionin säännöissä säädettyjä maataloustukia koskevia tarkastuksia, ja näin ollen voidaan todeta, että ensimmäinen edellä 60 kohdassa mainituista kahdesta edellytyksestä täyttyy.
Lisäksi komissio itse toteaa unionin yleisen tuomioistuimen kysymyksiin antamassaan vastauksessa, että eläinten tunnistus- ja rekisteröintijärjestelmä tukee maataloustukijärjestelmiä.
Ranskan tasavalta väittää edellä 60 kohdassa mainitun edellytyksen osalta ensisijaisesti, että nautaeläinten tunnistamiseen tai nautaeläinpalkkioihin liittyvissä, Ranskan viranomaisten paikalla tekemissä tarkastuksissa suorittamien laskelmien ansiosta voidaan ottaa huomioon luonnonhaittakorvausjärjestelmän erityispiirteet ja määrittää eläintiheyden kriteeri kyseisen järjestelmän yhteydessä. Yksi ja sama eläinten laskeminen voi kattaa kaikki nämä tarkastukset.
Ranskan tasavallan mukaan Ranskan valvontajärjestelmä on asetuksen N:o 65/2011 4 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla tehokas, koska nautaeläinten tunnistamiseen tai nautaeläinpalkkioihin liittyvien paikalla tehtävien tarkastusten aikana toteutettavaan eläinten laskemiseen liittyviä tietoja käsitellään jatkuvasti tietokannoissa, joissa valvotaan luonnonhaittakorvauksien kaltaisten pinta-alatukien maksamista.
Ranskan tasavalta huomauttaa erityisesti, että BDNI-tietokanta ottaa huomioon kaksi parametria, joiden avulla voidaan tarkastaa eläintiheyden kriteerin noudattaminen luonnonhaittakorvauksien myöntämiseksi, nimittäin nautaeläinten iän ja eläinten keskimääräisen vuotuisen tilallaoloajan. Nautoja koskeva BDNI-tietokanta sisältää kaikkien niiden tilojen, joilla kukin eläin on pidetty, tunnistusnumeron, kunkin eläimen jokaisen siirron suorittamispäivämäärät ja kunkin eläimen syntymäajan, minkä ansiosta voidaan määrittää kunkin eläimen ikä ja eläintiheys ja minkä ansiosta kaikkien tilalla olevien nautaeläinten tunnusnumerot ovat jatkuvasti saatavilla ja kaikilla tiloilla olevien eläinten lukumäärä on tiedossa. Näin ollen karjaa koskevat tiedot, joita tarvitaan laskettaessa eläintiheyttä, kootaan eläinten tunnistamiseen tai nautaeläinpalkkioihin liittyvien paikalla tehtävien tarkastusten aikana samalla kun eläimet lasketaan ja niiden ikä sekä tilallaoloaika tarkastetaan.
Komissio kiistää ensisijaisesti, että Ranskan tasavallan nyt käsiteltävässä asiassa mainitsemien nautaeläinten tunnistamiseen tai nautaeläinpalkkioihin liittyvien tarkastusten avulla voitaisiin valvoa luonnonhaittakorvausten yhteydessä edellytetyn eläintiheyden noudattamista.
Ensinnäkin on muistutettava, että oikeuskäytännössä on jo katsottu, ettei mitään asetuksen N:o 65/2011 säännöksistä voida tulkita sillä tavoin, että siinä tapauksessa, että hallinnolliset tarkastukset suoritetaan käyttämällä luotettavasta tietokannasta peräisin olevia tietoja, kyseisen asetuksen mukaiset paikalla tehtävät tarkastukset eivät enää ole tarpeen. Tällainen tulkinta olisi nimittäin vastoin paikalla tehtävien tarkastusten tavoitetta, jona on tarkastaa jäsenvaltioiden laatimiin tietokantoihin sisältyvien tietojen paikkansapitävyys asetuksen N:o 65/2011 15 artiklan 3 kohdan ja asetuksen N:o 1122/2009 42 artiklan mukaisesti (ks. vastaavasti tuomio 26.1.2017, Ranska v. komissio,
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
,
,
ja
kohta ja tuomio 30.4.2015, Ranska v. komissio,
T‑259/13
, ei julkaistu,
EU:T:2015:250
,
kohta).
Näin ollen se, että kansallisten viranomaisten toteuttamat tarkastukset täyttävät asetuksen N:o 65/2011 4 artiklan 1 kohdassa asetetut vaatimukset siltä osin, että BDNI-tietokanta ottaa huomioon molemmat parametrit, joiden avulla voidaan tarkastaa eläintiheyden kriteerin noudattaminen, toisin sanoen nautaeläinten ikää koskevan parametrin ja niiden keskimääräistä vuotuista tilallaoloaikaa koskevan parametrin, ei voi vapauttaa Ranskan viranomaisia velvollisuudesta laskea eläimet paikalla tehtävän tarkastuksen aikana asetuksessa N:o 65/2011 vaadittujen tarkastusten suorittamiseksi ja sen varmistamiseksi, että eläintiheyden laskemiseen käytetyt tietokannat täyttävät asetetut vaatimukset.
Toiseksi, kuten komissio toteaa vastauksessaan unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin, on korostettava sitä, että asetuksen N:o 1975/2006 5 artiklan 2 kohdasta, jonka sanamuoto vastaa asetuksen N:o 65/2011 4 artiklan 4 kohdan sanamuotoa, ilmenee, että luonnonhaittakorvauksiin kohdistuvat paikalla tehtävät tarkastukset ja muut unionin säännöissä säädetyt maataloustukia koskevat tarkastukset on ”mahdollisuuksien mukaan” tehtävä samanaikaisesti. Tästä seuraa, että periaatteessa on mahdollista, ettei kaikissa tapauksissa voida suorittaa luonnonhaittakorvauksiin kohdistuvia paikalla tehtäviä tarkastuksia ja muita unionin säännöissä säädettyjä maataloustukia koskevia tarkastuksia samanaikaisesti; yhteiset tarkastukset eivät ole ehdoton sääntö, vaan pelkkä mahdollisuus, josta voidaan poiketa.
Kolmanneksi on todettava, että nyt käsiteltävässä asiassa Ranskan tasavalta ei ole osoittanut, että Ranskan viranomaisten nautaeläinten tunnistamiseen tai nautaeläinpalkkioihin liittyvien paikalla tehtävien tarkastusten aikana tekemissä laskelmissa otetaan täysin huomioon luonnonhaittakorvausjärjestelmän erityispiirteet ja erityisesti luonnonhaittakorvauksiin kohdistuvien paikalla tehtävien tarkastusten kohteena olevien eläinten heterogeenisyys.
Komissio huomauttaa, ilman että Ranskan tasavalta on kiistänyt tätä, että eläinten tunnistamiseen tai nautaeläinpalkkioihin liittyvillä tarkastuksilla on erilaiset kriteerit kuin luonnonhaittakorvauksiin kohdistuvilla tarkastuksilla erityisesti siltä osin kuin on kyse tarkastusten kohteena olevista tiloista, lasketuista tai tunnistetuista eläimistä ja tarkastusten tiheydestä.
Esimerkiksi luonnonhaittakorvauksiin kohdistuvissa tarkastuksissa laskettavat eläimet eivät välttämättä vastaa eläinten tunnistamiseen tai nautaeläinpalkkioihin liittyvien tarkastusten yhteydessä laskettavia eläimiä. Viimeksi mainittu laskenta kohdistuu nimittäin kaikkiin nauta-, lammas-, vuohi- ja sikaeläimiin, jotta ne voidaan merkitä eläintietokantoihin ja jotta saadaan edustava otos korvamerkkejä varten, kun taas luonnonhaittakorvauksiin kohdistuvien paikalla tehtävien tarkastusten kohteena ovat kaikki kasvinsyöjälajit.
On kuitenkin todettava, että Ranskan tasavalta ei ole näillä perusteluillaan näyttänyt toteen, että nyt käsiteltävässä asiassa kaikki luonnonhaittakorvauksiin liittyvinä toimenpiteinä suoritettujen tarkastusten kohteena olleet eläimet olisi tarkastettu eläinten tunnistamiseen tai nautaeläinpalkkioihin liittyvien paikalla tehtyjen tarkastusten yhteydessä. Tältä osin Ranskan viranomaisten komissiolle osoittamat tiedonannot, jotka oli esitetty kannekirjelmän liitteenä ja joiden tavoitteena oli esitellä asetuksen N:o 1082/2003 5 artiklan ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 21/2004 täytäntöönpanosta siltä osin kuin on kyse lammas- ja vuohieläinten tunnistamisen ja rekisteröinnin yhteydessä suoritettavista vähimmäistarkastuksista 11.10.2006 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1505/2006 (
EUVL 2006, L 280, s. 3
) 7 artiklan mukaisesti nautaeläinten ja pienten märehtijöiden tunnistamisen yhteydessä Ranskassa vuosina 2011–2013 suoritetut tarkastukset, eivät ole merkityksellisiä, koska ne koskevat ainoastaan nauta-, lammas- ja vuohieläimiä ja koska niissä ei osoiteta, että kyseisten kertomusten aiheena oleviin tarkastuksiin sisältyivät myös kaikki luonnonhaittakorvauksiin kohdistuvien tarkastusten kohteena olevat eläinlajit.
Tässä tilanteessa on hylättävä Ranskan tasavallan väite, jonka mukaan yksi ja sama eläinten laskeminen voi kattaa sekä nautaeläinten tunnistamiseen tai nautaeläinpalkkioihin liittyvät että luonnonhaittakorvauksiin kohdistuvat paikalla tehtävät tarkastukset.
Myöskään pelkkää ilmoitusta tarkastuksista, joilla on eri kohde ja jotka on – kuten Ranskan tasavalta totesi istunnossa – tehty eri vuosina, ei voida pitää riittävänä sen osoittamiseksi, että komissio on tehnyt virheen katsoessaan, etteivät Ranskan viranomaiset olleet noudattaneet velvollisuuttaan laskea eläimet luonnonhaittakorvauksiin kohdistuvissa eläintiheyden tarkastamista koskevissa paikalla tehdyissä tarkastuksissa.
Koska näin ollen edellä 60 kohdassa mainittu toinen edellytys ei täyty, ensimmäinen kanneperuste on näin ollen hylättävä.
Edellä 57 kohdassa tehtyä päätelmää ei voida myöskään kyseenalaistaa Ranskan tasavallan ja Espanjan kuningaskunnan väitteellä, jonka mukaan paikalla tehtävissä tarkastuksissa suoritettavan eläinten laskemisen perusteella ei ole mahdollista tarkastaa eläintiheyden kriteerin noudattamista, koska kyseessä on keskimääräinen vuotuinen taso. Ranskan tasavalta ei ole täsmentänyt kirjelmissään sellaista unionin lainsäädännön mukaista oikeusperustaa, jonka nojalla olisi katsottava, että eläintiheys määritetään keskimääräisen vuotuisen tason perusteella. Se ei ole myöskään vedonnut väitteensä tueksi mihinkään unionin tuomioistuimen tai unionin yleisen tuomioistuimen oikeuskäytäntöön. Lisäksi on todettava, että kuten komissio on huomauttanut, Ranskan tasavallan itse laatimassa maaseudun kehittämisohjelmassa 2007–2013 ei ole ilmaistu, että eläintiheydellä tarkoitetaan keskimääräistä vuotuista tasoa.
Maaseudun kehittämisohjelmassa 2007–2013 määrätään ainoastaan, että eläintiheys on prefektin departementissa alueittain tai ala-alueittain sen viljely- ja ilmasto-olojen perusteella määrittämien vähimmäis- ja enimmäisarvojen välinen arvo; siinä ei täsmennetä, että kyseessä on vuotuinen arvo. Vaikka oletettaisiinkin, että kyseinen ajanjakso on yksi vuosi, tuensaajien on noudatettava asetetun vaihteluvälin arvoja. Vaihtelua vähimmäis- ja enimmäisarvojen välillä voi esiintyä koko ajanjakson ajan, ja koska on mahdotonta valvoa näitä arvoja päivittäin, voidaan hyväksyä vuotuinen keskiarvo. Jotta voidaan taata eläintiheyttä koskevan edellytyksen noudattaminen, tämä keskiarvo on kuitenkin laskettava vähimmäis- ja enimmäisarvojen välisistä arvoista (ks. analogisesti tuomio 15.7.2015, Espanja v. komissio,
T‑561/13
, ei julkaistu,
EU:T:2015:496
,
kohta).
Jos hyväksytään Ranskan tasavallan tulkinta, jonka mukaan eläintiheyden kriteerin noudattamisen on perustuttava vuotuisen keskiarvon laskemiseen, tuensaajat voisivat vuoden aikana toisinaan ylittää maaseudun kehittämisohjelmassa 2007–2013 määrätyt enimmäisarvot tai alittaa siinä määrätyt vähimmäisarvot sikäli kuin tällaiset ylitykset tai alitukset eivät vaikuttaisi koko vuoden lopulliseen keskiarvoon. Tämä menettelytapa suosisi siten tuensaajien sellaisia strategisia toimintatapoja, jotka saattaisivat olla ristiriidassa kyseisten tukien tavoitteiden, erityisesti kestävien viljelyjärjestelmien ylläpitoa ja edistämistä koskevan tavoitteen kanssa (ks. asetuksen N:o 1698/2005 johdanto-osan 33 perustelukappale). Enimmäisarvojen ylittyminen tiettyihin aikoihin vuodesta voisi johtaa kyseisten rehualojen liiallisen hyödyntämisen tilanteisiin ja vähimmäisarvojen alittumiseen rehualojen vajaakäyttötilanteissa (ks. analogisesti tuomio 15.7.2015, Espanja v. komissio,
T‑561/13
, ei julkaistu,
EU:T:2015:496
,
kohta).
Kansallisilla viranomaisilla on siis velvollisuus paikalla tehtävissä tarkastuksissa määrittää eläintiheyden kriteeri laskemalla tilalla tarkastuskäynnin hetkellä olevat eläimet sen tarkastamiseksi, onko maaseudun kehittämisohjelmassa 2007–2013 määrättyjä enimmäis- ja vähimmäisarvoja noudatettu yksittäistapauksessa, ja näin ollen hallinnollisista tarkastuksista ilmi käyvien tietojen tukemiseksi (ks. analogisesti tuomio 26.1.2017, Espanja v. komissio,
C‑506/15 P
, ei julkaistu,
EU:C:2017:42
,
kohta).
Näin ollen on hylättävä Ranskan tasavallan väite siitä, ettei se, että tilan eläintiheys on tiettynä päivänä luonnonhaittakorvausten osalta määrättyä vähimmäisarvoa pienempi tai niiden osalta määrättyä enimmäisarvoa suurempi, merkitse tukikelpoisuusehtojen rikkomista. Asetuksen N:o 65/2011 14 artiklan 2 kohdan mukaan paikalla tehtävien tarkastusten on nimittäin koskettava kaikkia tuensaajan sitoumuksia ja velvoitteita, jotka on mahdollista tarkastaa tarkastuskäynnin aikana.
Lisäksi on todettava, ettei se, ettei – kuten Ranskan tasavalta väittää – tiettyjen eläintiheyden määrittämiseen vaikuttavien tekijöiden, kuten eläinten iän, erittäin tarkka määrittäminen ole mahdollista, vapauta kansallisia viranomaisia niiden tätä koskevasta valvontavelvollisuudesta. Ei voida myöskään sulkea pois sitä, että – kuten komissio väittää – paikalla tehtäviä tarkastuksia suorittavat tarkastajat voivat määrittää eläinten iän riittävän tarkasti (tuomio 26.1.2017, Espanja v. komissio,
C‑506/15 P
, ei julkaistu,
EU:C:2017:42
,
kohta).
Kun otetaan huomioon kaikki edellä esitetty, ensimmäinen kanneperuste on hylättävä.
Kolmas kanneperuste, joka on esitetty viime kädessä ja joka koskee sitä, että komissio rikkoi asiakirjoissa VI/5330/97 ja AGRI/60637/2006 vahvistettuja sääntöjä
Kolmannessa kanneperusteessa, johon vedotaan viime kädessä, Ranskan tasavalta väittää, että komissio on rikkonut asiakirjoissa VI/5330/97 ja AGRI/60637/2006 vahvistettuja sääntöjä, kun se on soveltanut 10 prosentin korotettua kiinteämääräistä oikaisua sillä perusteella, että puutteellisuus, josta Ranskan viranomaisia moititaan eläinten laskemisessa, on uusiutunut, koska se koski olennaista valvontaa, josta jo kahdessa aikaisemmassa tutkimuksessa oli määrätty oikaisuja ja jonka osalta ei ollut tehty parannuksia.
Ranskan tasavalta väittää, että asiakirjan AGRI/60637/2006 mukaan, luettuna yhdessä asiakirjan VI/5330/97 kanssa, komission mahdollisuudelle soveltaa tällaista korotusta on asetettu kaksi edellytystä eli yhtäältä se, että komissio on ilmoittanut asianomaiselle jäsenvaltiolle parannuksista, jotka sen on tehtävä aikaisemmissa tilien tarkastus- ja hyväksymismenettelyissä syykseen luettujen sääntöjenvastaisuuksien korjaamiseksi, ja toisaalta se, että jäsenvaltio ei ole korjannut kyseisiä sääntöjenvastaisuuksia, vaikka olisi pystynyt tekemään sen.
Ranskan tasavallan mukaan jälkimmäinen edellytys ei täyty tässä tapauksessa, koska Ranskan viranomaiset eivät voineet korjata komission ensimmäisen tutkimuksen aikana toteamia puutteita ennen kahden sitä seuraavan tutkimuksen aloittamista. Paikalla tehtyihin tarkastuksiin olisi voinut sen mukaan sisältyä komission ensimmäisen hallinnollisen menettelyn jälkeen määräämiä parannuksia vasta Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tukiosastosta ja Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) sekä Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto) maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle 26.2.2013 annetun komission täytäntöönpanopäätöksen 2013/123 (
EUVL 2013, L 67, s. 20
) – joka annettiin ensimmäisen hallinnollisen menettelyn johdosta, toisin sanoen kahden sitä seuraavien tutkimuksen kohteena olleiden markkinointivuosien jo päätyttyä – antamisen jälkeen. Tämän vuoksi riidanalaiseen päätökseen johtaneen menettelyn aikana todettuja sääntöjenvastaisuuksia ei voida pitää asiakirjassa AGRI/60637/2006 tarkoitetulla tavalla uusiutuvina.
Komissio väittää ensinnäkin, että Ranskan tasavalta oli tietoinen valvontajärjestelmässään havaituista puutteista 23.2.2009 lähtien, jolloin todetut sääntöjenvastaisuudet ja suositukset sisältävän ensimmäisen tutkimuksen tulokset annettiin tiedoksi, ja että kaikki kolme tutkimusta koskivat samoja ongelmia. Ranskan tasavalta tiesi siis, että kyseessä oleva menettely koski puutteellisuuksia, jotka olivat olleet olemassa jo useita vuosia. Toiseksi komissio väittää, että Ranskan tasavallan päättely soveltuu ainoastaan tapauksiin, joissa on kyse ”uusimisesta”, jonka käsitteen unionin yleinen tuomioistuin nimenomaisesti hylkäsi rahoitusoikaisujen osalta 17.5.2013 antamassaan tuomiossa Kreikka v. komissio (
T‑294/11
, ei julkaistu,
EU:T:2013:261
,
ja
kohta). Sitä vastoin päätöksen, jolla vahvistetaan virallisesti tällaisen puutteellisuuden olemassaolo, antaminen ei ole sen mukaan tarpeen siltä osin kuin kyseessä on ”uusiutuminen”, jota käsitettä sovelletaan silloin, kun todetaan valvontajärjestelmän kokonaisuudessaan vaarantavien puutteellisuuksien toistuminen.
Aluksi on muistutettava, että kiinteämääräisiä oikaisuja koskevat suuntaviivat on määritelty asiakirjassa VI/5330/97. Kyseisen asiakirjan liitteessä II, jonka otsikko on ”Kiinteämääräisten korjausten soveltamista koskevat suuntaviivat”, määrätään seuraavat erilaiset kiinteämääräiset rahoitusoikaisut:
”Kun yksi tai useampi olennainen tarkastus on jäänyt toteuttamatta tai ne on toteutettu niin puutteellisesti tai niin harvoin, että niiden perusteella ei voida määritellä maksuvaatimuksen tukikelpoisuutta tai ehkäistä sääntöjenvastaisuuksia, on perusteltua soveltaa 10 prosentin korjausta, koska on mahdollista todeta kohtuullisella varmuudella, että rahaston varoihin kohdistuva merkittävien menetysten riski oli suuri.
Kun kaikki olennaiset valvontatoimenpiteet on toteutettu, mutta niitä ei ole sovellettu lukumäärän, toistuvuuden tai perusteellisuuden osalta asetuksissa edellytetyllä tavalla, on perusteltua soveltaa 5 prosentin korjausta, koska on mahdollista todeta kohtuullisella varmuudella, että niiden perusteella ei saada riittävää varmuutta vaatimusten sääntöjenmukaisuudesta ja että rahastoon kohdistunut riski on ollut merkittävä.
Kun jäsenvaltio on suorittanut olennaiset valvontatoimenpiteet asianmukaisesti, mutta on täysin laiminlyönyt yhden tai useamman lisävalvontatoimenpiteen toteuttamisen, on perusteltua soveltaa 2 prosentin korjausta ottaen huomioon, että [EMOTR:oon] kohdistunut riski on vähäisempi ja sääntöjenvastaisuus ei ole ollut yhtä vakava.
– –”
Asiakirjassa AGRI/60637/2006 täsmennetään edellytykset, joiden mukaisesti komissio aikoo soveltaa asiakirjassa VI/5330/97 esitettyä periaatetta, jonka mukaan laiminlyönti on vakavampaa silloin, kun jäsenvaltio jättää parantamatta tarkastuksiaan, vaikka komissio on jo ilmoittanut sille tarpeellisista parannuksista.
Asiakirjan AGRI/60637/2006 1 kohdan toisessa alakohdassa esitetään periaate, jonka mukaan komissio ottaa huomioon rikkomuksen laadun ja vakavuuden sekä unionille aiheutuneen taloudellisen vahingon.
Asiakirjan AGRI/60637/2006 2 kohdassa todetaan seuraavaa:
”Siinä tapauksessa, että valvontajärjestelmän tai sen osan todetaan puuttuvan kokonaan tai tällainen järjestelmä tai sen osa todetaan riittämättömäksi yhdessä tai useammassa rahoituskorjaukseen liittyvässä päätöksessä [EMOTR:n tukiosaston] tilien tarkastamista ja hyväksymistä koskevan menettelyn yhteydessä,
ja
havaitaan jo korjatun ajanjakson jälkeisen ajanjakson osalta, että samat heikkoudet yhä esiintyvät,
komissio katsoo – –, että on tavallisesti perusteltua soveltaa aikaisemman korjauksen yhteydessä sovellettuun kiinteämääräiseen rahoituskorjaukseen nähden korjauksen korotettua kerrointa EMOTR:lle aiheutuvaa taloudellista menetystä koskevan korkean riskin perusteella.”
Näin ollen on todettava, että asiakirjan AGRI/60637/2006 2 kohdasta käy ilmi komission näkemys, jonka mukaan on tavallisesti perusteltua soveltaa aikaisemman oikaisun yhteydessä sovellettuun kiinteämääräiseen rahoitusoikaisuun nähden korjauksen korotettua kerrointa, mikäli seuraavat kaksi edellytystä täyttyvät:
–
valvontajärjestelmän tai jonkin sen osan puuttumisesta tai riittämättömyydestä on tehty yksi tai useampi päätös, jotka koskevat tilien tarkastamisen ja hyväksymisen yhteydessä tehtyjä rahoitusoikaisuja;
–
ajanjakson, jolta on jo määrätty oikaisu, jälkeisen ajanjakson osalta havaitaan, että samat heikkoudet yhä esiintyvät.
Nyt käsiteltävässä asiassa on tulkittava näitä kahta edellytystä.
Ensimmäisen edellytyksen osalta on todettava, että asiakirjan AGRI/60637/2006 sanamuodosta käy ilmi, että uusiutumisen vuoksi tehtävän korotuksen soveltaminen edellyttää, että valvontajärjestelmän tai jonkin sen osan puuttumisesta tai riittämättömyydestä on tehty tilien tarkastamisen ja hyväksymisen yhteydessä ”rahoituskorjauksiin liittyvä päätös”, toisin sanoen päätös, jonka komissio on tehnyt asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan nojalla.
Näin ollen asetuksen N:o 885/2006 11 artiklan 1 kohdan mukaisesti laadittua virallista tiedonantoa eli tointa, jonka tavoitteena on valmistella lopullista päätöstä, ei voida pitää tässä edellytyksessä tarkoitettuna tilien tarkastamisen ja hyväksymisen yhteydessä tehtynä rahoituskorjauksiin liittyvänä päätöksenä.
Lisäksi vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tilien tarkastamista ja hyväksymistä koskevat päätökset tehdään kontradiktorisen menettelyn päätteeksi, joten ensimmäisessä tiedonannossa esitetyt tarkastusten tulokset eivät ole lopullisia, vaan niitä voidaan täsmentää ja tarkistaa jäsenvaltioiden myöhemmän hallinnollisen menettelyn aikana toimittamien vastausten valossa (tuomio 17.6.2009, Portugali v. komissio,
T‑50/07
, ei julkaistu,
EU:T:2009:206
,
ja
kohta ja tuomio 12.11.2010, Espanja v. komissio,
T‑113/08
, ei julkaistu,
EU:T:2010:465
,
kohta; ks. myös tuomio 24.3.2011, Kreikka v. komissio,
T‑184/09
, ei julkaistu,
EU:T:2011:120
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Komissio väittää nyt käsiteltävässä asiassa ensisijaisesti, että Ranskan tasavalta saattoi tietää riidanalaisista sääntöjenvastaisuuksista ja paikalla tehtävien tarkastusten järjestelmäänsä tehtävistä parannuksista 23.2.2009 lähetetystä kirjeestä lähtien.
Tältä osin on huomattava, että komissio osoitti kyseisellä kirjeellä Ranskan tasavallalle virallisen tiedonannon, joka on laadittu asetuksen N:o 885/2006 11 artiklan 1 kohdan mukaisesti. Tämä kirje oli osa komission täytäntöönpanopäätöksen 2013/123, jossa tietyt menot jätetään unionin rahoituksen ulkopuolelle asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan mukaisesti, antamiseen johtanutta asetuksen N:o 885/2006 11 artiklassa määrättyä menettelyä. Näin ollen komission lopullista päätöstä unionin rahoituksen ulkopuolelle jätettävistä määristä ei ollut tehty vielä silloin, kun 23.2.2009 päivätty kirje lähetettiin, koska kirje oli valmisteleva toimi, jonka tarkoituksena oli valmistella täytäntöönpanopäätöstä 2013/123.
Tästä seuraa, että 23.2.2009 päivätty kirje ei riitä osoitukseksi siitä, että ensimmäinen kahdesta edellä 94 kohdassa mainitusta edellytyksestä olisi täyttynyt. Näin ollen on hylättävä komission väite, jonka mukaan uusiutumisen toteamiseksi ei ole tarpeellista eikä suotavaa odottaa päätöstä, jolla puutteellisuuden olemassaolo todetaan virallisesti, vaan asetuksen N:o 885/2006 11 artiklan 1 kohdan mukaisesti annettu virallinen tiedonanto on riittävä.
Jälkimmäisen, edellä 94 kohdassa mainitun edellytyksen osalta asianosaiset ovat olennaisilta osin eri mieltä pääasiallisesti ilmauksen ”jo korjatun ajanjakson jälkeinen ajanjakso” tulkinnasta.
Komissio noudattaa tiukan kirjaimellista tulkintaa, jonka mukaan merkityksellinen ajanjakso on sen tutkimuksen, jossa puutteellisuus havaittiin ensimmäisen kerran ja jossa tämän johdosta määrättiin seuraamuksia rahoituskorjauksiin liittyvällä päätöksellä, jälkeisen tutkimuksen kohteena oleva ajanjakso. Ranskan tasavalta sitä vastoin vetoaa olennaisilta osin tulkintaan, jonka mukaan merkityksellinen ajanjakso on tutkimuksen, jossa riidanalainen puutteellisuus havaittiin ensimmäisen kerran, päättävän rahoituskorjauksiin liittyvän päätöksen tekemistä seuraava ajanjakso.
Nyt esillä olevassa asiassa komission lopullisesta kannasta ilmenee, että komissio on soveltanut 10 prosentin korotettua kiinteämääräistä oikaisua sillä perusteella, että puutteellisuus, josta Ranskan viranomaisia moititaan eläinten laskemisessa, on uusiutunut, koska se koski olennaista valvontaa, josta jo kahdessa aikaisemmassa tutkimuksessa oli määrätty oikaisuja, eivätkä nämä viranomaiset olleet tehneet sen osalta parannuksia.
Nyt käsiteltävässä asiassa tehdyt kolme erilaista tutkimusta johtivat kolmeen eri rahoituskorjauksiin liittyvään päätökseen:
–
vuosia 2007 ja 2008 koskenut tutkimus RDG/2008/010/FR, jonka perusteella annettiin 26.2.2013 täytäntöönpanopäätös 2013/123
–
vuosia 2009 ja 2010 koskenut tutkimus RD 2/2011/003/FR, joka johti Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto) maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle 16.1.2015 annettuun komission täytäntöönpanopäätökseen (EU) 2015/103 (
EUVL 2015, L 16, s. 33
)
–
vuosia 2011–2013 koskenut tutkimus RD 2/2012/005/FR, jonka perusteella tehtiin riidanalainen päätös 22.6.2015.
Komissio oli kuitenkin tehnyt riidanalaisen päätöksen tekoajankohtana 22.6.2015 jo kaksi päätöstä – 26.2.2013 päätöksen 2013/123 ja 16.1.2015 päätöksen 2015/103. Lisäksi riidanalaisessa päätöksessä todetaan, että sama heikkous, joka todettiin jo ensimmäisessä päätöksessä, jatkui rahoitusoikaisun kohteena olevan ajanjakson jälkeisen ajanjakson eli vuodet 2007 ja 2008 kattavan ajanjakson ajan. Tämä heikkous todettiin myös vuosien 2009–2013 osalta.
Kuten Ranskan tasavalta on todennut, vuosina 2009–2013 eli toisen ja kolmannen tutkimuksen kattamana ajanjaksona komissio ei ollut vielä tehnyt rahoituskorjauksiin liittyvää päätöstä, jossa esitetään komission lopullinen kanta Ranskan tasavallan osalta ensimmäisen tutkimuksen aikana havaittuihin puutteisiin. Näin ollen Ranskan tasavallalla ei ollut vuosina 2009–2013 varmuutta ensimmäisen tutkimuksen aikana havaituista puutteellisuuksista, eikä se ollut velvollinen noudattamaan 23.2.2009 päivätyssä kirjeessä annettuja ohjeita eläintiheyteen kohdistuvien valvontatoimenpiteiden mukauttamiseksi vastaamaan parannuksia, joita komissio vaati sen estämiseksi, että sama valvontajärjestelmän heikkous todetaan vuosien 2009–2013 osalta.
Toisin sanoen komissio moittii Ranskan tasavaltaa riidanalaisessa päätöksessä jo vuosien 2007–2010 osalta todettuun eläinten laskemiseen vuosina 2011–2013 liittyvän laiminlyöntinsä korjaamatta jättämisestä; kyseessä oli sen mukaan sellainen ”vakavampi” laiminlyönti, jonka vuoksi oli oikeutettua soveltaa korotusta uusiutumisen perusteella. Komissio esitti kritiikkiä siitä, ettei valvontajärjestelmään ole tehty parannuksia, kuitenkin vasta 26.2.2013 tekemässään päätöksessä.
Tästä seuraa, että komission tulkinta on ristiriidassa asiakirjan VI/5330/97, jonka ulottuvuutta täsmennetään asiakirjassa AGRI/60637/2006, sanamuodon kanssa.
Asiakirjassa VI/5330/97 määrätään kiinteämääräisten oikaisujen soveltamisesta, että ”valvonnan parantamisen laiminlyönti on vakavampaa silloin, kun komissio on jo ilmoittanut jäsenvaltiolle parannuksista, joita se pitää ensiarvoisen tärkeinä”. Asiakirjan sanamuodosta käy siis ilmi, että parannuksen, jonka laiminlyönti voi olla raskauttava tekijä, täytyy tapahtua sen jälkeen, kun tarvittavat parannukset on annettu tiedoksi, tai jopa – kuten asiakirjassa AGRI/60637/2006 täsmennetään – tilien tarkastamisen ja hyväksymisen yhteydessä tehdyn rahoituskorjauksiin liittyvän päätöksen jälkeen.
Lisäksi on niin, että jos komission tavoin katsotaan, että väitetyt sääntöjenvastaisuudet ovat olleet uusiutuvia, tutkimatta sitä, onko jäsenvaltiolla ollut tilaisuus korjata ne ensimmäisen syytöksen jälkeen, tämä johtaa viime kädessä siihen, että uusiutumiseksi katsotaan pelkkä todettujen sääntöjenvastaisuuksien toistuminen riippumatta siitä, onko asiasta tehty asiakirjassa AGRI/60637/2006 edellytetty päätös.
Edellä esitetyn perusteella kolmas kanneperuste on hyväksyttävä ja riidanalainen päätös on kumottava siltä osin kuin siinä sovelletaan 10 prosentin korotettua kiinteämääräistä oikaisua sillä perusteella, että puutteellisuus, josta Ranskan viranomaisia moititaan eläinten laskemisessa, on uusiutunut, eivätkä nämä viranomaiset ole tehneet sen osalta parannuksia.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 3 kohdassa määrätään, että jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi, kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan.
Käsiteltävänä olevassa tapauksessa on syytä määrätä, että Ranskan tasavalta ja komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Saman työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan nojalla Espanjan kuningaskunta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (kuudes jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto) maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle 22.6.2015 annettu komission täytäntöönpanopäätös (EU) 2015/1119 kumotaan siltä osin kuin siinä sovelletaan 10 prosentin korotettua kiinteämääräistä oikaisua sillä perusteella, että puutteellisuus, josta Ranskan viranomaisia moititaan eläinten laskemisessa, on uusiutunut, eivätkä nämä viranomaiset ole tehneet sen osalta parannuksia.

2)
Kanne hylätään muilta osin.

3)
Ranskan tasavalta ja Euroopan komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

4)
Espanjan kuningaskunta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Berardis
Spielmann
Csehi
Julistettiin Luxemburgissa 1 päivänä helmikuuta 2018.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.