CELEX: 62021CJ0691
Řízení o předběžné otázce
Směrnice 85/374/EHS
Článek 3
Odpovědnost za vadné výrobky
Pojem ‚výrobce‘
Provozovatel distribuční soustavy elektřiny, který mění napěťovou hladinu elektřiny za účelem její distribuce

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu článku 2 a čl. 3 odst. 1 směrnice Rady 85/374/EHS ze dne 25. července 1985 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky (
Úř. věst. 1985, L 210, s. 29
; Zvl. vyd. 15/01, s. 157), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/34/ES ze dne 10. května 1999 (
Úř. věst. 1999, L 141, s. 20
; Zvl. vyd. 15/04, s. 147).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Cafpi SA a jejím pojistitelem, Aviva assurances SA, a společností Enedis SA, provozovatelem distribuční soustavy elektřiny, ve věci náhrady škody způsobené přepětím.
Právní rámec
Unijní právo
Čtvrtý a pátý bod odůvodnění směrnice 85/374 znějí takto:
„[V]zhledem k tomu, že ochrana spotřebitele vyžaduje, aby všichni výrobci zapojení do výrobního procesu nesli odpovědnost, pokud jejich konečný výrobek, součást nebo jakákoliv surovina jimi dodávané jsou vadné; že z téhož důvodu by měla být odpovědnost rozšířena i na dovozce výrobků do Společenství a na osoby, které vystupují jako výrobci připojením svého názvu, ochranné známky nebo jiných rozlišovacích znaků, nebo na toho, kdo dodává výrobek, jehož výrobce nemůže být určen;
vzhledem k tomu, že v situacích, kdy je několik osob odpovědných za stejnou škodu, vyžaduje ochrana spotřebitele, aby poškozená osoba měla možnost uplatňovat nárok na plnou náhradu škody od kterékoli z nich“
Článek 1 této směrnice stanoví:
„Výrobce je odpovědný za škodu způsobenou vadou jeho výrobku.“
Článek 2 uvedené směrnice stanoví:
„Pro účely této směrnice se ‚výrobkem‘ rozumějí všechny movité věci, také tehdy, jsou-li zabudovány do jiné movité věci nebo do nemovitosti. ‚Výrobek‘ zahrnuje i elektřinu.“
Ustanovení článku 3 téže směrnice zní takto:
„1.   ,Výrobcem‘ se rozumí výrobce konečného výrobku, výrobce každé suroviny nebo výrobce součásti a každá osoba, která uvedením svého názvu, ochranné známky nebo jiného rozlišovacího znaku na výrobku vystupuje jako jeho výrobce.
2.   Aniž je dotčena odpovědnost výrobce, každá osoba, která v rámci své obchodní činnosti doveze do Společenství výrobek za účelem prodeje, pronájmu, leasingu nebo jakékoliv jiné formy distribuce, se považuje za výrobce ve smyslu této směrnice a je odpovědná jako výrobce.
3.   Pokud nelze určit výrobce výrobku, považuje se každý dodavatel výrobku za výrobce, pokud v přiměřené lhůtě neuvědomí poškozenou osobu o totožnosti výrobce nebo osoby, která mu výrobek dodala. Totéž platí v případě dovezeného výrobku, jestliže na tomto výrobku není uvedena totožnost dovozce podle odstavce 2, i když je název výrobce uveden.“
Článek 5 směrnice 85/374 stanoví:
„Pokud jsou v důsledku ustanovení této směrnice za stejnou škodu odpovědné dvě nebo více osob, jsou odpovědné společně a nerozdílně, aniž jsou dotčena ustanovení vnitrostátních právních předpisů o právu na odškodnění nebo postih.“
Článek 9 této směrnice zní takto:
„Pro účely článku 1 se ,škodou‘ rozumí:
[…]
b)
poškození nebo zničení jakéhokoli majetku jiného než vadného výrobku samotného, s nižší prahovou hodnotou ve výši 500 [euro], pokud věc:
i)
je druhu běžně určeného pro osobní potřebu nebo spotřebu
a
ii)
byla používána poškozenou osobou převážně pro její vlastní osobní potřebu nebo spotřebu.
[…]“
Článek 11 uvedené směrnice zní:
„Členské státy ve svých právních předpisech stanoví, že práva udělená poškozené osobě na základě této směrnice zanikají uplynutím deseti let ode dne, kdy výrobce uvedl do oběhu daný výrobek, který způsobil škodu, pokud poškozená osoba mezitím nedala podnět k zahájení řízení proti výrobci.“
Francouzské právo
Směrnice 85/374 byla do francouzského právního řádu provedena zákonem č. 98–389 ze dne 19. května 1998 o odpovědnosti za vadné výrobky (JORF ze dne 21. května 1998, s. 7744), který do občanského zákoníku vložil články 1386–1 až 1386–18, nyní články 1245 až 1245–17 tohoto zákoníku.
Článek 1386–1 občanského zákoníku, nyní článek 1245 tohoto zákoníku, stanoví:
„Výrobce odpovídá za škodu způsobenou vadou jeho výrobku bez ohledu na to, zda má smluvní vztah s poškozenou osobou, či nikoli.“
Článek 1386–2 uvedeného zákoníku, nyní článek 1245–1 téhož zákoníku, stanoví:
„Ustanovení této kapitoly se použijí na náhradu újmy způsobené poškozením osoby.
Rovněž se použijí na náhradu škody převyšující částku stanovenou vládním nařízením, která vyplývá z poškození jiného majetku, než je samotný vadný výrobek.“
Článek 1386–3 občanského zákoníku, nyní článek 1245–2 tohoto zákoníku, stanoví:
„Výrobkem je jakákoli movitá věc, i když je začleněna do budovy, včetně produktů pocházejících z půdy, chovu, lovu a rybolovu. Elektřina je považována za výrobek.“
Článek 1386–6 první pododstavec občanského zákoníku, nyní čl. 1245–5 první pododstavec tohoto zákoníku, zní:
„Za výrobce se považuje ten, kdo v rámci podnikání jedná jako výrobce konečného výrobku, výrobce suroviny nebo výrobce součásti.“
Podle článku 1386–7 téhož zákoníku, nyní článku 1245–6 prvního pododstavce občanského zákoníku:
„Nelze-li určit výrobce, pak prodejce, pronajímatel, s výjimkou poskytovatele leasingu nebo pronajímatele srovnatelného s poskytovatelem leasingu, nebo jakýkoli jiný profesionální dodavatel, odpovídá za nedostatečnou bezpečnost výrobku za stejných podmínek jako výrobce, pokud do tří měsíců ode dne, kdy mu byla oznámena žádost poškozeného, neoznačí svého vlastního dodavatele nebo výrobce.“
Spor v původním řízení a předběžná otázka
Dne 28. července 2010 se vyskytly poruchy ve fungování elektrických přístrojů v pobočce společnosti Cafpi. Podle smírného znaleckého posudku byly tyto poruchy způsobeny přepětím způsobeným přerušením nulového obvodu distribuční soustavy elektřiny provozované společností Enedis.
Společnost Cafpi byla částečně odškodněna svým pojistitelem, společností Aviva assurances. Společnosti Cafpi a Aviva assurances podaly proti společnosti Enedis žalobu na náhradu škody vzniklé na základě obecného ustanovení v oblasti smluvní odpovědnosti, a sice bývalého článku 1147 občanského zákoníku. Společnost Enedis tvrdila, že jsou použitelná pouze pravidla občanského zákoníku týkající se odpovědnosti za vadné výrobky a žaloba na náhradu škody podaná společnostmi Cafpi a Aviva assurances je promlčená.
Soud, u něhož byla podána tato žaloba, rozsudkem ze dne 6. července 2018 vyloučil použití posledně uvedených pravidel a zamítl návrhy žalobkyň ve věci samé.
Rozsudkem ze dne 6. února 2020 cour d’ appel de Versailles (odvolací soud ve Versailles, Francie) tento rozsudek zrušil. Měl za to, že na straně jedné není elektřina vyrobená společností Électricité de France SA konečným výrobkem, neboť je vysokonapěťová, a tudíž nevhodná ke spotřebě, a na straně druhé společnost Enedis elektřinu transformovala, aby ji mohla distribuovat konečnému spotřebiteli, takže byla výrobcem konečného výrobku určeného k distribuci spotřebiteli, a měla tudíž postavení výrobce ve smyslu právních předpisů týkajících se vadných výrobků. Tento soud proto rozhodl, že tyto právní předpisy jsou použitelné a žaloba společností Cafpi a Aviva assurances je nepřípustná z důvodu promlčení.
Společnosti Cafpi a Aviva assurances podaly proti tomuto rozsudku kasační opravný prostředek ke Cour de cassation (Kasační soud, Francie), předkládajícímu soudu.
Předkládající soud se zabývá otázkou, zda provozovatel distribuční soustavy elektřiny, který mění úroveň intenzity a napěťovou hladinu elektřiny za účelem její distribuce konečnému spotřebiteli, musí být považován za „výrobce“ elektřiny ve smyslu směrnice 85/374.
Tento soud nejprve uvádí, že podle jeho generálního advokáta kvalifikace takového hospodářského subjektu, jako je společnost Enedis, jako výrobce elektřiny „je v rozporu se skutečnými smluvními a hospodářskými vztahy mezi jednotlivými subjekty daného odvětví“, jelikož zaprvé provozovatel distribuční soustavy nemůže vyrábět elektřinu z prvotní suroviny, kterou nekoupil, a zadruhé tento provozovatel neprodává elektřinu, jelikož elektřina je nakupována spotřebitelem od dodavatele.
Uvedený soud dále uvádí, že v obdobném případě Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) rozsudkem ze dne 25. února 2014 rozhodl, že provozovatel distribuční soustavy elektřiny musí být považován za výrobce, pokud podstatným způsobem mění elektřinu tím, že její napěťovou hladinu transformuje za účelem jejího použití konečným spotřebitelem.
Konečně předkládající soud vyjadřuje pochybnosti ohledně takového posouzení z důvodu, že by nebylo slučitelné se směrnicemi o vnitřním trhu s elektřinou, a sice se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 96/92/ES ze dne 19. prosince 1996 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou (
Úř. věst. 1997, L 27, s. 20
; Zvl. vyd. 12/02, s. 3), se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2003/54/ES ze dne 26. června 2003 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 96/92/ES (
Úř. věst. 2003, L 176, s. 37
; Zvl. vyd. 12/02, s. 211) a se směrnicí Evropského parlamentu a Rady 2009/72/ES ze dne 13. července 2009 o společných pravidlech pro vnitřní trh s elektřinou a o zrušení směrnice 2003/54/ES (
Úř. věst. 2009, L 211, s. 55
), které uložily nezávislost provozovatelů přenosové a distribuční soustavy na činnostech výroby nebo na dodávkách elektřiny otevřených hospodářské soutěži.
Za těchto podmínek se Cour de cassation (Kasační soud, Francie) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
„Musí být [článek 2 a čl. 3 odst. 1 směrnice 85/374] vykládány v tom smyslu, že provozovatel distribuční soustavy elektřiny může být považován za ‚výrobce‘, pokud mění napěťovou hladinu elektřiny dodavatele za účelem její distribuce konečnému zákazníkovi?“
K předběžné otázce
K přípustnosti
Evropská komise, aniž formálně vznesla námitku nepřípustnosti, poukazuje na možnost nepřípustnosti položené otázky z důvodu, že není relevantní pro účely vyřešení sporu v původním řízení, jelikož škodou, jejíž náhrady se společnost Cafpi domáhá, je škoda způsobená elektrickým přístrojům používaným v rámci podnikatelské činnosti této společnosti, zatímco směrnice 85/374 upravuje na základě svého článku 9 pouze odpovědnost hospodářského subjektu za vadné výrobky vůči spotřebiteli.
V tomto ohledu je třeba uvést, že z čl. 9 písm. b) směrnice 85/374 sice vyplývá, že se tato směrnice vztahuje na poškození nebo zničení jakéhokoli majetku, pokud je věc druhu běžně určeného pro osobní potřebu nebo spotřebu a byla používána poškozenou osobou převážně pro její osobní potřebu nebo spotřebu.
Podle judikatury Soudního dvora však platí, že vzhledem k tomu, že harmonizace provedená směrnicí 85/374, která nepokrývá náhradu škody na věci určené pro podnikatelské použití a použité pro takový účel, nebrání tomu, aby členský stát v tomto ohledu stanovil režim odpovědnosti odpovídající režimu zavedenému uvedenou směrnicí (rozsudek ze dne 4. června 2009, Moteurs Leroy Somer,
C‑285/08
,
EU:C:2009:351
, bod
).
V projednávaném případě přitom, jak uvedl předkládající soud v odpovědi na žádost o vysvětlení položenou Soudním dvorem, z článku 1386–2 občanského zákoníku, nyní článku 1245–1 tohoto zákoníku vyplývá, že při provedení směrnice 85/374 do francouzského právního řádu vnitrostátní zákonodárce neomezil působnost režimu odpovědnosti za vadné výrobky na náhradu škody způsobené výrobky určenými k soukromému použití nebo spotřebě a k tomuto účelu používanými.
Z ustálené judikatury Soudního dvora vyplývá, že Soudní dvůr má pravomoc rozhodnout o žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce týkající se ustanovení unijního práva v situacích, kdy se na skutkový stav v původním řízení sice přímo nevztahuje působnost tohoto práva, ale ustanovení uvedeného práva se stala použitelnými na základě vnitrostátního práva v důsledku odkazu tohoto práva na jejich obsah (rozsudek ze dne 7. listopadu 2018, K a B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
V takových situacích totiž existuje jasný zájem Evropské unie na tom, aby se za účelem předejití budoucím rozdílným výkladům dostalo ustanovením převzatým z unijního práva jednotného výkladu (rozsudek ze dne 7. listopadu 2018, K a B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Výklad ustanovení unijního práva Soudním dvorem v situacích, které nespadají do jejich působnosti, je tedy odůvodněn, jestliže se tato ustanovení stala na základě vnitrostátního práva přímo a bezpodmínečně použitelnými na takové situace, aby bylo zajištěno, že s těmito situacemi a situacemi spadajícími do působnosti unijního práva bude zacházeno stejně (rozsudek ze dne 7. listopadu 2018, K a B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Vzhledem k tomu, že, jak bylo uvedeno v bodě 29 tohoto rozsudku, si francouzský zákonodárce při provádění směrnice 85/374 do francouzského právního řádu zvolil, že použije režim odpovědnosti za vadné výrobky zavedený touto směrnicí rovněž na škody na výrobcích, které nejsou určeny k soukromému použití nebo spotřebě, je třeba s ohledem na judikaturu citovanou v bodech 30 až 32 tohoto rozsudku dospět k závěru, že existuje jasný zájem Unie na tom, aby Soudní dvůr rozhodl o předběžné otázce, takže je tuto žádost třeba považovat za přípustnou.
K věci samé
Úvodem je třeba uvést, že vzhledem k tomu, že předkládající soud ve své otázce odkazuje na článek 2 směrnice 85/374, je třeba uvést, že tento článek obsahuje definici pojmu „výrobek“ a v této souvislosti výslovně stanoví, že elektřina musí být považována za výrobek ve smyslu této směrnice.
Okruh odpovědných osob, na které má poškozená osoba právo podat žalobu na základě režimu odpovědnosti upraveného směrnicí 85/374, je vymezen v článcích 1 a 3 této směrnice. S ohledem na skutečnost, že tato směrnice provádí úplnou harmonizaci otázek, které upravuje, musí být vymezení okruhu odpovědných osob provedené v uvedených článcích považováno za taxativní a nemůže podléhat stanovení dodatečných kritérií, která nevyplývají ze znění těchto článků (rozsudky ze dne 10. ledna 2006, Skov a Bilka,
C‑402/03
,
EU:C:2006:6
, body
a
, a ze dne 7. července 2022, Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia,
C‑264/21
,
EU:C:2022:536
, bod
).
Za těchto podmínek je třeba položenou otázku chápat tak, že se týká zjištění, zda čl. 3 odst. 1 směrnice 85/374 musí být vykládán v tom smyslu, že provozovatel distribuční soustavy elektřiny musí být považován za „výrobce“ ve smyslu tohoto ustanovení, pokud mění napěťovou hladinu elektřiny za účelem její distribuce konečnému zákazníkovi.
Podle ustálené judikatury je třeba při výkladu ustanovení unijního práva vzít v úvahu nejen jeho znění, ale i jeho kontext a cíle sledované právní úpravou, jejíž je součástí [rozsudek ze dne 17. prosince 2020, CLCV a další (Odpojovací zařízení ve vznětovém motoru),
C‑693/18
,
EU:C:2020:1040
, bod
, jakož i citovaná judikatura].
Zaprvé podle samotného znění čl. 3 odst. 1 směrnice 85/374 se „[p]ojmem ‚výrobce‘ rozumí výrobce konečného výrobku, výrobce každé suroviny nebo výrobce součásti a každá osoba, která uvedením svého názvu, ochranné známky nebo jiného rozlišovacího znaku na výrobku vystupuje jako jeho výrobce“.
Zadruhé, pokud jde o kontext tohoto ustanovení, je třeba uvést, že z článku 5 směrnice 85/374 vykládaného ve světle jejího čtvrtého bodu odůvodnění vyplývá, že u téhož výrobku lze jako „výrobce“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 této směrnice kvalifikovat několik osob a z tohoto důvodu mohou být všechny společně a nerozdílně odpovědné za škodu způsobenou tímto výrobkem.
Pokud jde o příslušné role jednotlivých hospodářských subjektů působících ve výrobních a obchodních řetězcích výrobku, Soudní dvůr upřesnil, že bylo rozhodnuto, že odpovědnost za škody způsobené vadnými výrobky se v zásadě přičítá výrobci a pouze v některých vymezených případech dovozci nebo dodavateli, neboť ve valné většině případů se dodavatel omezuje na další prodej výrobku ve stavu, v němž jej koupil, a pouze výrobce má možnost působit na jeho kvalitu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. ledna 2006, Skov a Bilka,
C‑402/03
,
EU:C:2006:6
, body
a
).
V tomto ohledu je třeba rovněž připomenout, že pokud jde o vymezení mezi výrobním procesem a procesem uvádění výrobku do oběhu, z judikatury Soudního dvora vyplývá, že výrobek musí být považován za uvedený do oběhu ve smyslu článku 11 směrnice 85/374, když je ukončen výrobní proces provedený výrobcem a výrobek vstupuje do procesu prodeje, kdy je nabízen veřejnosti za účelem používání nebo spotřeby (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 9. února 2006, O’Byrne,
C‑127/04
,
EU:C:2006:93
, bod
).
Zatřetí, pokud jde o cíl sledovaný směrnicí 85/374, čtvrtý bod odůvodnění této směrnice uvádí, že ochrana spotřebitele vyžaduje, aby všichni výrobci zapojení do výrobního procesu nesli odpovědnost, pokud jejich konečný výrobek, součást nebo jakákoliv surovina jimi dodávané jsou vadné
Pojem „výrobce“ ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 85/374, který je autonomním pojmem unijního práva, tak odpovídá cíli ochrany spotřebitele, jenž vyžaduje, aby několik osob mohlo být považováno za výrobce na straně jedné a aby spotřebitel mohl uplatňovat svůj nárok vůči kterékoli z nich na straně druhé, takže vyhledání jediné „nejvhodnější“ odpovědné osoby, vůči níž by spotřebitel měl uplatnit svá práva, není relevantní (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 7. července 2022, Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia,
C‑264/21
,
EU:C:2022:536
, bod
).
V projednávané věci se položená otázka týká případu provozovatele distribuční soustavy elektřiny, který mění napěťovou hladinu elektřiny za účelem její distribuce konečnému zákazníkovi, přičemž je třeba upřesnit, že bez zásahu tohoto provozovatele by spotřebitel nemohl vysokonapěťovou elektřinu vyráběnou Électricité de France vůbec používat.
Proto se provozovatel, který takto jedná, neomezuje na dodání výrobku, v tomto případě elektřiny, ale účastní se výrobního procesu tím, že mění jeden z jeho charakteristických znaků, a sice napětí, aby jej uvedl do stavu, v němž může být nabízen veřejnosti za účelem jeho užívání nebo spotřeby.
Na rozdíl od toho, co tvrdí francouzská vláda, je napěťová hladina elektřiny charakteristickým znakem tohoto výrobku, a to nezávisle na otázce, zda přepětí představuje bezpečnostní závadu, kterou může široká veřejnost legitimně očekávat. V tomto ohledu je třeba uvést, že charakteristický znak výrobku může být změněn, aniž by tento výrobek byl vadný, ať už před dotčenou změnou, nebo po ní.
Z toho vyplývá, že provozovatel distribuční soustavy elektřiny, který mění napěťovou hladinu elektřiny, musí být považován za výrobce ve smyslu čl. 3 odst. 1 směrnice 85/374.
Na rozdíl od toho, co uvedl předkládající soud, není tento výklad pojmu „výrobce“ v rozporu s ustanoveními směrnic uvedených v bodě 24 tohoto rozsudku, zejména ustanoveními, která ukládají oddělení úkolů výroby a distribuce elektřiny.
Jak totiž vyplývá z judikatury citované v bodě 35 tohoto rozsudku, určení okruhu odpovědných osob, na které má poškozená osoba právo podat žalobu na základě režimu odpovědnosti upraveného směrnicí 85/374, musí být provedeno pouze s ohledem na články 1 a 3 této směrnice, aniž by bylo možné stanovit dodatečná kritéria, neuvedená v těchto článcích. Pokud jde o směrnice uvedené v bodě 24 tohoto rozsudku, tyto směrnice sledují odlišné cíle.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na předběžnou otázku odpovědět tak, že čl. 3 odst. 1 směrnice 85/374 musí být vykládán v tom smyslu, že provozovatel distribuční soustavy elektřiny musí být považován za „výrobce“ ve smyslu tohoto ustanovení, pokud mění napěťovou hladinu elektřiny za účelem její distribuce konečnému zákazníkovi.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (desátý senát) rozhodl takto:

Článek 3 odst. 1 směrnice Rady 85/374/EHS ze dne 25. července 1985 o sbližování právních a správních předpisů členských států týkajících se odpovědnosti za vadné výrobky, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 1999/34/ES ze dne 10. května 1999,

musí být vykládán v tom smyslu, že

provozovatel distribuční soustavy elektřiny musí být považován za „výrobce“ ve smyslu tohoto ustanovení, pokud mění napěťovou hladinu elektřiny za účelem její distribuce konečnému zákazníkovi.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.