CELEX: 62014TJ0512
Жалба за отмяна
ЕФРР
Член 41, параграф 3 от Регламент (ЕО) № 1083/2006
Отказ за отпускане на финансов принос за голям проект
Предприятие, отговарящо за изпълнението на проекта
Липса на пряко засягане
Недопустимост

Обстоятелствата по спора
На 1 октомври 2007 г. Европейската комисия приема с Решение C(2007) 4562 оперативната програма „Иновационна икономика“, представена от Република Полша на основание член 32 от Регламент (ЕО) № 1083/2006 на Съвета от 11 юли 2006 година за определяне на общи разпоредби за Европейския фонд за регионално развитие, Европейския социален фонд и Кохезионния фонд и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1260/1999 (
ОВ L 210, 2006 г., стр. 25
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 14, том 2, стр. 64 и поправки в
ОВ L 301, 2008 г., стр. 40
и
ОВ L 302, 2015 г., стр. 112
).
От жалбата е видно, че на 12 май 2008 г., след приемането на националните разпоредби за изпълнение на оперативната програма „Иновационна икономика“, жалбоподателят, Green Source Poland sp. z o.o. — полско частноправно дружество, създадено през декември 2004 г. с единствената цел да изгради и експлоатира завод за производство на биоетанол в Полша, подава пред полските органи заявление за отпускане на субсидия за проекта „Закупуване и прилагане на иновационна технология за създаване на биокомпоненти за производството на биогорива“ (наричан по-нататък „проектът“) и че на 25 април 2012 г. полските органи и жалбоподателят подписват договор за отпускането на субсидия за изпълнението на посочения проект в рамките на оперативната програма „Иновационна икономика“ (наричан по-нататък „договорът“).
От договора следва, че субсидията за част от допустимите разходи за разглеждания голям проект е финансирана от Република Полша в размер на 85 % чрез финансов принос от Европейския фонд за регионално развитие (ЕФРР) и в размер на 15 % чрез държавни ресурси (вж. член 1, параграф 4 от договора). Освен това е предвидено по-специално, че ако Комисията откаже своя принос към средствата в съответствие с член 41, параграф 3 от Регламент № 1083/2006, договорът се прекратява на датата на уведомяването на получателя за решението на Комисията (вж. член 5, параграф 24 от договора) и че в такъв случай получателят се ангажира да възстанови всички или част от вече платените му от полските органи суми (вж. член 5, параграф 26 от договора).
На 10 септември 2012 г., на основание членове 39—41 от Регламент № 1083/2006 Република Полша представя на Комисията заявление за финансов принос от ЕФРР за проекта. Заявлението за финансов принос, представено от Република Полша съгласно приложение XXII от Регламент (ЕО) № 1828/2006 на Комисията от 8 декември 2006 година относно реда и начина на изпълнение на Регламент № 1083/2006 и на Регламент (ЕО) № 1080/2006 на Европейския парламент и на Съвета относно ЕФРР (
ОВ L 371, 2006 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 14, том 3, стр. 17), определя полското Министерство на регионалното развитие като „орган, отговарящ за изпълнението“, а жалбоподателя като „организация, отговаряща за изпълнението на проекта (бенефициер)“.
С писмо от 27 ноември 2012 г., адресирано до Република Полша, Комисията изразява съмнения относно възможността да потвърди финансов принос от ЕФРР за проекта, като се имат предвид по-специално някои проблеми във връзка с контекста на преразглеждане на правната уредба в областта на биогоривата, липсата на иновационен характер на проекта, липсата на информация в технико-икономическото проучване и предвид държавните помощи, и приканва Република Полша да прецени възможността да оттегли проекта и евентуално да представи нова информация.
С писмо от 25 януари 2013 г. Република Полша отговаря на становището на Комисията, като изпраща по-специално документ, съдържащ отговорите на жалбоподателя на въпросите на Комисията.
В писмо от 6 май 2013 г., адресирано до Република Полша, Комисията поддържа становището си относно факта, че проектът не отговаря на някои определени в член 40 от Регламент № 1083/2006 условия предвид липсата на иновационен характер на проекта, съмненията относно неговата икономическа жизнеспособност и липсата на някои сведения в анализа на въздействието върху околната среда.
С писмо от 5 юли 2013 г. Република Полша отговаря на становището на Комисията, като изпраща документ, съдържащ отговорите на жалбоподателя на въпросите на Комисията.
На 17 юли 2013 г. по искане на жалбоподателя се провежда среща в Брюксел (Белгия) между представителите на жалбоподателя и службите на Комисията.
С писмо от 24 юли 2013 г., адресирано до Република Полша, Комисията потвърждава становището си относно факта, че проектът не отговаря на някои определени в член 40 от Регламент № 1083/2006 условия предвид липсата на иновационен характер на проекта, съмненията относно неговата икономическа жизнеспособност, въздействието му върху околната среда и съгласуваността му с политиките на Европейския съюз за околната среда, и приканва Република Полша да представи становището си, като уточнява, че ако нейната оценка се потвърди, тя ще приеме отрицателно решение за проекта.
С писмо от 24 септември 2013 г. Република Полша отговаря на становището на Комисията, като изпраща документ, съдържащ отговорите на жалбоподателя на въпросите на Комисията.
На 7 април 2014 г. на основание член 41, параграф 3 от Регламент № 1083/2006 Комисията приема Решение C(2014) 2289 окончателен (наричано по-нататък „обжалваното решение“), с което отказва отпускането на финансов принос за проекта (член 1). В обжалваното решение се уточнява, че всеки разход във връзка с проекта в отчет за разходите, който предхожда решението, трябва да бъде коригиран в следващия отчет за разходите (член 2). Обжалваното решение е адресирано до Република Полша (член 3).
Производството и исканията на страните
На 26 юни 2014 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд, като моли Общия съд:
—
да отмени обжалваното решение,
—
да осъди Комисията да заплати съдебните разноски.
С отделна молба, подадена в секретариата на Общия съд на 2 октомври 2014 г., на основание член 130, параграф 1 от Процедурния правилник на Общия съд Комисията прави възражение за недопустимост, като моли Общия съд:
—
да отхвърли жалбата като недопустима,
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
Жалбоподателят представя становище по възражението за недопустимост в секретариата на Общия съд на 21 ноември 2014 г., като моли Общия съд:
—
да отхвърли възражението на Комисията и да обяви жалбата за допустима,
—
да определи срок за отговора на Комисията по съществото на спора,
—
да осъди Комисията да заплати разноските по тази фаза на производството.
С определение от 25 март 2015 г. Общият съд (четвърти състав) постановява, че ще се произнесе по възражението за недопустимост и по съдебните разноски с решението по същество.
На 7 май 2015 г. Комисията представя в секретариата на Общия съд писмената си защита, като моли Общия съд:
—
да обяви жалбата за недопустима,
—
при условията на евентуалност да отхвърли жалбата като неоснователна,
—
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
Жалбоподателят представя репликата си в секретариата на Общия съд на 3 юли 2015 г., а Комисията представя дупликата си в секретариата на Общия съд на 22 септември 2015 г.
С акт, подаден в секретариата на Общия съд на 12 ноември 2015 г., жалбоподателят иска провеждане на съдебно заседание.
С акт, подаден в секретариата на Общия съд на 14 декември 2015 г., Комисията иска съединяването на настоящото дело с делото, заведено под номер T‑403/15, JYSK/Комисия. На 6 януари 2016 г. жалбоподателят представя становището си по искането за съединяване. С решение от 18 март 2016 г. председателят на четвърти състав на Общия съд решава да не съединява двете дела на настоящия етап от производството.
Устните състезания и отговорите на страните на зададените им от Общия съд устни въпроси са изслушани в съдебното заседание от 24 ноември 2016 г.
От правна страна
Предварителни бележки
Следва да се припомни, че по силата на член 263, четвърта алинея ДФЕС всяко физическо или юридическо лице може да подаде жалба, съгласно условията, предвидени в първа и втора алинея от тази разпоредба, срещу решенията, които са адресирани до него, и срещу решенията, които въпреки формата си на регламент или решение, адресирано до друго лице, го засягат пряко и лично, като и срещу подзаконови актове, които го засягат пряко и които не включват мерки за изпълнение.
Освен това съгласно постоянната практика на Съда подлежащи на обжалване актове или решения са само мерките, които произвеждат задължително правно действие, което може да засегне интересите на жалбоподателя, като измени съществено неговото правно положение (вж. в този смисъл решения от 11 ноември 1981 г., IBM/Комисия,
60/81
,
EU:C:1981:264
, т.
и от 20 септември 2016 г., Mallis и др./Комисия и ЕЦБ,
C‑105/15 P—C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая е безспорно, от една страна, че обжалваното решение не представлява подзаконов акт, невключващ мерки за изпълнение, и от друга страна, че Комисията го е нотифицирала на Република Полша, поради което жалбоподателят не може да се разглежда като адресат на посоченото решение по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС.
При тези условия следва да се провери дали жалбоподателят е легитимиран да подаде жалба за отмяна срещу посоченото решение, с довода че е пряко и лично засегнат от него.
По прякото засягане на жалбоподателя
Във възражението за недопустимост Комисията поддържа по-специално, че жалбоподателят не е пряко засегнат от обжалваното решение. Тя по същество твърди, че съответната държава членка е единствен адресат на дадено решение за предоставяне или за отказ, както в настоящия случай, на финансов принос от ЕФРР за голям проект, и че това решение не произвежда непосредствени правни последици за жалбоподателя.
Жалбоподателят оспорва доводите на Комисията.
В жалбата жалбоподателят поддържа, че е засегнат от обжалваното решение, защото то, от една страна, го определя като „заявител“ и от друга страна, има за пряка и непосредствена последица да го лиши от необходимите финансови средства за изпълнението на проекта, като по този начин му пречи да продължи да го осъществява и позволява той да понесе загубите, възникнали вследствие на вече направени разходи. Жалбоподателят добавя, че заявлението за финансов принос го определя като „отговарящ за изпълнението на проекта и бенефициер“.
В становището си по възражението за недопустимост жалбоподателят, първо, поддържа, че Комисията се основава на твърде формален прочит на съдебната практика, без да вземе предвид икономическите и фактическите обстоятелства във връзка със случая. В частност жалбоподателят изтъква, че, видно от преписката, проектът не е бил жизнеспособен без фондовете на Съюза и че Република Полша не е желаела да предостави допълнителни средства. Жалбоподателят оспорва и тезата на Комисията, че решението не му пречи да търси алтернативно финансиране, защото тя противоречи на логиката на системата за публична подкрепа на регионалното развитие, основана на стимулиращия ефект на субсидиите.
Второ, припомняйки съдебната практика в областта на помощта за развитие, която признава прякото засягане, когато възможността на адресатите да не изпълнят мярка на Съюза, е чисто теоретична и когато няма съмнение относно намерението им да действат съобразно с нея, жалбоподателят поддържа, че правомощието на Република Полша да не изпълни обжалваното решение, е чисто теоретично. Според него от преписката е видно, че полските органи, посредством изявленията, сочещи, че те нямат намерение да финансират впоследствие проекта, и прекратителната клауза, съдържаща се в договора за субсидиране, прехвърлят на жалбоподателя правните последствия от обжалваното решение, което произвежда непосредствени последици за него и не оставя никаква свобода на действие на държавата членка. Жалбоподателят добавя, че щом Комисията разполага с широко право на преценка по силата на членове 39—41 от Регламент № 1083/2006, ако жалбата на получателя на финансирането е недопустима, Комисията би била освободена от отговорност, защото държавата членка обикновено приема решението, оттегля проекта (в който няма преки интереси) и използва средствата за други проекти.
Трето, жалбоподателят изтъква, че настоящият случай се различава от случаите, визирани от съдебната практика, които се отнасят до решенията на Комисията за намаляване или спиране на помощта при нередност в управлението на фондовете. Всъщност според жалбоподателя в последните случаи държавите членки отговарят за подбора, изпълнението и контрола на помощта, докато големите проекти подлежат на предварително индивидуално одобрение от страна на Комисията, което изключва всякаква отговорност на държавата членка при избора или одобрението на проектите, като последната изпълнява само функцията на посредник и не е заинтересована да оспорва решението на Комисията, щом не понася никакъв правен риск във връзка с дружеството получател. Последното следователно не може да подаде жалба срещу държавата, тъй като отказът на финансов принос е извън контрола на държавата и е автоматична последица от решението на Комисията, което е от пряк интерес за получателя. Жалбоподателят прави извод, че този подход е потвърден от Общия съд в решение от 19 май 1994 г., Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica/Комисия (
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
), чиято фактическа и правна обстановка съответства на неговото положение.
От постоянната съдебна практика е видно, че условието дадено физическо или юридическо лице да е пряко засегнато от решението — предмет на обжалване, изисква съчетанието на два кумулативни критерия, а именно, на първо място, оспорената мярка на Съюза пряко да поражда последици за правното положение на частноправните субекти и на второ място, да не оставя никакво право на преценка на своите адресати, на които е възложено изпълнението ѝ, тъй като това изпълнение е с чисто автоматичен характер и произтича единствено от правната уредба на Съюза, без да се прилагат други правила с опосредяващ характер (вж. решение от 10 септември 2009 г., Комисия/Ente per le Ville Vesuviane и Ente per le Ville Vesuviane/Комисия,
C‑445/07 P и C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, т.
и цитираната съдебна практика и определение от 9 юли 2013 г., Regione Puglia/Комисия,
C‑586/11 P
, непубликувано,
EU:C:2013:459
, т.
и цитираната съдебна практика). Вторият критерий, отнасящ се до липсата на право на преценка на съответната държава членка, е изпълнен и когато възможността на последната да не зачете акта на Съюза, е чисто теоретична, тъй като нейната воля да извлече от него съответни последици, не поражда никакво съмнение (вж. решения от 10 септември 2009 г., Комисия/Ente per le Ville Vesuviane и Ente per le Ville Vesuviane/Комисия,
C‑445/07 P и C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, т.
и цитираната съдебна практика и от 3 март 2011 г., Caixa Geral de Depósitos/Комисия,
T‑401/07
, непубликувано,
EU:T:2011:72
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следователно е необходимо да се провери дали тези два кумулативни критерия са изпълнени в настоящия случай.
По първия критерий за прякото засягане
Що се отнася до първия критерий за прякото засягане, посочен в точка 32 по-горе, на първо място, следва да се отбележи, че съгласно член 14, параграф 1 от Регламент № 1083/2006 бюджетът на Съюза, отделен за структурните фондове, се изпълнява в рамките на споделено управление между държавите членки и Комисията. Член 59 от Регламент (ЕС, Евратом) № 966/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 25 октомври 2012 година относно финансовите правила, приложими за общия бюджет на Съюза и за отмяна на Регламент (ЕС, Евратом) № 1605/2002 на Съвета (
ОВ L 298, 2012 г., стр. 1
), предвижда, че когато Комисията изпълнява бюджета в режим на споделено управление, задачите по изпълнението на бюджета се делегират на държавите членки. По-специално, съгласно член 180 от Регламент № 966/2012 управлението, подборът и одитът на проектите, финансирани от фондовете, които са обект на споделено управление, се уреждат от регламентите относно тези фондове, а именно, що се отнася до ЕФРР — от Регламент (ЕО) № 1080/2006 на Европейския парламент и на Съвета от5 юли 2006 година относно ЕФРР и за отмяна на Регламент (ЕО) № 1783/1999 (
ОВ L 210, 2006 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 14, том 1, стр. 236), и от Регламент № 1083/2006.
На второ място, следователно, за да се определи правното действие на обжалваното решение, трябва да се вземе предвид правната уредба по-конкретно на подбора на проектите, и в частност на големите проекти, финансирани от ЕФРР.
От тази гледна точка от релевантните разпоредби на Регламент № 1083/2006 следва, че:
—
целите на структурните фондове се осъществяват в рамките на тясно сътрудничество, наричано партньорство, между Комисията и всяка държава членка (вж. член 11, параграф 1от Регламент № 1083/2006),
—
фондовете предоставят помощ, която допълва националните действия, и приносите от тях не заместват структурните разходи на държавите членки (вж. член 9, параграф 1 и член 15, параграф 1 от Регламент № 1083/2006),
—
всяка държава членка представя на Комисията национална стратегическа референтна рамка, която гарантира, че помощта от фондовете е в съответствие със стратегическите насоки на Съюза за сближаване, и представлява инструмент за справка за извършване на програмирането на фондовете (вж. член 27, параграфи 1 и 2 от Регламент № 1083/2006),
—
във всяка държава членка дейностите на фондовете са под формата на оперативни програми, изготвени от държавата членка и представени на Комисията за оценяване и приемане (вж. член 32, параграфи 1—5 от Регламент № 1083/2006),
—
държавите членки отговарят за управлението и контрола на оперативните програми и за тази цел определят по-специално управителен орган, сертифициращ орган, както и евентуално междинни звена, които да извършват определени или всички задачи на посочените органи, и одитиращ орган (вж. член 58, член 59, параграфи 1 и 2 и член 70, параграф 1 от Регламент № 1083/2006). Управителният орган отговаря за управлението и изпълнението на оперативната програма, и по-специално „гарантира, че операциите са избрани за финансиране в съответствие с критериите, приложими за оперативната програма и че те са в съответствие с приложимите [правила на Съюза] и национални правила за целия период на осъществяването им“ (вж. член 60, буква a) от Регламент № 1083/2006),
—
за всяка оперативна програма държавите членки създават мониторингов комитет, който се уверява в ефективността и качеството на изпълнението на оперативната програма по-специално като разглежда и одобрява критериите за подбор на финансираните операции (вж. членове 63 и 65 от Регламент № 1083/2006),
—
всяка операция, а именно проект или група проекти, насочени към постигане на целите на оперативната програма, се избира от управителния орган съгласно критериите, установени от мониторинговия комитет (вж. член 2, точка 3 от Регламент № 1083/2006),
—
когато държавата членка избере голям проект, а именно „разходите, свързани с операция, съдържаща серия от строителни работи, дейности или услуги, предназначена сама по себе си да изпълни неделима задача от точно икономически или техническо естество, която ясно е набелязала цели и чиято обща стойност надхвърля […] 50 милиона [EUR]“ (вж. член 39 от Регламент № 1083/2006), и го включи в оперативна програма с оглед финансирането му от ЕФРР, този проект трябва да бъде одобрен от Комисията, за да се оцени неговата цел и въздействие, както и условията за планираното използване на средствата на Съюза (вж. съображение 49 от Регламент № 1083/2006):
—
за тази цел държавата членка или нейният управителен орган представя на Комисията големия проект и предава информацията, посочена в член 40 от Регламент № 1083/2006 (вж. член 41, параграф 1 от този регламент),
—
държавата членка или управителният орган представя заявлението за помощ в съответствие с образците на заявление (озаглавени „Големи проекти — Заявление за потвърждаване на помощта съгласно членове 39—41 от Регламент […] № 1083/2006“), предвидени в приложения XX—XXII от Регламент № 1828/2006 (вж. член 40, параграф 2, буква д) и член 40, параграф 3 от последния регламент),
—
въз основа на информацията, която се съдържа в посоченото заявление, Комисията оценява съгласуваността на големия проект с приоритетите на оперативната програма или на съответните програми, приноса му за постигане на целите на тези приоритети и съгласуваността му с другите политики на Съюза (вж. член 41, параграф 1 от Регламент № 1083/2006),
—
ако заявлението е подадено в съответствие с член 40 от Регламент № 1083/2006, Комисията приема решение във възможно най-кратък срок, но не по-късно от три месеца след представянето на големия проект (вж. член 41, параграф 2 от Регламент № 1083/2006),
—
решението на Комисията, когато е положително, определя физическия обект на проекта и посочва базата, върху която се прилага процентът на съфинансиране, и плана на финансовия принос от фонда (вж. член 41, параграф 2 от Регламент № 1083/2006),
—
когато Комисията откаже финансовия принос за големия проект, тя уведомява държавата членка за мотивите си (вж. член 41, параграф 3 от Регламент № 1083/2006),
—
когато Комисията откаже финансовия принос за голям проект и държавата членка вече е включила плащания във връзка с посочения голям проект в отчет за разходите, представен на Комисията, отчетът за разходите, който следва приемането на решението за отказ, трябва да се коригира съответно (вж. член 78, параграф 4 от Регламент № 1083/2006).
От всички посочени разпоредби следва, че операциите, с които се цели Комисията да оцени и потвърди дали дадена държава членка получава финансов принос от ЕФРР за голям проект, протичат само в рамките на отношенията между Комисията и държавата членка (вж. по аналогия определение от 6 март 2012 г., Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/Комисия,
T‑453/10
, непубликувано,
EU:T:2012:106
, т.
).
Всъщност от припомнените в точка 36 по-горе разпоредби е видно, че държавата членка отговаря за подбора на финансираните чрез ЕФРР операции, включително големите проекти; че отново държавата членка е тази, която, след като избере голям проект за финансиране от ЕФРР в рамките на оперативна програма, представя на Комисията заявление за потвърждаване, съдържащо съответната информация, и евентуално я допълва; че именно въз основа на това заявление Комисията оценява големия проект; че резултатът от оценката се съобщава от Комисията само на държавата членка и че когато Комисията откаже финансов принос за голям проект, държавата членка трябва да коригира вече предадените на Комисията отчети за разходите, съдържащи разходи във връзка с посочения голям проект. Поради това Комисията предоставя или отказва финансов принос от ЕФРР за голям проект именно на съответната държава членка. Следователно съответната държава членка е титуляр на въпросното право на финансов принос от Съюза (вж. по аналогия определение от 9 юни 2016 г., IREPA/Комисия и Сметна палата,
T‑825/14
, непубликувано,
EU:T:2016:345
, т.
).
Това съответства на факта, че съгласно съдебната практика приносът от ЕФРР е създаден като система между Комисията и държавата членка (вж. в този смисъл решение от 3 март 2011 г., Caixa General de Depósitos/Комисия,
T‑401/07
, непубликувано,
EU:T:2011:72
, т.
).
На трето място, следва да се припомни, че съгласно постоянната съдебна практика определянето в решение за отпускане на финансова помощ от Съюза в рамките на ЕФРР на дадено образувание за орган, който отговаря за осъществяването на проекта, не предполага, че това образувание е само по себе си титуляр на правото на посочената помощ. Фактът, че това образувание е посочено като орган, който отговаря за заявлението за финансова помощ, също няма за последица да го постави в пряка връзка с помощта от Съюза. Също така обстоятелството, че дадено образувание е определено като получател на финансовата помощ, не означава, че то е титуляр на правото на посочената помощ. Държавата членка, в качеството си на адресат на решението за отпускане на финансовата помощ от ЕФРР, обаче трябва да бъде считана за титуляр на правото на посочената помощ (вж. в този смисъл решение от 10 септември 2009 г., Комисия/Ente per le Ville Vesuviane и Ente per le Ville Vesuviane/Комисия,
C‑445/07 P и C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, т.
—
и цитираната съдебна практика и определение от 14 септември 2011 г., Regione Puglia/Комисия,
T‑84/10
, непубликувано,
EU:T:2011:468
, т.
и цитираната съдебна практика; вж. по аналогия също определения от 21 май 2015 г., APRAM/Комисия,
T‑403/13
, непубликувано,
EU:T:2015:317
, т.
и
и цитираната съдебна практика и от 9 юни 2016 г., IREPA/Комисия и Сметна палата,
T‑825/14
, непубликувано,
EU:T:2016:345
, т.
—
и цитираната съдебна практика).
От посочената в точка 40 по-горе съдебна практика следва, че в настоящия случай Република Полша, а не жалбоподателят трябва да се счита за титуляр на правото на помощ от ЕФРР за проекта.
На четвърто място, следва да се припомни, че в настоящия случай, в съответствие с припомнените в точка 36 по-горе разпоредби, действително Република Полша е тази, която на 10 септември 2012 г. представя на Комисията заявление за финансов принос от ЕФРР за проекта (вж. т. 4 по-горе).
Освен това с обжалваното решение Комисията отказва на Република Полша посочения финансов принос (вж. т. 12 по-горе). Всъщност, от една страна, член 3 от обжалваното решение определя Република Полша като единствен адресат на това решение. От друга страна, член 1 от обжалваното решение, чрез съдържащия се в него отказ за предоставяне на финансов принос от ЕФРР, има за последица да изключи възможността Република Полша да възложи на ЕФРР евентуалните си разходи във връзка с проекта. Поради това член 2 от обжалваното решение задължава Република Полша да коригира всеки разход във връзка с проекта, който вече е били представен на Комисията в отчет за разходите, предхождащ посоченото решение.
Следователно по силата на обжалваното решение Република Полша е лишена от финансов принос от ЕФРР за финансирането на проекта и трябва да коригира евентуалните разходи във връзка с този проект, които вече са били представени на Комисията.
При тези условия следва да се приеме за установено, че обжалваното решение не произвежда действие върху правното положение на жалбоподателя и че поради това първият критерий за прякото засягане не е изпълнен в настоящия случай.
Този извод не се поставя под съмнение от доводите, изложени от жалбоподателя.
Първо, обстоятелството, че жалбоподателят е съдействал на полските органи при подготовката на отговорите им на писмата на Комисията и че е поискал провеждането на среща със службите на Комисията, в която е участвал, не показва наличието на пряка връзка между жалбоподателя и обжалваното решение, като наличието на такава връзка може да се установи само когато обжалваният акт пряко поражда последици за правното положение на жалбоподателя, без да се прилагат други правила с опосредяващ характер (вж. в този смисъл определение от 5 октомври 2010 г., Provincie Groningen и Provincie Drenthe/Комисия,
T‑69/09
, непубликувано,
EU:T:2010:423
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
Второ, изтъкнатото от жалбоподателя обстоятелство, че е посочен като „заявител“ в съображения 6, 15 и 17 от обжалваното решение, които несъмнено са формулирани несполучливо, и формулярът за заявление, представен от Република Полша, го определя като „организация, отговаряща за изпълнението на проекта (бенефициер)“ (раздел A.2.1 от формуляра за заявление) и го посочва в описанието на проекта (раздел B.1.2 от формуляра за заявление), не означава, че той се намира в пряка връзка с финансовата помощ от ЕФРР или че самият той е титуляр на правото на посочената помощ (вж. по аналогия определения от 25 септември 2008 г., Regione Siciliana/Комисия,
T‑363/03
, непубликувано,
EU:T:2008:403
, т.
и от 14 септември 2011 г., Regione Puglia/Комисия,
T‑84/10
, непубликувано,
EU:T:2011:468
, т.
).
Трето, жалбоподателят поддържа, че припомнената в точка 40 по-горе съдебна практика не е приложима в настоящия случай, с довода че в тази съдебна практика, отнасяща се до дела за намаляване, отменяне или прекратяване на помощта, отговорността за подбора, изпълнението и контрола на проектите е на държавите членки, тъй като Комисията не извършва никакъв избор. Той изтъква, че напротив, във връзка с големите проекти, като в настоящия случай, държавата членка изпълнява функция „само на посредник“ и не отговаря за избора или за одобряването на проектите, което е задача единствено на Комисията. Поради това той не можел да подаде жалба срещу държавата членка.
Тези доводи не могат да се приемат.
Най-напред следва да се отбележи, че посочената в точка 40 по-горе съдебна практика засяга както операциите, които не представляват големи проекти, така и именно големите проекти (решение от 2 май 2006 г., Regione Siciliana/Комисия,
C‑417/04 P
,
EU:C:2006:282
, т.
; определения от 8 юли 2004 г., Regione Siciliana/Комисия,
T‑341/02
,
EU:T:2004:228
, т.
и от 25 септември 2008 г., Regione Siciliana/Комисия,
T‑363/03
, непубликувано,
EU:T:2008:403
, т.
и
).
По-нататък, противно на поддържаното от жалбоподателя, от разпоредбите на Регламент № 1083/2006, припомнени в точка 36 по-горе, е видно, че държавите членки отговарят за подбора на операциите, включително на големите проекти. Комисията не извършва никакъв подбор на големите проекти, предлагани на националните органи от заявителите, а само извършва оценка — единствено по отношение на държавите членки — по-специално на съгласуваността и на приноса (съгласно член 41, параграф 2 от този регламент) на големите проекти, които националните органи вече са подбрали и са ѝ предоставили за потвърждаване или отхвърляне на финансов принос от ЕФРР.
В това отношение обосновката, приета в решение от 19 май 1994 г., Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica/Комисия (
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
), на което се позовава жалбоподателят, не е приложима в настоящия случай. От една страна, следва да се отбележи, че в точки 25 и 26 от посоченото съдебно решение Общият съд съсредоточава анализа си върху условието за лично засягане на жалбоподателя, посочвайки само — що се отнася до прякото засягане, че обжалваното решение в конкретния случай е произвело непосредствени правни последици по отношение на жалбоподателя, без намесата на други национални органи или органи на Съюза. От друга страна, от точка 6 от Съобщение до държавите членки за определяне на насоки за глобалните интегрирани субсидии, за които държавите членки са приканени да представят предложения в рамките на инициативата на Общността за развитие на селските райони (
ОВ C 73, 1991 г., стр. 33
), приложимо към въпросното дело, е видно, че „местните групи“ — адресати на субсидията, са били „подбрани съвместно от Комисията и държавите членки въз основа на по-общи предложения, направени от държавите членки“ [неофициален превод]. Всъщност от посоченото съдебно решение личи, че италианските органи са представили множество проекти на Комисията, която е подбрала някои от тях (решение от 19 май 1994 г., Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica/Комисия,
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
, т.
—
). В настоящия случай обаче, както е посочено в точка 52 по-горе, подборът на проектите не се извършва от Комисията, а е задача само на националните органи.
Освен това, щом като съдебната практика, посочена в точка 40 по-горе, е приета по дела, по които помощта от ЕФРР е била отпусната на държавата членка, а впоследствие е била намалена или дори отменена, тя е още по-релевантна, когато помощта от ЕФРР още не е била отпусната на държавата членка и следователно, когато връзката между субекта, определен като отговарящ за изпълнението на проекта, отговорен за заявлението или получател на помощта, и помощта от ЕФРР е доста по-непряка.
Накрая, що се отнася до довода на жалбоподателя, че посочената съдебна практика не е приложима в настоящия случай, тъй като той не може да подаде никаква жалба срещу държавата членка и поради това трябва да бъде считан за пряко засегнат от обжалваното решение, следва да се припомни, че макар частноправните субекти да трябва да разполагат с ефективна съдебна защита на правата, които черпят от правовия ред на Съюза, позоваването на правото на такава защита не може обаче да постави под съмнение условията, залегнали в член 263, четвърта алинея, ДФЕС. Впрочем, в съответствие с постоянната съдебна практика, съдебната защита на физическите или юридическите лица, които поради предвидените в член 263, четвърта алинея ДФЕС условия за допустимост не могат пряко да обжалват актове на Съюза като спорното решение, трябва да бъде гарантирана по ефективен начин посредством способите за защита пред националните юрисдикции. Съобразно прогласения в член 4 ДФЕС принцип за лоялно сътрудничество последните са длъжни — доколкото е възможно — да отчитат и прилагат вътрешните процесуални правила, които уреждат упражняването на правото на обжалване, така че да позволят на посочените лица да оспорват по съдебен ред законосъобразността на всяко решение или на всяка друга национална мярка относно прилагането към тях на акт на Съюза като този по настоящото дело, като се позовават на недействителността на такъв акт и така създават повод за националните юрисдикции да се обръщат към Съда с преюдициални запитвания (вж. в този смисъл решение от 10 септември 2009 г., Комисия/Ente per le Ville Vesuviane и Ente per le Ville Vesuviane/Комисия,
C‑445/07 P и C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, т.
и
и цитираната съдебна практика и определение от 9 юни 2016 г., IREPA/Комисия и Сметна палата,
T‑825/14
, непубликувано,
EU:T:2016:345
, т.
и
и цитираната съдебна практика).
В настоящия случай жалбоподателят е можел съобразно приложимото национално право по-специално да оспори пред компетентния национален съд прекратяването на договора или възстановяването, поискано от полските органи съгласно посочения договор, като се позове на невалидността на обжалваното решение, от което произтичат тези искания. Жалбоподателят е можел така да даде повод за националния съд да се обърне към Съда с преюдициално запитване относно валидността на обжалваното решение.
Във всеки случай е важно да се подчертае, че изискването за ефективна съдебна защита не може да доведе до неприлагане на условието за пряко засягане, залегнало в член 263, четвърта алинея ДФЕС (вж. определение от 9 юни 2016 г., IREPA/Комисия и Сметна палата,
T‑825/14
, непубликувано,
EU:T:2016:345
, т.
и цитираната съдебна практика).
Четвърто, ако се приемат за установени, изтъкнатите от жалбоподателя твърдени негативни обстоятелства — а именно лишаването от средствата, необходими за изпълнение на проекта, невъзможността за продължаване на проекта и задължението да се понесат загубите, възникнали вследствие на вече направени разходи — не произтичат нито от самото обжалвано решение, нито от разпоредбите на правото на Съюза, които уреждат неговото действие, а от последици, които в контекста на договора полските органи и жалбоподателят са отдали на посоченото решение.
Всъщност в член 5, параграфи 24 и 26 от договора се предвижда прекратяването на последния при отрицателно решение на Комисията по заявлението за потвърждаване и в този случай задължението на жалбоподателя да възстанови вече получените средства от полските органи, включително онези, които не са от ЕФРР. Следователно последиците и задълженията, произтичащи от договора, опосредяват връзката между правното положение на жалбоподателя и обжалваното решение (вж. по аналогия определение от 6 юни 2002 г., SLIM Sicilia/Комисия,
T‑105/01
,
EU:T:2002:147
, т.
).
По втория критерий за прякото засягане
Що се отнася до втория критерий за прякото засягане, посочен в точка 32 по-горе, следва да се припомни, че не е налице пряко засягане в случаите, когато между решението и неговите последици за жалбоподателя стои самостоятелната воля на адресата. Ако решението на адресата не се налага юридически нито от правото на Съюза, нито от конкретното решение на Комисията, а се основава на самостоятелно решение на държавата членка, няма пряка връзка между решението на Комисията и жалбоподателя (вж. определение от 6 март 2012 г., Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/Комисия,
T‑453/10
, непубликувано,
EU:T:2012:106
, т.
и цитираната съдебна практика).
Следва обаче да се припомни, че в настоящия случай с член 1 от обжалваното решение на Република Полша се отказва финансов принос от ЕФРР за проекта. Посочената разпоредба следователно означава, че евентуалните разходи на Република Полша във връзка с този проект няма да бъдат покрити от ЕФРР.
Член 2 от обжалваното решение налага на Република Полша в съответствие с член 78, параграф 4 от Регламент № 1083/2006 задължението да коригира вече предадените на Комисията отчети за разходите, съдържащи разходи във връзка с проекта.
При тези обстоятелства, за изпълнението на обжалваното решение от Република Полша се изисква единствено, от една страна, посочените разходи да не се декларират пред Комисията и от друга страна, ако такива разходи вече са били декларирани пред Комисията в отчет за разходите, предхождащ обжалваното решение, следващият отчет за разходите да се коригира съответно.
Поради това трябва да се приеме за установено, че изпълнението на обжалваното решение от Република Полша не включва никакви последици за жалбоподателя по силата на самото обжалвано решение или на разпоредбите на правото на Съюза, които уреждат неговото действие, тъй като това действие се ограничава само до отношенията между Съюза, в частност ЕФРР, и Република Полша.
В този смисъл обжалваното решение не е пречка жалбоподателят да изпълни проекта или Република Полша да го финансира с финансови средства, различни от тези по ЕФРР. Също така обжалваното решение не задължава Република Полша да прекрати договора или да си възстанови сумите, които може да е платила на жалбоподателя за изпълнението на проекта.
Впрочем в точка 84 от заключението на генералния адвокат Ruiz-Jarabo Colomer по дело Regione Siciliana/Комисия (
C‑417/04 P
,
EU:C:2006:28
), поради липсата на финансов принос от ЕФРР, е посочено следното:
„[…] съответната държава членка трябва да реши бъдещето на това, което в действителност представлява неин проект. Тя разполага с различни решения, като например да го изостави, да го спре или да го прехвърли, но тя също може да поеме финансовите разходи за сметка на бюджета си, за да гарантира изпълнението на проекта. Макар [отказът за финансов принос да има недостатъци], когато [отказва финансов принос], Комисията не предопределя, нито предрешава или препоръчва начина, по който да постъпи държавата членка, за да определи бъдещето на своите проекти за териториално развитие“.
При тези обстоятелства следва да се приеме за установено, че за жалбоподателя не произтичат никакви последици пряко от обжалваното решение по силата на правото на Съюза или на самото решение и че следователно вторият критерий за прякото засягане също не е изпълнен в настоящия случай.
Този анализ не се поставя под въпрос от доводите на страните.
Първо, посоченият от жалбоподателя факт, че полските органи са оповестили намерението си впоследствие да не финансират проекта при липсата на финансов принос от ЕФРР, ако се приеме за установен, по никакъв начин не произтича от обжалваното решение и при всички положения представлява израз на съществуването на самостоятелна воля на посочените органи при липсата на каквото и да е задължение, произтичащо в това отношение от обжалваното решение или от правото на Съюза (вж. по аналогия решение от 10 септември 2009 г., Комисия/Ente per le Ville Vesuviane и Ente per le Ville Vesuviane/Комисия,
C‑445/07 P и C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, т.
).
Всъщност съгласно съдебната практика намерението на Република Полша да спре финансирането на проекта, не е достатъчно, за да се докаже прекият интерес, изискван от член 263, четвърта алинея ДФЕС, защото така държавата членка би имала възможността да решава дали съответното лице разполага с процесуална легитимация пред съдилищата на Съюза (вж. в този смисъл определения от 14 септември 2011 г., Regione Puglia/Комисия,
T‑84/10
, непубликувано,
EU:T:2011:468
, т.
и от 21 май 2015 г., APRAM/Комисия,
T‑403/13
, непубликувано,
EU:T:2015:317
, т.
).
Второ, фактът, както това е посочено в точка 3 по-горе, че член 5, параграф 24 от договора предвижда прекратяването на този договор в случай на отказ на Комисията да отпусне финансовия принос, също не позволява да се направи извод за липсата на свобода на преценка на полските органи съгласно обжалваното решение.
Всъщност, най-напред, тъй като подобен довод се състои в твърдяна липса на свобода на преценка, произтичаща от договора, а не от правната уредба на Съюза, той се основава на неправилно тълкуване на съдебната практика, посочена в точки 32 и 60 по-горе, съгласно която липсата на свобода на преценка трябва да произтича именно от правото на Съюза (вж. в този смисъл определение от 14 септември 2011 г., Regione Puglia/Комисия,
T‑84/10
, непубликувано,
EU:T:2011:468
, т.
и цитираната съдебна практика).
По-нататък, по аналогия със съображенията, изложени в точки 69 и 70 по-горе, следва да се отбележи, че самият факт, че полските органи и жалбоподателят са решили да прекратят договора, в случай че помощта от ЕФРР бъде отказана, също представлява израз на съществуването на тяхната самостоятелна воля при липсата на каквото и да е задължение, произтичащо в това отношение от правото на Съюза. Накрая, ако само наличието на такава клауза бе достатъчно, за да се установи прекият интерес, изискван от член 263, четвърта алинея ДФЕС, това би означавало, от една страна, да се допусне страните по такъв договор да решават дали съответното лице разполага с процесуална легитимация пред съдилищата на Съюза, и от друга страна, да се преценява различно положението на лице, за което се твърди, че е засегнато от решение на Комисията, според това дали то е сключило такъв договор с националните органи, с оглед на практиките, съществуващи във всяка държава членка.
Трето, изтъкнатият от жалбоподателя в съдебното заседание довод, че Република Полша няма свободата да отдели други средства от националния бюджет за проекта, дори това обстоятелство да се приеме за установено, също се основава, с оглед на припомнената в точка 72 по-горе съдебна практика, на неправилно тълкуване на правото на Съюза, тъй като с него се изтъква твърдяна липса на свобода на преценка, произтичаща от националното право, а не от правната уредба на Съюза.
Четвърто, съдебната практика, посочена от жалбоподателя в подкрепа на тезата за липсата на право на преценка на полските органи, а именно решения от 23 ноември 1971 г., Bock/Комисия (
62/70
,
EU:C:1971:108
), от 17 януари 1985 г., Piraiki-Patraiki и др./Комисия (
11/82
,
EU:C:1985:18
), от 5 май 1998 г., Dreyfus/Комисия (
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
), от 5 май 1998 г., Compagnie Continentale (France)/Комисия (
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
) и от 5 май 1998 г., Glencore Grain/Комисия (
C‑403/96 P
,
EU:C:1998:195
), не е приложима в настоящия случай.
Всъщност следва да се припомни, че самият Съд постановява, че възприетото разрешение в посочените решения има характер на изключение, което се обяснява с конкретните положения, във връзка с които е било прието, и че това личи от самия текст на тези решения (вж. в този смисъл определение от 6 март 2014 г., Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/Комисия,
C‑248/12 P
, непубликувано,
EU:C:2014:137
, т.
и
). Поради това Съдът припомня, че по изключение е приел, че жалбоподателят може да бъде пряко засегнат по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС, щом други фактори, сред които чисто теоретичната възможност да не се изпълни съответното решение, позволяват да се направи изводът за наличие на пряк интерес от негова страна (вж. в този смисъл решение от 10 септември 2009 г., Комисия/Ente per le Ville Vesuviane и Ente per le Ville Vesuviane/Комисия,
C‑445/07 P и C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, т.
и определение от 6 март 2014 г., Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/Комисия,
C‑248/12 P
, непубликувано,
EU:C:2014:137
, т.
).
По-специално, що се отнася до решения от 5 май 1998 г., Dreyfus/Комисия (
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
), от 5 май 1998 г., Compagnie Continentale (France)/Комисия (
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
) и от 5 май 1998 г., Glencore Grain/Комисия (
C‑403/96 P
,
EU:C:1998:195
), следва да се припомни, че в тях Съдът се основава на социално-икономическия контекст, в който се е вписвало сключването на съответния договор за доставка, характеризиращ се с критичното икономическо и финансово положение, в което се е намирал получателят, както и утежняването на положението му по отношение на снабдяването с храни и медицинско обслужване, и на факта, че при тези обстоятелства доставката на съответните зърнени култури е можела да се осъществи единствено чрез финансовите средства, предоставени на разположение от Съюза. Така включването на отлагателна клауза в договора за доставка единствено отразявало обективната икономическа подчиненост на съответния договор за доставка на финансовите средства, предоставени на разположение от Съюза (вж. в този смисъл решение от 5 май 1998 г., Dreyfus/Комисия,
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
, т.
и
).
Настоящият случай обаче не се характеризира с подобен фактически и икономически контекст, в който без финансовия принос от ЕФРР жалбоподателят би бил лишен от всякаква действителна възможност да изпълни проекта или да разполага със средствата, необходими за тази цел, щом като приносът от ЕФРР далеч не е единственият източник за финансиране на проекта и щом, напротив, от представената пред Общия съд преписката е видно, че около 84 % от средствата за проекта са от частни фондове и че около 2 % от тези средства са от други фондове на съответната държава членка.
Също така, що се отнася до делата, по които са постановени решения от 17 януари 1985 г., Piraiki-Patraiki и др./Комисия (
11/82
,
EU:C:1985:18
) и от 23 ноември 1971 г., Bock/Комисия (
62/70
,
EU:C:1971:108
), следва да се припомни, че те се отнасят до специфични случаи, в които Комисията е разрешила, по искане на дадена държава членка, приемането от последната на предпазни мерки. При тези обстоятелства Съдът е приел, че не е имало никакви съмнения, че държавата членка, поискала посочените мерки, ще предприеме действия в съответствие с тях, за да извлече всички произтичащи от това последици (вж. в този смисъл определение от 8 юли 2004 г., Regione Siciliana/Комисия,
T‑341/02
,
EU:T:2004:228
, т.
). Същото обаче не се отнася до настоящия случай, тъй като Република Полша не е поискала от Комисията приемането на решение, което да ѝ позволи да откаже финансов принос за проекта.
Пето, доводите на жалбоподателя, изведени от факта, че проектът не е жизнеспособен без финансовия принос от ЕФРР и че тези средства имат „стимулиращ ефект“, се основават на неправилно разбиране за помощта от ЕФРР. Всъщност помощта от ЕФРР е адресирана до държавата членка, която може да я използва, за да финансира проекти, включително големи проекти, в рамките на една или няколко оперативни програми. В замяна на това образуванието, отговарящо за изпълнението на проекта, няма право на тази помощ и не се намира в пряка връзка с нея. В този смисъл не помощта от ЕФРР допринася пряко за жизнеспособността на даден проект или има стимулиращ ефект за жалбоподателя, а евентуалната субсидия, която полските органи биха могли да му отпуснат, по-специално със средства от ЕФРР. Ето защо обжалваното решение не е пречка Република Полша да финансира проекта, а единствено да отнесе тези помощи в тежест на бюджета на Съюза в рамките на ЕФРР.
От гореизложените съображения следва, че тъй като двата критерия, посочени в точка 32 по-горе, не са изпълнени, жалбоподателят не е пряко засегнат от обжалваното решение, което поражда последици само за правоотношенията между Комисията и Република Полша.
Поради това трябва да се направи изводът, че жалбоподателят не отговаря на едно от залегналите в член 263, четвърта алинея ДФЕС условия за допустимост, а именно условието във връзка с прякото засягане, поради което не е необходимо да се проверява дали жалбоподателят е лично засегнат от обжалваното решение.
Поради това настоящата жалба трябва да бъде отхвърлена като недопустима.
По съдебните разноски
Съгласно член 134, параграф 1 от Процедурния правилник загубилата делото страна се осъжда да заплати съдебните разноски, ако е направено такова искане. След като жалбоподателят е загубил делото, той следва да бъде осъден да заплати съдебните разноски в съответствие с искането на Комисията.

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (седми състав),
реши:

1)
Отхвърля жалбата като недопустима.

2)
Green Source Poland sp. z o.o. понася направените от него съдебни разноски, както и тези на Европейската комисия.

Van der Woude
Ulloa Rubio
Marcoulli
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 4 май 2017 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски