CELEX: 62019CJ0665
Appel
statsstøtte
støtte til Nürburgring-komplekset (Tyskland)
afgørelse, hvormed støtten erklæres delvis uforenelig med det indre marked
salg af aktiver tilhørende modtagerne af den statsstøtte, der er blevet erklæret uforenelig med det indre marked
åben, gennemsigtig, ikkediskriminerende og ubetinget udbudsprocedure
afgørelse, hvorved det fastslås, at tilbagebetalingen af den støtte, der er blevet erklæret uforenelig med det indre marked, ikke vedrører den nye ejer af Nürburgring-komplekset, og at denne ejer ikke har modtaget ny støtte til erhvervelsen af komplekset
formaliteten
status som interesseret part
individuelt berørt person
tilsidesættelse af de interesserede parters proceduremæssige rettigheder
vanskeligheder, der nødvendiggør indledningen af en formel undersøgelsesprocedure
begrundelse

NeXovation Inc. har i sit appelskrift nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 19. juni 2019, NeXovation mod Kommissionen (T-353/15, herefter »den appellerede dom«,
EU:T:2019:434
), hvorved Retten frifandt Kommissionen i den sag, som NeXovation Inc. havde anlagt med påstand om delvis annullation af Kommissionens afgørelse (EU) 2016/151 af 1. oktober 2014 om Tysklands statsstøtte SA.31550 (2012/C) (ex 2012/NN) til Nürburgring (
EUT 2016, L 34, s. 1
, herefter »den endelige afgørelse«).
Retsforskrifter
Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 [TEUF] (
EFT 1999, L 83, s. 1
), som ændret ved Rådets forordning (EU) nr. 734/2013 af 22. juli 2013 (
EUT 2013, L 204, s. 15
) (herefter »forordning nr. 659/1999«), som blev ophævet ved Rådets forordning (EU) 2015/1589 af 13. juli 2015 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af artikel 108 [TEUF] (
EUT 2015, L 248, s. 9
), finder anvendelse på de faktiske omstændigheder i nærværende sag.
Af artikel 1, litra h), i forordning nr. 659/1999 fremgår det, at der i forordningen ved »interesserede parter« forstås »alle medlemsstater og personer, virksomheder eller sammenslutninger af virksomheder, hvis interesser måtte være berørt af den tildelte støtte, herunder navnlig støttemodtageren, konkurrerende virksomheder og erhvervsorganisationer«.
I samme forordnings artikel 4 med overskriften »Foreløbig undersøgelse af anmeldelsen og Kommissionens beslutninger« fastsættes i stk. 2-4:
»2.   Konstaterer Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse, at en anmeldt foranstaltning ikke udgør støtte, fastslår den dette ved beslutning.
3.   Konstaterer Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse, at en anmeldt foranstaltning ganske vist er omfattet af traktatens artikel [107], stk. 1, [TEUF], men ikke giver anledning til tvivl om, at den er forenelig med fællesmarkedet, beslutter den, at foranstaltningen er forenelig med fællesmarkedet, i det følgende benævnt »beslutning om ikke at gøre indsigelse«. I beslutningen anføres, hvilken undtagelse i traktaten der er anvendt.
4.   Konstaterer Kommissionen efter en foreløbig undersøgelse, at en anmeldt foranstaltning giver anledning til tvivl om, hvorvidt den er forenelig med fællesmarkedet, beslutter den at indlede proceduren efter traktatens artikel [108], stk. 2, [TEUF], i det følgende benævnt »beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure«.«
Forordningens artikel 6, stk. 1, har følgende ordlyd:
»Beslutningen om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure skal sammenfatte de relevante faktiske og retlige spørgsmål, indeholde en foreløbig vurdering fra Kommissionens side med hensyn til støttekarakteren af den påtænkte foranstaltning og anføre, om der er tvivl om, hvorvidt den er forenelig med det indre marked. I beslutningen skal den pågældende medlemsstat og andre interesserede parter opfordres til at fremsætte bemærkninger inden for en nærmere fastsat frist, der normalt ikke må overstige en måned. I behørigt begrundede tilfælde kan Kommissionen forlænge denne frist.«
Det følger af artikel 13, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 659/1999, at undersøgelsen af en eventuel ulovlig støtteforanstaltning resulterer i en beslutning vedtaget efter forordningens artikel 4, stk. 2, 3 eller 4.
Tvistens baggrund og de omtvistede afgørelser
Tvistens baggrund er anført i den appellerede doms præmis 1-15 og kan med henblik på den foreliggende sag sammenfattes som følger.
Nürburgring-komplekset (herefter »Nürburgring«), som ligger i delstaten Rheinland-Pfalz (Tyskland), omfatter en racerbane til bilvæddeløb, en forlystelsespark, hoteller og restauranter.
Fra 2002-2012 modtog de offentlige virksomheder, der ejede Nürburgring-komplekset (herefter »sælgerne«), støtte fra hovedsageligt delstaten Rheinland-Pfalz. Denne støtte var genstand for en formel undersøgelsesprocedure i medfør af artikel 108, stk. 2, TEUF, som Kommissionen indledte i 2012. Samme år erklærede Amtsgericht Bad Neuenahr-Ahrweiler (byretten i Bad Neuenahr-Ahrweiler, Tyskland) sælgerne insolvente og traf beslutning om salg af deres aktiver. Der blev indledt en udbudsprocedure (herefter »udbudsproceduren«), som udmøntede sig i salg af disse aktiver til Capricorn Nürburgring Besitzgesellschaft GmbH (herefter »Capricorn«).
Den 10. april 2014 indgav appellanten en klage til Kommissionen med den begrundelse, at udbudsproceduren ikke havde været åben, gennemsigtig, ikke-diskriminerende og ubetinget og ikke havde medført, at Nürburgrings aktiver blev solgt til markedspris, for så vidt som aktiverne var blevet solgt til en lokal tilbudsgiver, hvis tilbud var lavere end appellantens, og som var blevet begunstiget under udbudsproceduren. Ifølge appellanten modtog Capricorn således støtte svarende til forskellen mellem den pris, som Capricorn skulle betale for Nürburgrings aktiver, og disse aktivers markedspris, og selskabet sikrede kontinuiteten af sælgernes økonomiske aktiviteter, således at påbuddet om tilbagesøgning af den støtte, som sælgerne havde modtaget, skulle udvides til at omfatte Capricorn.
I den endelige afgørelses artikel 2 fastslog Kommissionen, at visse statsstøtteforanstaltninger til fordel for sælgerne (herefter »støtten til sælgerne«) var ulovlige og uforenelige med det indre marked. I den endelige afgørelses artikel 3, stk. 2, fastslog Kommissionen, at Capricorn og selskabets datterselskaber ikke var berørt af en eventuel tilbagesøgning af støtten til sælgerne (herefter »den første omtvistede afgørelse«).
I den nævnte afgørelses artikel 1, sidste led, fastslog Kommissionen, at salget af Nürburgrings aktiver til Capricorn ikke udgjorde statsstøtte (herefter »den anden omtvistede afgørelse«). Kommissionen var i denne forbindelse af den opfattelse, at udbudsproceduren blev gennemført på en åben, gennemsigtig og ikke-diskriminerende måde, at proceduren havde udmøntet sig i en markedskonform pris, og at der ikke var nogen økonomisk kontinuitet mellem sælgerne og køberen.
Sagsbehandlingen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 26. juni 2015 anlagde appellanten søgsmål med påstand om annullation af den første og den anden omtvistede afgørelse.
Retten afviste sagen, for så vidt som der var nedlagt påstand om annullation af den første omtvistede afgørelse, idet appellanten ikke havde godtgjort at være individuelt berørt af denne afgørelse. Retten fandt i denne forbindelse, i den appellerede doms præmis 53, at appellantens deltagelse i den administrative procedure ikke alene kunne give appellanten søgsmålskompetence med hensyn til den første omtvistede afgørelse. I den appellerede doms præmis 55 fastslog Retten, at appellanten ikke havde nogen stilling på de relevante markeder, som kunne påvirkes af støtten til sælgerne. Endelig fandt Retten i den appellerede doms præmis 56, at appellantens argumenter om, at selskabet ville have været i stand til at købe Nürburgrings aktiver og følgelig træde ind på de relevante markeder, hvis ikke det var blevet diskrimineret under udbudsproceduren, og at det var blevet vanskeligt for selskabet at købe eller drive andre racerbaner, da det havde mistet anseelse, havde fået negativ omtale, fordi det blev fravalgt ved udbuddet, ikke var tilstrækkelige til at individualisere selskabet i forhold til støtten til sælgerne og den første omtvistede afgørelse.
For så vidt angår påstanden om annullation af den anden omtvistede afgørelse fastslog Retten i den appellerede doms præmis 76, dels at Kommissionens påstand om, at det var ufornødent at træffe afgørelse, skulle forkastes, dels at annullationssøgsmålet kunne antages til realitetsbehandling, for så vidt som det tilsigtede at beskytte de proceduremæssige rettigheder, som appellanten har i henhold til artikel 108, stk. 2, TEUF. Retten undersøgte derfor de anbringender, som appellanten havde påberåbt sig til støtte for denne påstand, og fastslog efter at have forkastet dem i den appellerede doms præmis 214, at Kommissionen skulle frifindes for påstanden om annullation af den anden omtvistede afgørelse.
Parternes påstande for Domstolen
Appellanten har nedlagt følgende påstande:
–
Punkt 3 og 4 i den appellerede doms konklusion ophæves.
–
Den første og den anden omtvistede afgørelse annulleres.
–
Subsidiært hjemvises sagen til Retten.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Appellen
Appellanten har til støtte for sin appel fremsat seks anbringender, hvor det første anbringende vedrører, at Retten fejlagtigt konkluderede, at appellanten ikke var individuelt berørt af den første omtvistede afgørelse, det andet anbringende vedrører en retlig fejl ved anvendelsen af begrebet statsstøtte, det tredje anbringende omhandler en retlig fejl ved anvendelsen af begrebet »alvorlige vanskeligheder«, det fjerde anbringende angår en retlig fejl ved anvendelsen af artikel 20, stk. 2, i forordning nr. 659/1999, det femte anbringende vedrører en retlig fejl ved vurderingen af, hvorvidt undersøgelsen af appellantens klage var upartisk, og det sjette anbringende vedrører en retlig fejl ved vurderingen af, om begrundelsen for den anden omtvistede afgørelse var tilstrækkelig.
Det første anbringende vedrører ophævelse af den appellerede dom, for så vidt som Retten heri fastslog, at påstanden om annullation af den første omtvistede afgørelse skulle afvises. De øvrige anbringender vedrører den omstændighed, at Retten frifandt Kommissionen for påstanden om annullation af den anden omtvistede afgørelse.
Det første anbringende
Parternes argumentation
Med det første anbringende har appellanten gjort gældende, at betragtningen om, at selskabet ikke var individuelt berørt af den første omtvistede afgørelse, eftersom det ikke havde en stilling på de relevante markeder, der kunne påvirkes af den støtte, der blev ydet sælgerne, er både faktisk og retligt forkert.
Ifølge appellanten fremgår det af dom af 28. januar 1986, Cofaz m.fl. mod Kommissionen (
169/84
,
EU:C:1986:42
, præmis
), at det ved vurderingen af, om søgsmålet til prøvelse af en afgørelse såsom den første omtvistede afgørelse kan antages til realitetsbehandling, ikke påhviler Retten at drage en endelig konklusion vedrørende appellantens konkurrencemæssige stilling på de relevante markeder, men at undersøge, om denne afgørelse kan skade dennes retmæssige interesser ved at skade dennes stilling på markedet.
Appellanten har endvidere anført, at den omstændighed alene, at selskabet ikke var aktivt på de relevante markeder, ikke udelukker, at selskabets markedsposition i væsentligt omfang kan være blevet påvirket, således som det er blevet bekræftet i dom af 22. november 2007, Spanien mod Lenzing (
C-525/04 P
,
EU:C:2007:698
, præmis
), og af 22. december 2008, British Aggregates mod Kommissionen (
C-487/06 P
,
EU:C:2008:757
, præmis
). Det påhviler Retten at foretage en undersøgelse i hvert enkelt tilfælde for at afgøre, om den pågældende person er individuelt berørt af en afgørelse som den første omtvistede afgørelse.
Den omstændighed, at appellanten konkurrerede med Capricorn med henblik på købet af Nürburgrings aktiver og mislykkedes med at købe dem på grund af en støtte, der var blevet tildelt Capricorn, den omstændighed, at appellanten indgav en klage til Kommissionen, at det blev støttet i sine tiltag af De Forenede Staters faste repræsentation ved Den Europæiske Union, og at det havde tiltro til Kommissionens erklæringer om, at denne navnlig ville føre tilsyn med udbudsproceduren, såvel som den omstændighed, at appellanten var genstand for negativ mediedækning, som har skadet selskabets omdømme, er elementer, der vidner om, at appellanten er påvirket af den støtte, der er omfattet af den første omtvistede afgørelse. Den omstændighed, at appellanten udtrykkeligt er nævnt i den endelige afgørelse, og at selskabets argumenter har været genstand for en omfattende undersøgelse i denne afgørelse, bekræfter, at den nævnte afgørelse berører appellanten umiddelbart.
Appellanten har endvidere fremhævet, at selskabet ikke trak sig ud af udbudsproceduren, og hvis det skulle vise sig, at Capricorn ikke skulle have været udvalgt i forbindelse med denne procedure, er det appellanten, der skal udvælges. Dette bekræfter appellantens søgsmålskompetence i forhold til den første omtvistede afgørelse. Denne betragtning er ligeledes i overensstemmelse med retspraksis vedrørende søgsmålskompetence på området for offentlige udbud.
Kommissionen er af den opfattelse, at Retten ikke begik en retlig fejl i forbindelse med sin undersøgelse af, om appellanten var individuelt berørt af den første omtvistede afgørelse, og at det første anbringende derfor skal forkastes.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at i henhold til Domstolens faste praksis, som Retten har henvist til i den appellerede doms præmis 49, gælder på statsstøtteområdet, at ud over den modtagende virksomhed er bl.a. konkurrerende virksomheder til denne virksomhed blevet anset for individuelt berørt af en afgørelse fra Kommissionen, hvorved den formelle undersøgelsesprocedure blev afsluttet, såfremt de havde spillet en aktiv rolle inden for rammerne af denne procedure, og såfremt deres stilling på markedet i væsentligt omfang var blevet påvirket af den støtteforanstaltning, som var genstand for den anfægtede afgørelse (dom af 17.9.2015, Mory m.fl. mod Kommissionen,
C-33/14 P
,
EU:C:2015:609
, præmis
, og af 15.7.2021, Deutsche Lufthansa mod Kommissionen,
C-453/19 P
,
EU:C:2021:608
, præmis
).
Retten anførte imidlertid i den appellerede doms præmis 55, at appellanten som svar på et spørgsmål fra Retten selv havde medgivet, at selskabet ikke var til stede på de relevante markeder, der er opregnet i dommens præmis 54, på hvilke konkurrencen kunne fordrejes som følge af støtten til sælgerne. Retten fastslog derfor i dommens præmis 57, at appellanten ikke var individuelt berørt af den første omtvistede afgørelse og ikke kunne anlægge søgsmål med påstand om annullation heraf.
Det må fastslås, at appellanten ikke har bestridt, at selskabet ikke var til stede på de relevante markeder, og dermed at det ikke var omfattet af de tilfælde, som er omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 26. Under disse omstændigheder kan Retten ikke foreholdes, at den begik en retlig fejl ved at fastslå, at appellanten ikke var individuelt berørt af den første omtvistede afgørelse, og at selskabet derfor ikke kunne anlægge et søgsmål med påstand om annullation af denne afgørelse på grundlag af artikel 263, stk. 4, TEUF.
De af appellanten fremførte argumenter kan ikke begrunde en anden konklusion.
For så vidt angår dom af 22. november 2007, Spanien mod Lenzing (
C-525/04 P
,
EU:C:2007:698
, præmis
), og af 22. december 2008, British Aggregates mod Kommissionen (
C-487/06 P
,
EU:C:2008:757
, præmis
), fremgår det blot heraf, at påvirkning af en sådan stilling ikke nødvendigvis skal udledes af en væsentlig omsætningsnedgang, ikke-ubetydelige økonomiske tab eller en væsentlig nedgang i markedsandele, men at den også kan følge af en manglende indtjening eller en mindre fordelagtig udvikling end den, der ville have været, set i mangel af den pågældende støtte. I modsætning til, hvad appellanten har gjort gældende, kan det således ikke udledes af denne retspraksis, at en virksomheds stilling på markedet kan påvirkes, selv om denne virksomhed ikke er til stede på de relevante markeder.
Hvad angår argumentet om, at appellanten konkurrerede med Capricorn med henblik på erhvervelsen af Nürburgrings aktiver og burde være valgt i udbudsproceduren i stedet for sidstnævnte, begik Retten ikke nogen retlig fejl, da den undlod at tage hensyn til denne omstændighed. Den første omtvistede afgørelse vedrører nemlig støtten til sælgerne og navnlig spørgsmålet om, hvorvidt støtten kan tilbagesøges hos Capricorn. Appellanten har imidlertid ikke forklaret, hvilken forbindelse der er mellem den omstændighed, at selskabet konkurrerede med Capricorn om erhvervelsen af Nürburgrings aktiver, og den første omtvistede afgørelses angivelige påvirkning af selskabets stilling på markedet.
Hvad angår de øvrige omstændigheder, som appellanten har påberåbt sig, nemlig den omstændighed, at selskabet indgav en klage til Kommissionen, at selskabet blev støttet af De Forenede Staters faste repræsentation ved Den Europæiske Union, eller at det havde tiltro til Kommissionens erklæringer, er det tilstrækkeligt at bemærke, at de heller ikke kan godtgøre, at den første omtvistede afgørelse har påvirket appellantens stilling på markedet som omhandlet i den retspraksis, der er nævnt i denne doms præmis 26.
Det følger af det ovenstående, at det første anbringende skal forkastes som ugrundet. Appellen skal derfor forkastes, i det omfang den vedrører ophævelse af den appellerede dom, for så vidt som Retten herved frifandt Kommissionen for påstanden om annullation af den første omtvistede afgørelse.
Det andet anbringende
Det andet anbringende består af fire led. Det er hensigtsmæssigt først at vurdere anbringendes andet til fjerde led.
Parternes argumentation
I forbindelse med det andet anbringendes andet led har appellanten for det første gjort gældende, at Retten, da den i den appellerede doms præmis 119 bemærkede, at fristen for afgivelse af bekræftende tilbud var udløbet den 17. februar 2014, ikke tog højde for, at sælgerne havde vildledt appellanten om denne frist ved at informere denne om, at fristen var blevet forlænget til den 31. marts 2014, og at en sådan ændring af procedurens betingelser burde være blevet anvendt over for alle tilbudsgivere.
For det andet er appellanten af den opfattelse, at Retten ligeledes så bort fra de argumenter, hvormed appellanten havde påberåbt sig, at den i udbudsproceduren fulgte tilgang med hensyn til fristen, således som angivet i den endelige afgørelse, ikke opfyldte kravene om gennemsigtighed, og at ingen privat investor ville have fulgt en tilgang af denne art. For det tredje undlod Retten at tage hensyn til den omstændighed, at den endelige afgørelse indeholdt selvmodsigende angivelser, henholdsvis i 272. betragtning og 275. betragtning, litra c), hertil, hvad angår sælgernes forlængelse af fristen for indgivelse af tilbud.
Med det andet anbringendes tredje led har appellanten gjort gældende, at Retten ikke tog stilling til tre argumenter, som appellanten havde fremført inden for rammerne af sit klagepunkt om udbudsprocedurens ikke-gennemsigtige karakter. Disse tre argumenter vedrørte andre ændringer, som var blevet besluttet i løbet af denne procedure, og som ikke alle potentielle tilbudsgivere i strid med kravet om gennemsigtighed var blevet informeret om.
For det første gjorde appellanten gældende for Retten, at det, selv om selskabet indledningsvis var blevet tilbudt at erhverve Nürburgrings aktiver på grundlag af en »ren balance«, efterfølgende viste sig, at appellanten i tilfælde af erhvervelse af Nürburgring ville have været forpligtet til at overtage en forpagtningsaftale, som den forelå, og som var indgået af en tredjepart.
For det andet anførte appellanten ligeledes, at ikke alle tilbudsgivere var blevet informeret om den forpagtningsaftale, som var blevet indgået til fordel for Capricorn og oprindeligt var tænkt som en »plan B«, såfremt udbudsproceduren ville mislykkes, eller såfremt Kommissionens afgørelse herom ville blive anfægtet, selv om disse oplysninger havde betydning for fastsættelsen af den tilbudte pris i denne udbudsprocedure.
For det tredje gjorde appellanten ligeledes gældende, at der var blevet indført et miljømæssigt udvælgelseskriterium senere i udbudsproceduren, som tilbudsgiverne ikke var blevet informeret om. I modsætning til, hvad der er anført i litra i) i 275. betragtning til den endelige afgørelse, har dette kriterium faktisk haft betydning for udbudsprocedurens udfald.
Inden for rammerne af det andet anbringendes fjerde led har appellanten gjort gældende, at Retten ikke tog stilling til to rækker af argumenter, nærmere bestemt den ene til støtte for klagepunktet om udbudsprocedurens angiveligt ikke-gennemsigtige karakter, og den anden til støtte for klagepunktet om procedurens angiveligt diskriminerende karakter.
Hvad angår udbudsprocedurens ikke-gennemsigtige karakter gjorde appellanten følgende argumenter gældende: For det første var udbudsproceduren ikke blevet offentliggjort uden for Den Europæiske Union, for det andet var en række dokumenter af betydning for salget slet ikke blevet offentliggjort eller var blevet offentliggjort for sent eller på en vildledende måde, for det tredje havde Kommissionen fejlagtigt fundet, at leveringen af en mark-up version af købskontrakten vedrørende aktiverne strengt taget var omfattet af forretningsforhandlingerne og således ikke relevant med hensyn til statsstøtte, for det fjerde havde Kommissionen fejlagtigt fastslået, at forsinket fremlæggelse af oplysninger under udbudsproceduren ikke havde påvirket indgivelsen af tilbudsgivernes endelige tilbud eller afslutningen af de dertil nødvendige økonomiske beregninger, og for det femte havde Kommissionen fejlagtigt konkluderet, at KPMG, som er juridisk og finansiel rådgiver for sælgerne, havde givet samtlige tilbudsgivere alle de nødvendige oplysninger til at kunne foretage en korrekt vurdering af Nürburgrings aktiver.
Hvad angår udbudsprocedurens diskriminerende karakter gjorde appellanten gældende, at Kommissionen ikke havde undersøgt følgende omstændigheder: For det første var appellanten blevet forskelsbehandlet, fordi selskabet ikke havde modtaget en kopi af udbudsprocedurens fuldstændige dokumentation på engelsk, for det andet havde Capricorn fået en privilegeret adgang til oplysningerne i forhold til andre tilbudsgivere, for det tredje havde den samme partner i et stort amerikansk advokatfirma repræsenteret først sælgerne og derefter Capricorn, for det fjerde havde Capricorn nydt godt af privilegeret støtte både efter den 17. februar 2014 og med hensyn til bevillingen af finansieringen fra Deutsche Bank AG.
Som svar på det andet anbringendes andet led har Kommissionen anført, at for så vidt som dette led vedrører den appellerede doms præmis 119, anfægtes hermed Rettens vurdering af de faktiske omstændigheder, uden at der påberåbes nogen urigtig gengivelse, og det må derfor afvises. Hvad angår den øvrige af appellantens argumentation er det ikke muligt klart at afgøre, hvilke præmisser i den appellerede dom der sigtes til, således at denne del af argumentationen ligeledes må afvises.
Hvad angår det andet anbringendes tredje led har Kommissionen for det første gjort gældende, at appellantens argumentation om, at købet af Nürburgring skulle have været foretaget på grundlag af en »ren balance«, reelt set tilsigter en fornyet vurdering af de faktiske omstændigheder. Det fremgår således af den appellerede doms præmis 9, fjerde led, at Retten anerkendte, at de potentielle købere ikke var forpligtede til at overtage eksisterende kontrakter eller forpligtelser, og den behandlede derfor spørgsmålet om en »ren balance«.
For det andet undersøgte Retten i den appellerede doms præmis 146-149 spørgsmålet om forpagtningsaftalen, idet den forkastede udsagnene om forskelsbehandling og manglende gennemsigtighed af de grunde, der er anført i den appellerede doms præmis 119-133. Appellanten har således fortolket den appellerede dom forkert, når selskabet hævder, at Retten ikke har taget stilling til selskabets argument om forpagtningsaftalen.
Hvad for det tredje angår Rettens angivelige undladelse af at undersøge spørgsmålet om, hvorvidt sælgerne anvendte et miljømæssigt udvælgelseskriterium, har Kommissionen fremhævet, at sælgernes bekymring angik spørgsmålet om, hvorvidt appellantens forretningskoncept kunne gennemføres, og den vedrørte dermed troværdigheden af appellantens tilbud. Retten anførte andre grunde, der godtgjorde, at appellanten ikke havde fremsat et troværdigt og bindende tilbud, der var ledsaget af dokumentation for finansiering, og at den derfor ikke behøvede at tage stilling til spørgsmålet om det miljømæssige udvælgelseskriterium.
Hvad angår det andet anbringendes fjerde led har Kommissionen fremhævet, at Retten undersøgte argumentet om, at udbudsproceduren ikke var blevet offentliggjort uden for Den Europæiske Union, og i den appellerede doms præmis 9, andet led, fastslog, at sælgerne havde offentliggjort en indkaldelse af interessetilkendegivelser i
Financial Times
, i
Handelsblatt
og på Nürburgrings websted. Retten behandlede således dette spørgsmål.
Retten fastslog endvidere, at Nürburgrings aktiver efter gennemførelsen af en åben, gennemsigtig og ikke-diskriminerende udbudsprocedure var blevet tildelt den tilbudsgiver, som havde afgivet et troværdigt og bindende tilbud, der også var det højeste tilbud. Retten havde således under alle omstændigheder tilstrækkelige grunde til at forkaste argumentet om, at Kommissionen burde have næret alvorlig tvivl med hensyn til, om der forelå støtte til fordel for Capricorn. Kommissionen er af den opfattelse, at det derfor ikke var nødvendigt for Retten at undersøge andre aspekter af denne procedure, således at appellantens forskellige argumenter skal forkastes som irrelevante.
Domstolens bemærkninger
Ved i forbindelse med det andet anbringendes andet til fjerde led at foreholde Retten, at den ikke besvarede flere af de argumenter, som appellanten havde fremført for den, har appellanten i det væsentlige påberåbt sig en tilsidesættelse af den begrundelsespligt, der følger af artikel 36 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, der finder anvendelse på Retten i medfør af samme statuts artikel 53, stk. 1, og artikel 117 i Rettens procesreglement (jf. i denne retning dom af 20.5.2010, Gogos mod Kommissionen,
C-583/08 P
,
EU:C:2010:287
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For så vidt som Kommissionen har gjort gældende, at appellanten ikke har angivet, hvilke præmisser i den appellerede dom der navnlig er omfattet af det andet anbringendes andet led, skal det indledningsvis bemærkes, at det i tilstrækkeligt omfang fremgår af appelskriftet, at det andet anbringendes andet til fjerde led vedrører dels den appellerede doms præmis 119-121 om klagepunktet om udbudsprocedurens ikke-gennemsigtige karakter, dels den appellerede doms præmis 122-134 om klagepunktet om udbudsprocedurens diskriminerende karakter. Eftersom appellanten har foreholdt Retten, at den ikke besvarede visse af de argumenter, som appellanten havde fremført for den, kunne selskabet naturligvis ikke tilvejebringe en mere præcis angivelse af de præmisser i den appellerede dom, der er omfattet af andet til fjerde led i selskabets andet anbringende.
Efter denne præcisering bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at Rettens pligt til at begrunde sine afgørelser ikke indebærer, at den skal fremkomme med en udtømmende fremstilling og et for et behandle alle de argumenter, der er fremført af sagens parter. Begrundelsen kan således fremgå indirekte, forudsat at de berørte parter kan få kendskab til begrundelsen for, at Retten ikke har godtaget deres argumenter, og således, at Domstolen kan råde over de oplysninger, der er nødvendige for, at den kan udøve sin prøvelsesret (dom af 9.9.2008, FIAMM m.fl. mod Rådet og Kommissionen,
C-120/06 P og C-121/06 P
,
EU:C:2008:476
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Hvad for det første angår Rettens undersøgelse af klagepunktet om udbudsprocedurens ikke-gennemsigtige karakter må det konstateres, at Retten kun besvarede dette meget kortfattet i den appellerede doms præmis 119-121.
Som generaladvokaten har anført i punkt 52, 60, 61 og 65 i forslaget til afgørelse, besvarer disse præmisser i den appellerede dom ikke, end ikke implicit, flere af appellantens argumenter, der er fremført inden for rammerne af det andet anbringendes andet til fjerde led, og som appellanten faktisk fremførte for Retten, hvilket bekræftes af en gennemgang af appellantens stævning for Retten, som fremgår af de sagsakter i første instans, der er fremsendt til Domstolen i henhold til artikel 167, stk. 2, i Domstolens procesreglement.
Det drejer sig nærmere bestemt om det argument, der er nævnt i denne doms præmis 36, om, at udbudsproceduren med hensyn til fristerne ikke lever op til kravene om gennemsigtighed, og om de argumenter, der er nævnt i nærværende doms præmis 38-40 og 42.
For det andet må det, som generaladvokaten har anført i punkt 67 i forslaget til afgørelse, konstateres, at den appellerede doms præmis 122-134 vedrørende klagepunktet om udbudsprocedurens diskriminerende karakter ikke, end ikke implicit, indeholder noget svar på de af appellantens argumenter, der er nævnt i denne doms præmis 43, og som appellanten havde fremført for Retten.
Ovenstående betragtninger kan ikke drages i tvivl af Kommissionens argument om, at i det mindste visse af appellantens argumenter, som Retten ikke har taget stilling til, modsiges af oplysningerne i den appellerede doms præmis 9. Det er i denne forbindelse tilstrækkeligt at bemærke, at denne præmis i den appellerede dom indgår i den del af dommen, der vedrører tvistens baggrund, og i det væsentlige sammenfatter de oplysninger, der fremgår af 44.-51. betragtning til den endelige afgørelse. Den kan således ikke antages at indeholde Rettens besvarelse af appellantens argumenter.
Under disse omstændigheder skal det andet anbringendes andet til fjerde led tages til følge, og uden at det er nødvendigt at undersøge det andet anbringendes første led eller det tredje til det sjette anbringende, ophæves den appellerede dom, for så vidt som Retten derved frifandt Kommissionen for påstanden om annullation af den anden omtvistede afgørelse.
Søgsmålet for Retten
I overensstemmelse med artikel 61, stk. 1, andet punktum, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, når den ophæver den af Retten trufne afgørelse, selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
I den foreliggende sag finder Domstolen, bl.a. henset til den omstændighed, at det af appellanten anlagte annullationssøgsmål i sag T-353/15 er baseret på anbringender, der har været genstand for en kontradiktorisk forhandling ved Retten, og hvis undersøgelse ikke nødvendiggør vedtagelsen af supplerende foranstaltninger med henblik på sagens tilrettelæggelse eller oplysning af sagen, at denne sag er moden til påkendelse, og at der skal træffes endelig afgørelse herom (jf. analogt dom af 8.9.2020, Kommissionen og Rådet mod Carreras Sequeros m.fl.,
C-119/19 P og C-126/19 P
,
EU:C:2020:676
, præmis
) inden for rammerne af den tvist, der stadig verserer for den, dvs. søgsmålet med påstand om annullation af den anden omtvistede afgørelse (jf. i denne retning dom af 1.7.2008, Chronopost og La Poste mod UFEX m.fl.,
C-341/06 P og C-342/06 P
,
EU:C:2008:375
, præmis
).
Det skal bemærkes, at den anden omtvistede afgørelse er en beslutning om ikke at gøre indsigelse, jf. artikel 4, stk. 3, i forordning nr. 659/1999, hvis lovlighed afhænger af, om vurderingen af de oplysninger, Kommissionen rådede over, under den foreløbige undersøgelse af den anmeldte foranstaltning objektivt set burde have rejst tvivl med hensyn til denne foranstaltnings forenelighed med det indre marked (dom af 3.9.2020, Vereniging tot Behoud van Natuurmonumenten in Nederland m.fl. mod Kommissionen,
C-817/18 P
,
EU:C:2020:637
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Da en sådan tvivl skal føre til, at der indledes en formel undersøgelsesprocedure, hvori de interesserede parter som omhandlet i artikel 1, litra h), i forordning 659/1999 kan deltage, skal det fastslås, at enhver interesseret part som omhandlet i sidstnævnte bestemmelse er umiddelbart og individuelt berørt af en sådan afgørelse. De interesserede parter, der er indrømmet de i artikel 108, stk. 2, TEUF og artikel 6, stk. 1, i forordning nr. 659/1999 fastsatte proceduremæssige garantier, kan kun opnå, at disse respekteres, hvis de har adgang til at indbringe beslutningen om ikke at gøre indsigelse for Unionens retsinstanser (dom af 24.5.2011, Kommissionen mod Kronoply og Kronotex,
C-83/09 P
,
EU:C:2011:341
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det må i den foreliggende sag fastslås, som Retten gjorde det i den appellerede doms præmis 70, at appellanten ved sin aktive deltagelse i udbudsproceduren helt frem til slutfasen og ved sin klage til Kommissionen i denne henseende har godtgjort et seriøst ønske om at træde ind på de relevante markeder og følgelig sin egenskab af potentiel konkurrent til Capricorn, som ifølge denne klage angiveligt har nydt godt af en statsstøtte, hvis eksistens Kommissionen i den anden omtvistede afgørelse har afvist. Appellanten skal derfor tillægges egenskab af interesseret part for så vidt angår denne afgørelse.
Til støtte for søgsmålet ved Retten fremsatte appellanten fem anbringender, hvoraf det første vedrører en urigtig fortolkning af begrebet statsstøtte, det andet – som kun angår den første omtvistede afgørelse – vedrører en urigtig fortolkning af princippet om økonomisk kontinuitet, det tredje vedrører manglende hensyntagen til salgsprocessens fortsættelse, det fjerde vedrører en tilsidesættelse af appellantens proceduremæssige rettigheder, og det femte vedrører en tilsidesættelse af begrundelsespligten.
Det er hensigtsmæssigt først at vurdere det fjerde anbringende.
Parternes argumentation
Med det fjerde anbringende har appellanten gjort gældende, at Kommissionen vedtog den anden omtvistede afgørelse uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, selv om den oprindelige undersøgelse allerede viste alvorlige vanskeligheder. For det første udsatte Kommissionen vedtagelsen af sin afgørelse flere gange. For det andet foretog den ikke en udtømmende undersøgelse af de faktiske omstændigheder, og den undlod at undersøge flere afgørende aspekter i sagen. For det tredje var den inkonsekvent i sit svar på appellantens argumenter. For det fjerde anvendte den ikke artikel 107, stk. 1, TEUF og de øvrige gældende bestemmelser korrekt, og den gav ikke en tilstrækkelig begrundelse.
Appellanten har navnlig foreholdt Kommissionen, at den foretog en forkert vurdering af Capricorns finansieringstilsagn og af Capricorns ejers evne til at finansiere transaktionen. Ifølge appellanten var Capricorn konfronteret med betydelige finansieringsproblemer fra begyndelsen af udbudsproceduren, og finansieringen af det tilbud, som selskabet afgav, var langt fra sikret. Appellanten udtrykte sine betænkeligheder med hensyn til Capricorns økonomiske troværdighed i sin klage af 10. april 2014 og i supplerende skrivelser af 19. maj og 16. juni 2014. Efterfølgende viste det sig, at betalingen af anden rate af salgsprisen skulle udskydes i august 2014, og ejeren af Capricorn måtte stille sikkerhed til sælgerne.
Skrivelsen fra Deutsche Bank af 10. marts 2014, som støttede Capricorns tilbud, var nemlig blot en hensigtserklæring, og den bortfaldt desuden og blev trukket tilbage af Deutsche Bank nogle uger senere. I en skrivelse af 15. april 2015 til appellantens advokater bekræftede anklagemyndigheden i Koblenz (Tyskland) efter en analyse af skrivelsen fra Deutsche Bank af 10. marts 2014, at denne skrivelse ikke var bindende.
Kommissionen har besvaret dette med, at den omstændighed, at det af Kommissionen fastsatte tidspunkt for vedtagelsen af en afgørelse blev ændret, uden at der blev indledt en formel undersøgelsesprocedure, ikke godtgør, at der forelå alvorlige vanskeligheder. Endvidere har appellanten ikke gjort gældende, at den angivelige udsættelse af tidspunktet for vedtagelsen af den endelige afgørelse skyldtes Kommissionens anmodninger om supplerende oplysninger.
Hvad angår skrivelsen fra Deutsche Bank af 10. marts 2014 har Kommissionen fremhævet, at denne skrivelse indeholder et finansieringstilsagn, hvilket de tyske myndigheder har bekræftet. Kommissionen foretog sin egen analyse af den nævnte skrivelse og konstaterede, at det utvetydigt fremgik heraf, at Deutsche Bank var indstillet på at yde Capricorn et lån på 45 mio. EUR. Samme skrivelse indeholdt ganske vist også i slutningen en klausul om ansvarsfraskrivelse, men den vedrørte »siden med betingelser«, idet de præcise betingelser kunne ændres. Disse betingelser skulle tages op til revision på tidspunktet for finansieringsaftalens undertegnelse og ikrafttræden.
Kommissionen har tilføjet, at kuratoren for Nürburgring og kreditorudvalget var af den opfattelse, at Capricorn havde afgivet det bedste tilbud med den bedste finansieringsgaranti på grundlag af navnlig skrivelsen fra Deutsche Bank af 10. marts 2014. Hvad angår skrivelsen fra anklagemyndigheden i Koblenz, som appellanten har påberåbt sig, ligger denne tidsmæssigt efter vedtagelsen af den endelige afgørelse, og Kommissionen kan ikke kritiseres for ikke at have taget den i betragtning.
Endelig har Kommissionen fremhævet, at dens undersøgelse var mere end tilstrækkelig omhyggelig, eftersom de erklæringer, som den modtog fra den pågældende medlemsstats myndigheder, ikke indeholdt inkonsekvens, som nødvendiggjorde en mere indgående undersøgelse, og appellantens klager udgjorde blot spekulationer og udsagn, der ikke var underbygget af beviser.
Domstolens bemærkninger
Det bemærkes, at Kommissionen for at udelukke, at der blev ydet ulovlig støtte til Capricorn i forbindelse med selskabets erhvervelse af Nürburgrings aktiver, skulle sikre sig, at denne erhvervelse blev foretaget til en pris svarende til markedsprisen, hvilket ville være tilfældet, hvis det kunne bekræftes, at udbudsproceduren var åben, gennemsigtig, ikke-diskriminerende og ubetinget.
Som det fremgår af 48. betragtning til den endelige afgørelse, er en af de faktorer, der blev taget i betragtning med henblik på udvælgelsen af køberen af Nürburgrings aktiver, bekræftelsen af finansieringen af dennes tilbud.
Som det fremgår af 272. betragtning til den endelige afgørelse, blev appellantens tilbud, som indeholdt en højere købspris end Capricorns tilbud, afvist på grundlag af manglende finansieringsdokumentation.
Ifølge 273. betragtning til den endelige afgørelse blev kun to tilbud anset for at være finansielt sikrede, nemlig Capricorns og en anden tilbudsgivers tilbud. For så vidt som både størrelsen af den sikrede finansiering, som denne anden tilbudsgiver rådede over, og den købspris, som selskabet bød, var lavere end Capricorns, blev Capricorns tilbud endeligt antaget.
Det følger heraf, at hvis det skulle vise sig, at det med urette var blevet antaget, at Capricorn havde en bekræftet finansiering af sit tilbud, selv om dette reelt ikke var tilfældet, ville denne omstændighed navnlig kunne rejse tvivl om udbudsprocedurens ikke-diskriminerende karakter, for så vidt som det kunne godtgøre, at Capricorn havde fået en præferencebehandling, eftersom Capricorns tilbud til forskel fra, hvad der var tilfældet for så vidt angår appellantens tilbud, ikke blev afvist.
I tilfælde af tvivl om, hvorvidt finansieringen af Capricorns tilbud var blevet bekræftet, som ikke kunne bortvejres, var Kommissionen derfor forpligtet til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, og den kunne ikke træffe en afgørelse om ikke at gøre indsigelse, såsom den anden omtvistede afgørelse.
Det må fastslås, at de af appellanten påberåbte forhold godtgør, at der foreligger sådanne tvivl.
For det første kunne Kommissionen, som appellanten har gjort gældende, ikke fastslå, at skrivelsen fra Deutsche Bank af 10. marts 2014 indeholdt et bindende finansieringstilsagn.
Det fremgår således af en læsning af skrivelsen fra Deutsche Bank af 10. marts 2014, således som den er fremlagt af Kommissionen for Retten og fremgår af sagsakterne i første instans, at skrivelsen på første side indeholder en klar angivelse af, at det »tilsagn«, der er indeholdt i denne skrivelse, er underlagt de betingelser, der navnlig er anført på »siden med betingelser«, der er vedlagt nævnte skrivelse som bilag A.
Dette bilag indeholder imidlertid til slut en »vigtig bemærkning«, hvori det navnlig anføres, at »denne side med betingelser udelukkende er et oplæg til drøftelse og ikke menes at skabe juridiske forpligtelser mellem os […] Derfor fraskriver vi os ethvert ansvar for direkte, efterfølgende eller andre tab, der er en følge af handlinger baseret på [samme] skrivelse«.
Det fremgår tydeligt af disse oplysninger, at hensigten med skrivelsen fra Deutsche Bank af 10. marts 2014 ikke var at skabe en bindende finansieringsforpligtelse for Deutsche Bank i forhold til Capricorn.
Denne konklusion bekræftes i øvrigt af angivelsen i punkt 9 på s. 5 i skrivelsen med overskriften »Lovvalg og kompetence«, som henviser til »enhver eventuel forpligtelse uden for kontrakt«, der følger af nævnte skrivelse, uden at nævne kontraktlige forpligtelser, netop fordi hensigten med denne skrivelse ikke var at skabe sådanne forpligtelser.
For det andet fremgår det af fodnote 79 nederst på siden i den endelige afgørelse, at Capricorn ikke betalte anden rate af købsprisen inden for den fastsatte frist, og at betalingen af denne rate ved en aftale indgået den 13. august 2014 mellem kuratoren for Nürburgring, sælgerne og Capricorn blev udsat til et senere tidspunkt mod Capricorns betaling af morarenter og supplerende sikkerhedsstillelse. Hvis Capricorns tilbud faktisk var sikret finansielt, ville Capricorn logisk set have været i stand til at betale anden del af købsprisen inden for den fastsatte frist, og selskabet ville ikke skulle forhandle om udsættelse af betalingen heraf.
Uden at det er nødvendigt at undersøge andre af anbringender end det fjerde anbringende, som appellanten har påberåbt sig til støtte for sit søgsmål, må det derfor konkluderes, at vurderingen af spørgsmålet om, hvorvidt salget af Nürburgrings aktiver til Capricorn indebar tildeling af en støtte til dette selskab, der var uforenelig med det indre marked, rejste tvivl som omhandlet i artikel 4 i forordning nr. 659/1999, som burde have fået Kommissionen til at indlede den i artikel 108, stk. 2, TEUF omhandlede procedure.
Der skal derfor gives medhold i søgsmålet, og den anden omtvistede afgørelse skal annulleres.
Sagsomkostninger
I henhold til procesreglementets artikel 184, stk. 2, træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge, eller såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen.
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 3, første punktum, der i medfør af reglementets artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, bærer hver part sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter.
I det foreliggende tilfælde skal sidstnævnte bestemmelse finde anvendelse, for så vidt som appellen forkastes for så vidt angår den del af den appellerede dom, hvorved Retten frifandt Kommissionen for påstanden om annullation af den første omtvistede afgørelse, men tages til følge for så vidt angår den del af den appellerede dom, hvorved Retten frifandt Kommissionen for påstanden om annullation af den anden omtvistede afgørelse, og Domstolen annullerer denne afgørelse.
Følgelig tilpligtes hver part at bære sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Fjerde Afdeling):

1)
Den Europæiske Unions Rets dom af 19. juni 2019, NeXovation mod Kommissionen (
T-353/15
,
EU:T:2019:434
), ophæves, for så vidt som Den Europæiske Unions Ret herved frifandt Kommissionen for påstanden om annullation af artikel 1, sidste led, i Kommissionens afgørelse (EU) 2016/151 af 1. oktober 2014 om Tysklands statsstøtte SA.31550 (2012/C) (ex 2012/NN) til Nürburgring.
2)
I øvrigt forkastes appellen.
3)
Artikel 1, sidste led, i Kommissionens afgørelse (EU) 2016/151 af 1. oktober 2014 om Tysklands statsstøtte SA.31550 (2012/C) (ex 2012/NN) til Nürburgring annulleres.
4)
NeXovation Inc. og Europa-Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.