CELEX: 62020CJ0415
Zahtjev za prethodnu odluku
Carinska unija
Prava na povrat ili na plaćanje novčanih iznosa koje je država članica naplatila ili odbila protivno pravu Unije
Antidampinške pristojbe, uvozne carine, izvozne subvencije i novčane kazne
Pojam ‚povreda prava Unije’
Pogrešno tumačenje ili primjena tog prava
Utvrđenje suda Unije ili nacionalnog suda o postojanju povrede navedenog prava
Pravo na plaćanje kamata
Razdoblje za koje se plaćaju kamate

Zahtjevi za prethodnu odluku odnose se na tumačenje načela prava Unije koja se tiču povrata novčanih iznosa koje su države članice naplatile protivno tom pravu te plaćanja pripadajućih kamata.
Ti su zahtjevi upućeni u okviru triju sporova, od kojih se prvi vodi između društva Gräfendorfer Geflügel- und Tiefkühlfeinkost Produktions GmbH (u daljnjem tekstu: Gräfendorfer) i Hauptzollamta Hamburg (Glavni carinski ured u Hamburgu, Njemačka), drugi između društva F. Reyher Nchfg. GmbH & Co. KG vertr. d. d. Komplementärin Verwaltungsgesellschaft F. Reyher Nchfg. mbH (u daljnjem tekstu: Reyher) i tog glavnog carinskog ureda, a treći između društva Flexi Montagetechnik GmbH & Co. KG (u daljnjem tekstu: Flexi Montagetechnik) i Hauptzollamta Kiel (Glavni carinski ured u Kielu, Njemačka), u pogledu zahtjeva koji se odnose, s jedne strane, na povrat novčanih iznosa koje su ta različita društva, na različitim osnovama, platila tim dvama glavnim carinskim uredima i, s druge strane, na plaćanje odgovarajućih kamata.
Pravni okvir
Pravo Unije
Carinski propis
Uredba Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (
SL 1992., L 302, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 2., str. 110.; u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Zajednice) stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom (EU) br. 952/2013 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. listopada 2013. o Carinskom zakoniku Unije (
SL 2013., L 269, str. 1
. i ispravci
SL 2013., L 287, str. 90
.,
SL 2015., L 70, str. 64
.,
SL 2016., L 267, str. 2
. i
SL 2018., L 294, str. 44
.; u daljnjem tekstu: Carinski zakonik Unije).
Članak 236. stavak 1. Carinskog zakonika Zajednice, među ostalim, predviđao je:
„Uvozne ili izvozne carine vraćaju se do iznosa za koji se dokaže da u trenutku plaćanja iznos tih carina nije bio zakonski utemeljen […]
[…]”
U članku 241. tog zakonika bilo je, među ostalim, navedeno:
„Ako nadležna tijela vrate iznose uvoznih ili izvoznih carina ili kreditnih kamata, odnosno zateznih kamata koje su obračunala prilikom naplate tih carina, to ne dovodi do plaćanja kamata od strane tih tijela. Međutim, kamate se plaćaju:
–
kad odluka o usvojenom zahtjevu za povratom ne bude provedena u roku od tri mjeseca od dana donošenja te odluke,
–
kad je to propisano nacionalnim odredbama.
[…]”
Članak 116. Carinskog zakonika Unije, naslovljen „Opće odredbe”, glasi kako slijedi:
„1.   Podložno uvjetima utvrđenima u ovom odjeljku, iznosi uvozne ili izvozne carine vraćaju se ili otpuštaju na temelju bilo čega od sljedećeg:
(a)
previše naplaćenog iznosa uvozne ili izvozne carine;
[…]
(c)
greške nadležnih tijela,
[…]
6.   Povrat ne dovodi do tog da dotična carinska tijela plaćaju kamate.
Međutim, kamate se plaćaju ako se odluka kojom se odobrava povrat ne provede u roku od tri mjeseca od dana kada je takva odluka donesena, osim ako je neispunjavanje roka bilo izvan kontrole carinskih tijela.
U takvim se slučajevima kamate plaćaju od dana isteka tromjesečnog razdoblja do dana povrata. […]
[…]”
Propisi o izvoznim subvencijama za poljoprivredne proizvode
Uredba Komisije (EZ) br. 800/1999 od 15. travnja 1999. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (
SL 1999., L 102, str. 11
.), na koju upućuje sud koji je uputio zahtjev, stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom Komisije (EZ) br. 612/2009 od 7. srpnja 2009. o utvrđivanju zajedničkih detaljnih pravila za primjenu sustava izvoznih subvencija za poljoprivredne proizvode (
SL 2009., L 186, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 28., str. 241.).
Člankom 51. stavkom 1. Uredbe br. 800/1999 bilo je, među ostalim, određeno:
„Kada se utvrdi da je izvoznik radi dobivanja izvozne subvencije uložio zahtjev za subvenciju koji je veći od primjenjivog, subvencija na koju ima pravo za odgovarajući izvoz je ona koja se primjenjuje na uistinu izvezene proizvode, umanjena za:
a)
polovicu razlike između zatražene subvencije i primjenjive subvencije za stvarni izvoz;
b)
dvostruku razliku između zatražene subvencije i primjenjive subvencije ako je izvoznik namjerno dao lažne podatke.
[…]” [neslužbeni prijevod]
Članak 48. stavak 1. Uredbe br. 612/2009 preuzeo je odredbe koje su prije bile sadržane u članku 51. stavku 1. Uredbe br. 800/1999.
Njemačko pravo
Carinski zakonik
Abgabenordnung (Porezni zakonik) (BGBl. 2002. I, str. 3866.), u verziji primjenjivoj na glavne postupke (u daljnjem tekstu: Porezni zakonik), u članku 1. naslovljenom „Područje primjene” određuje:
„1.   Ovaj zakonik primjenjuje se na sva davanja, uključujući povrate poreza, uređena njemačkim saveznim pravom ili pravom Europske unije, pod uvjetom da njima upravljaju savezna ili zemaljska porezna tijela. On se primjenjuje ne dovodeći u pitanje pravo Europske unije.
[…]
3.   Ne dovodeći u pitanje pravo Europske unije, odredbe ovog zakonika primjenjuju se
mutatis mutandis
na druge dodatne porezne obveze. […]”
Članak 3. tog zakonika, naslovljen „Porezi, dodatne porezne obveze”, među ostalim predviđa:
„1.   Porezi su novčana davanja koja ne predstavljaju protučinidbu za određenu isporuku i koja tijela javnog prava u svrhu ostvarivanja dobiti propisuju svim osobama koje ispunjavaju uvjete koji su na temelju zakona povezani s obvezom te isporuke; […]
[…]
3.   U skladu s člankom 5. točkama 20. i 21. Carinskog zakonika Unije, uvozne i izvozne carine smatraju se porezima u smislu ovog zakonika. […]
4.   Dodatne porezne obveze znače:
[…]
4)
kamate u skladu s člancima 233. do 237. ovog zakonika […],
[…]
8)
kamate na uvozne i izvozne carine u skladu s člankom 5. točkama 20. i 21. Carinskog zakonika Unije;
[…]”
Na temelju članka 37. navedenog zakonika, koji je naslovljen „Prava koja proizlaze iz porezno‑dužničkog odnosa”:
„1.   Prava koja proizlaze iz porezno‑dužničkog odnosa uključuju obvezu obračuna poreza, pravo na povrat poreza, […] pravo koje proizlazi iz dodatne porezne obveze, pravo na povrat u skladu sa stavkom 2. kao i prava na povrat poreza koja su predviđena pojedinačnim poreznim odredbama.
2.   Ako su porez, povrat poreza, […] ili dodatna porezna obveza plaćeni ili vraćeni bez pravne osnove, osoba na čiji je račun plaćanje izvršeno ima pravo na povrat od primatelja plaćenog ili vraćenog iznosa. […]”
U skladu s člankom 233. tog zakonika, naslovljenim „Načelo”:
„Kamate na prava koja proizlaze iz porezno‑dužničkog odnosa (članak 37.) obračunavaju se samo kada je to propisano zakonom. […]”
Članak 236. Poreznog zakonika, koji je naslovljen „Procesne kamate na vraćene iznose”, glasi kako slijedi:
„1.   Ako se pravomoćnom sudskom odlukom ili na temelju takve odluke utvrđen porez smanji ili se odobri povrat poreza, iznos koji treba platiti ili vratiti obračunava se od početka litispendencije do datuma plaćanja, ne dovodeći u pitanje stavak 3. Ako je iznos koji treba vratiti plaćen tek nakon početka litispendencije, kamate počinju teći od datuma plaćanja.
[…]”
Zakon o provedbi zajedničke organizacije tržištâ i izravnim plaćanjima
Gesetz zur Durchführung der gemeinsamen Marktorganisationen und der Direktzahlungen (Marktorganisationsgesetz) (Zakon o provedbi zajedničke organizacije tržištâ i izravnim plaćanjima) od 7. studenoga 2017. (BGBl. 2017. I, str. 3746.), u verziji koja se primjenjuje na postupak C‑415/20 (u daljnjem tekstu: Zakon o provedbi zajedničke organizacije tržištâ i izravnim plaćanjima), u članku 6., naslovljenom „Davanja”, određuje:
„1.   Bundesministerium für Ernährung und Landwirtschaft [(Savezno ministarstvo prehrane i poljoprivrede, Njemačka)] ovlašten je donijeti […] uredbama za koje nije potrebna suglasnost Bundesrata [(Savezno vijeće, Njemačka)], pod uvjetom da je potrebno za provedbu
(1)
odredbi i akata […] koji se odnose na proizvode koji su predmet zajedničke organizacije tržišta […] kad je riječ o
(a)
izvoznim subvencijama,
[…]
postupovne odredbe kao i odredbe kojima se pobliže određuju uvjeti i iznos tih davanja, pod uvjetom da su određeni, odredivi i propisani […]
[…]”
Članak 14. tog zakona, naslovljen „Kamate”, predviđa:
„1.   Na iznose koji se duguju zbog povrata nekog davanja ili povrede bilo koje druge obveze obračunava se kamata po osnovnoj stopi uvećana za pet postotnih bodova računajući od dana njihova dospijeća. […]
2.   Na iznose koji se duguju na ime davanja ili intervencija kamate se obračunavaju od dana pokretanja postupka pred sudom, u skladu s člancima 236., 238. i 239. [Poreznog zakonika]. U ostalim se slučajevima na njih ne obračunava kamata.”
Glavni postupci i prethodna pitanja
Predmet C‑415/20
Gräfendorfer je društvo sa sjedištem u Njemačkoj koje izvozi trupove peradi u treće zemlje.
Glavni carinski ured u Hamburgu odbio je tom društvu dodijeliti izvozne subvencije za trupove peradi koje je ono izvezlo u treće zemlje između siječnja i lipnja 2012. zbog toga što je trebalo smatrati da oni nisu „zadovoljavajuće tržišne kvalitete” u smislu propisa Unije o izvoznim subvencijama za poljoprivredne proizvode, s obzirom na to da im nije bilo u potpunosti uklonjeno perje, s jedne strane, i na to da su sadržavali preveliku količinu iznutrica, s druge strane. Taj mu je ured također izrekao novčanu kaznu jer je zatražio izvoznu subvenciju veću od primjenjive. Gräfendorfer je podnio upravnu žalbu protiv tog odbijanja, a zatim još jednu protiv te novčane kazne.
Poslije, u okviru postupaka koje su pokrenula dva društva različita od Gräfendorfera, Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu, Njemačka) presudio je da se prisutnost male količine perja i određenog broja iznutrica u trupovima peradi ne treba kvalificirati, s obzirom na presude od 24. studenoga 2011., Gebr. Stolle i Doux Geflügel (
C‑323/10 do C‑326/10
,
EU:C:2011:774
), kao razlog za uskraćivanje odobrenja izvoznih subvencija na te proizvode.
S obzirom na tu presudu, Glavni carinski ured u Hamburgu odlučio je Gräfendorferu odobriti izvozne subvencije koje je zatražio i vratiti iznos novčane kazne koja mu je izrečena.
Dopisom od 16. travnja 2015. Gräfendorfer je od tog glavnog carinskog ureda zatražio plaćanje kamata na te izvozne subvencije i na tu novčanu kaznu u pogledu svih razdoblja tijekom kojih je bio nezakonito lišen mogućnosti raspolaganja odgovarajućim novčanim iznosima. Navedeni glavni carinski ured je potom odbio taj zahtjev, a zatim i upravnu žalbu koju je Gräfendorfer podnio protiv odbijanja tog zahtjeva.
Gräfendorfer je 23. svibnja 2018. podnio tužbu sudu koji je uputio zahtjev, u prilog koje u bitnome ističe da pravo Unije svakoj osobi kojoj je nacionalno tijelo odbilo ili nametnulo plaćanje bilo kakvog novčanog iznosa protivno tom pravu daje pravo da, osim plaćanja ili povrata tog novčanog iznosa, ishodi plaćanje kamata za cjelokupno razdoblje tijekom kojeg navedeni novčani iznos nije bio dostupan.
U svojoj odluci kojom je uputio zahtjev Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) navodi, kao prvo, da nijedna odredba prava Unije ili nacionalnog prava koje se primjenjuje u glavnom postupku ne dopušta prihvaćanje zahtjeva za plaćanje kamata koji je podnio Gräfendorfer i da ishod tog dijela postupka stoga ovisi o tome može li se taj zahtjev procijeniti s obzirom na načela koja je Sud utvrdio u svojoj sudskoj praksi o povratu, od strane nacionalnih tijela, novčanih iznosa čije je plaćanje nametnuto osobama protivno pravu Unije.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev ističe da iz te sudske prakse proizlazi da pravo Unije daje osobama pravo da od nadležnih nacionalnih tijela ishode ne samo povrat bilo kakvog poreza, pristojbe, doprinosa ili carine koje su platili protivno pravu Unije nego isto tako i naknadu, u obliku plaćanja kamata, gubitka koji se sastoji u nedostupnosti iznosa tog poreza, pristojbe, doprinosa ili carine, za čitavo razdoblje tijekom kojeg je taj iznos bio nedostupan (presude od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr.,
C‑591/10
,
EU:C:2012:478
, od 27. rujna 2012., Zuckerfabrik Jülich i dr.,
C‑113/10, C‑147/10 i C‑234/10
,
EU:C:2012:591
i od 18. travnja 2013., Irimie,
C‑565/11
,
EU:C:2013:250
). Međutim, taj sud ističe da jedan od novčanih iznosa o kojima je riječ u glavnom postupku ne predstavlja porez, pristojbu, doprinos ni carinu, nego novčanu kaznu (presuda od 11. srpnja 2002., Käserei Champignon Hofmeister,
C‑210/00
,
EU:C:2002:440
).
Prema mišljenju navedenog suda, može postojati razumna sumnja u pogledu toga treba li smatrati da je takva novčana kazna plaćena protivno pravu Unije u smislu navedene sudske prakse. Naime, predmetno nacionalno tijelo nije vratilo odgovarajući iznos nakon što je nacionalni sud ili Sud poništio akt ili akte nacionalnog prava odnosno prava Unije na temelju kojeg ili kojih je nametnuta ta novčana kazna, nego nakon presude u kojoj je Sud, odgovarajući na prethodno pitanje, protumačio pravo Unije na način koji ne odgovara načinu na koji ga je prije protumačilo to tijelo i na koji se ono oslonilo kada je izreklo navedenu novčanu kaznu. Slijedom toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da je potrebno upitati Sud o tome, a istodobno tvrdi da je naklonjen smatrati da u slučaju u kojem nacionalno tijelo izriče novčanu kaznu osobi oslanjajući se na pogrešno tumačenje prava Unije, treba smatrati da je ta novčana kazna izrečena protivno tom pravu i, slijedom toga, da povrat odgovarajućeg iznosa mora dovesti do plaćanja kamata za cjelokupno razdoblje tijekom kojeg taj iznos nije bio dostupan toj osobi.
Kao treće, Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) navodi da, u odsustvu odredbi prava Unije kojima se pobliže određuju detaljna pravila u skladu s kojima zakašnjelo plaćanje izvoznih subvencija i povrat novčane kazne poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku moraju dovesti do plaćanja kamata, treba smatrati da je to pitanje obuhvaćeno nacionalnim pravom svake države članice. Međutim, njemačko pravo ne poznaje opće pravno načelo plaćanja kamata, nego to predviđa samo u točno određenim slučajevima, kojima nije obuhvaćen glavni postupak. Naime, odredbe koje ono sadržava, osobito odredbe Zakona o provedbi zajedničke organizacije tržištâ i izravnim plaćanjima, određuju, s jedne strane, da osoba ima pravo ishoditi plaćanje kamata na izvozne subvencije ako je pokrenula postupak pred sudom protiv odluke kojom je nadležno nacionalno tijelo nezakonito odbilo odobriti joj ih, ali ne i ako je ta osoba samo podnijela upravnu žalbu protiv te odluke, kao što je to učinio Gräfendorfer. Kamate nisu predviđene ni u slučaju povrata neopravdano izrečene novčane kazne. S druge strane i u svakom slučaju, čak i kad je osoba pokrenula postupak pred sudom, kamate se plaćaju samo od datuma pokretanja tog postupka, a ne od datuma kada je nadležno tijelo donijelo odluku.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev pita se jesu li te odredbe, koje dovode do toga da osoba kojoj su izvozne subvencije najprije nezakonito odbijene, a zatim odobrene, i kojoj je pogrešno izrečena novčana kazna, bude lišena cjelokupne naknade na koju bi imala pravo zbog nedostupnosti odgovarajućih iznosa ili njezina dijela, u obliku plaćanja kamata, usklađene sa zahtjevom djelotvornosti koji ograničava postupovnu autonomiju država članica.
U tim je okolnostima Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu, Njemačka) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća dva pitanja:
„1.
Postoji li obveza država članica, koja proizlazi iz prava Unije, da zajedno s kamatama vrate iznose carine naplaćene protivno pravu Unije i u slučajevima kada razlog povrata nije povreda prava Unije koju je utvrdio Sud Europske unije, nego tumačenje (pod)broja Kombinirane nomenklature [sadržane u Prilogu I. Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (
SL 1987., L 256, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 2., svezak 12., str. 3. i ispravci
SL 2015., L 288, str. 16
.,
SL 2016., L 259, str. 79
.,
SL 2016., L 329, str. 119
.,
SL 2019., L 150, str. 19
.,
SL 2019., L 296, str. 63
.,
SL 2020., L 13, str. 58
.,
SL 2020., C 13, str. 59
.,
SL 2019., L 31, str. 10
.,
SL 2020., L 300, str. 51
. i
SL 2021., L 11, str. 21
.)] koje je iznio Sud?
2.
Primjenjuju li se načela koja je Sud Europske unije utvrdio u vezi s pravom na isplatu kamate koje proizlazi iz prava Unije i na isplatu izvoznih subvencija koje je tijelo države članice odbilo isplatiti protivno pravu Unije?”
Predmet C‑419/20
Reyher je društvo sa sjedištem u Njemačkoj koje je tijekom 2010. i 2011. u Europsku uniju uvezlo elemente za pričvršćivanje koje proizvodi društvo sa sjedištem u Indoneziji, koje je pak društvo kći drugog društva sa sjedištem u Kini.
Glavni carinski ured u Hamburgu smatrao je da treba smatrati da su elementi za pričvršćivanje podrijetlom iz Kine i da se na njih prilikom uvoza u Europsku uniju moraju primijeniti antidampinške pristojbe utvrđene Uredbom Vijeća (EZ) br. 91/2009 od 26. siječnja 2009. o uvođenju konačne antidampinške pristojbe na uvoz određenih željeznih ili čeličnih elemenata za pričvršćivanje podrijetlom iz Narodne Republike Kine (
SL 2009., L 29, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 82., str. 72.). Slijedom toga, on je odlučio Reyheru naložiti plaćanje tih antidampinških pristojbi.
Reyher je platio navedene antidampinške pristojbe, ali je podnio tužbu protiv te odluke Finanzgerichtu Hamburg (Financijski sud u Hamburgu).
U odluci od 3. travnja 2019. taj je sud smatrao da se antidampinške pristojbe nametnute Reyheru ne duguju na temelju zakona jer Glavni carinski ured u Hamburgu nije dokazao da su elementi za pričvršćivanje koje je to društvo uvezlo u Uniju podrijetlom iz Kine.
U svibnju 2019. taj je glavni carinski ured vratio društvu Reyher iznos predmetnih antidampinških pristojbi. Međutim, on je odbio platiti kamate na taj iznos za razdoblje od datuma plaćanja tih pristojbi do datuma njihova povrata, a zatim je odbio upravnu žalbu koju je Reyher podnio protiv tog odbijanja.
Dana 10. veljače 2020. Reyher je podnio tužbu Finanzgerichtu Hamburg (Financijski sud u Hamburgu), u potporu kojoj je u bitnome istaknuo da iz presude od 18. siječnja 2017., Wortmann (
C‑365/15
,
EU:C:2017:19
), proizlazi da osoba kojoj je nacionalno tijelo nametnulo antidampinške pristojbe protivno pravu Unije ima pravo ne samo na povrat iznosa tih antidampinških pristojbi nego isto tako i na plaćanje kamata na taj iznos za cjelokupno razdoblje od datuma kada je taj iznos plaćen do datuma kada je vraćen. Usto, Reyher tvrdi da treba smatrati da su antidampinške pristojbe plaćene protivno pravu Unije ne samo kada Sud poništi uredbu kojom su utvrđene te pristojbe, kao što je učinio u toj presudi, nego isto tako i kada nacionalni sud utvrdi da je nacionalno tijelo pogrešno primijenilo tu uredbu time što je na njezinu temelju pogrešno nametnulo antidampinške pristojbe osobi, kao u predmetnom slučaju.
U svojoj odluci kojom je uputio zahtjev Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) je, kao prvo, najprije istaknuo da iz članka 236. stavka 1. Poreznog zakonika proizlazi da osoba koja je pokrenula postupak pred sudom protiv odluke kojom joj je nametnuto plaćanje antidampinških pristojbi ima pravo, u slučaju u kojem se ispostavi da se to plaćanje ne duguje na temelju zakona, ishoditi plaćanje kamata na iznos predmetnih pristojbi za razdoblje od datuma pokretanja postupka do datuma povrata tog iznosa. Nadalje, on primjećuje da se članku 241. Carinskog zakonika Zajednice, kako ga je protumačio Sud u presudi od 18. siječnja 2017., Wortmann (
C‑365/15
,
EU:C:2017:19
), ne protivi primjena te odredbe Poreznog zakonika. Naposljetku, on smatra da članak 116. Carinskog zakonika Unije, koji je zamijenio članak 241. Carinskog zakonika Zajednice i čiji je tekst drukčiji od teksta potonjeg članka, nije primjenjiv na glavni postupak.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev navodi da nijedna odredba prava Unije ili nacionalnog prava koje se primjenjuje na taj spor ne omogućuje prihvaćanje zahtjeva za plaćanje kamata koji je podnio Reyher za razdoblje od datuma kada je Glavni carinski ured u Hamburgu odlučio nametnuti mu plaćanje antidampinških pristojbi do datuma kada je on pokrenuo postupak pred sudom protiv te odluke.
Kao treće i posljednje, sud koji je uputio zahtjev pita se o tome omogućuje li sudska praksa Suda prihvaćanje tog zahtjeva za predmetno razdoblje. S tim u vezi, on osobito primjećuje da se čini da iz presude od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr. (
C‑591/10
,
EU:C:2012:478
), proizlazi da, u slučaju u kojem je nacionalno tijelo nametnulo plaćanje pristojbe osobi pogrešnom primjenom akta ili odredbe prava Unije ili u kojem je nacionalni sud utvrdio postojanje takve povrede prava Unije, ta osoba ima pravo ishoditi ne samo povrat neopravdano plaćenog iznosa pristojbe nego i plaćanje kamata na taj iznos za cjelokupno razdoblje od datuma njegova plaćanja do datuma njegova povrata. Usto, on ističe da se čini da je smisao te presude i sudske prakse koje je ona dio ponovno uspostaviti situaciju u kojoj bi se ta osoba nalazila da nije bilo povrede prava Unije, omogućivši joj da povrati cjelokupnu svotu kojom bi raspolagala da nije došlo do te nezakonitosti.
U tim je okolnostima Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Je li riječ o povredi prava Unije, kao uvjeta za ostvarenje prava na kamate temeljem prava Unije i koje je utvrdio Sud Europske unije, i u slučaju u kojem tijelo države članice odredi pristojbu u skladu s pravom Unije, ali sud države članice poslije utvrdi da nisu ispunjeni materijalni uvjeti za naplatu pristojbe?”
Predmet C‑427/20
Flexi Montagetechnik je društvo sa sjedištem u Njemačkoj koje je u Uniju uvezlo karabinere s okretnim mehanizmom, koji se upotrebljavaju za izradu psećih uzica.
Glavni carinski ured u Kielu smatrao je da te karabinere treba razvrstati u tarifni broj Kombinirane nomenklature sadržane u Prilogu I. Uredbi br. 2658/87 koji se razlikuje od onoga koji je prijavio Flexi Montagetechink i da se na njih stoga moraju primijeniti veće uvozne carine od onih koje je platilo to društvo. Slijedom toga, on je odlučio u toj mjeri izmijeniti iznos tih uvoznih carina.
Nakon što je platio razliku između iznosa uvoznih carina koje je prvotno platio i njihova iznosa koji je proizašao iz te izmjene, Flexi Montagetechnik je u rujnu 2014. pokrenuo sudski postupak koji je u konačnici naveo Bundesfinanzhof (Savezni financijski sud, Njemačka) da 20. lipnja 2017. donese presudu kojom je presudio da su predmetni karabineri obuhvaćeni tarifnim brojem koji je to društvo prijavilo te je, slijedom toga, poništio akte kojima je Glavni carinski ured u Kielu izmijenio iznos odgovarajućih uvoznih carina.
Zatim je taj glavni carinski ured vratio Flexi Montagetechniku razliku između iznosa uvoznih carina koje je on prvotno platio i njihova iznosa kako je naknadno izmijenjen. Međutim, on je odbio platiti mu kamate na tu razliku za razdoblje od datuma plaćanja tih pristojbi do datuma njihova djelomičnog povrata te je potom odbio upravnu žalbu podnesenu protiv tog odbijanja.
Flexi Montagetechnik je pokrenuo postupak pred sudom protiv navedenog odbijanja, nakon čega je navedeni glavni carinski ured platio kamate za razdoblje od datuma kada je on pokrenuo sudski postupak iz točke 41. ove presude do datuma kada mu je on vratio razliku između iznosa pristojbi koji je on prvotno platio i njihova iznosa kako je naknadno izmijenjen.
U svojoj odluci kojom je uputio zahtjev Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu), pred kojim je pokrenut taj postupak, pita se o tome može li Flexi Montagetechnik, u odsustvu odredbe sekundarnog prava Unije ili nacionalnog prava s tim u vezi, iz sudske prakse Suda izvesti pravo na plaćanje kamata na iznos koji mu je carinska uprava zaračunala protivno pravu Unije za razdoblje od datuma plaćanja tog iznosa do datuma kada je zainteresirana osoba pokrenula navedeni sudski postupak.
Rasuđivanja koja je taj sud iznio o tome u bitnome odgovaraju onima na kojima počiva njegova odluka kojom je uputio zahtjev u predmetu C‑419/20, kako su sažeta u točkama 35. do 37. ove presude.
U tim je okolnostima Finanzgericht Hamburg (Financijski sud u Hamburgu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Je li riječ o povredi prava Unije, kao uvjeta za ostvarenje prava na kamate temeljem prava Unije i koje je utvrdio Sud Europske unije, i u slučaju u kojem tijelo države članice odredi pristojbu protivno odredbama prava Unije koje su na snazi, a sud države članice utvrdi povredu prava Unije?”
Postupak pred Sudom
Odlukom predsjednika Suda od 9. listopada 2020., predmeti C‑415/20, C‑419/20 i C‑427/20 spojeni su u svrhu pisanog dijela postupka.
Odlukom Suda od 27. travnja 2021. oni su isto tako spojeni u svrhu usmenog dijela postupka i presude koju je potrebno donijeti.
O prethodnim pitanjima
Kao što proizlazi iz utvrđenja sadržanih u odlukama kojima se upućuju prethodna pitanja koje su dovele do tri spojena predmeta, kako su sažete u točkama 23. do 27., 31. do 37. i 41. do 45. ove presude, različita pitanja upućena Sudu poklapaju se u više točaka i zbog toga zahtijevaju zajedničko ispitivanje.
S obzirom na tekst svakog od tih različitih pitanja i upite na kojima počivaju, kako proizlaze iz tih točaka, valja smatrati da sud koji je uputio zahtjev u bitnome pita treba li načela prava Unije o pravima osoba na ishođenje povrata novčanih iznosa čije im je plaćanje nametnula država članica protivno pravu Unije te plaćanje kamata na te novčane iznose tumačiti na način:
–
prvo, da se primjenjuju u slučaju u kojem predmetni novčani iznosi odgovaraju, s jedne strane, izvoznim subvencijama koje su sa zakašnjenjem odobrene osobi nakon što su joj odbijene protivno tom pravu i, s druge strane, novčanoj kazni koja je toj osobi izrečena zbog te povrede;
–
drugo, da se primjenjuju kad iz odluke Suda ili odluke nacionalnog suda proizlazi da je nacionalno tijelo, ovisno o slučaju, odbilo ili nametnulo plaćanje izvoznih subvencija, novčane kazne, antidampinških pristojbi ili uvoznih carina bilo na temelju pogrešnog tumačenja prava Unije bilo na temelju pogrešne primjene tog prava i
–
treće, da im se protivi nacionalni propis koji predviđa da se, kada je plaćanje uvoznih subvencija, novčane kazne, antidampinških pristojbi ili uvoznih carina, ovisno o slučaju, odbijeno ili nametnuto protivno pravu Unije, kamate moraju platiti, s jedne strane, samo kad je pokrenut postupak pred sudom radi plaćanja ili povrata predmetnog novčanog iznosa i, s druge strane, samo za razdoblje od datuma pokretanja tog postupka do datuma kada je nadležni sud donio odluku, isključujući prethodno razdoblje.
S tim u vezi, kao prvo, valja istaknuti da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi, najprije, da svaka osoba kojoj je nacionalno tijelo nametnulo plaćanje pristojbe, carine, poreza ili drugog davanja protivno pravu Unije ima, na temelju tog prava, pravo da joj predmetna država članica vrati odgovarajući novčani iznos (vidjeti u tom smislu presude od 9. studenoga 1983., San Giorgio,
199/82
,
EU:C:1983:318
, t.
12.
; od 8. ožujka 2001., Metallgesellschaft i dr.,
C‑397/98 i C‑410/98
,
EU:C:2001:134
, t.
84.
i od 9. rujna 2021., Hauptzollamt B (Fakultativno sniženje poreza),
C‑100/20
,
EU:C:2021:716
, t.
26.
i navedenu sudsku praksu).
Usto, takva osoba ima pravo, također na temelju prava Unije, od te države članice ishoditi ne samo povrat neopravdano plaćenog novčanog iznosa nego i plaćanje kamata radi kompenzacije nedostupnosti tog iznosa (vidjeti presude od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr.,
C‑591/10
,
EU:C:2012:478
, t.
24.
do
26.
i od 9. rujna 2021., Hauptzollamt B (Fakultativno sniženje poreza),
C‑100/20
,
EU:C:2021:716
, t.
26.
i
27.
).
Takva prava na povrat novčanih iznosa čije je plaćanje država članica nametnula osobi protivno pravu Unije i na plaćanje kamata na te iznose izraz su općeg načela povrata neosnovano plaćenih iznosa (vidjeti u tom smislu presudu od 6. rujna 2011., Lady & Kid i dr.,
C‑398/09
,
EU:C:2011:540
, t.
18.
,
20.
i
26.
).
Uzimajući u obzir općenitost načela kojeg su izraz, valja smatrati, s jedne strane, da se ta dva prava primjenjuju u slučaju u kojem novčani iznos čije je plaćanje država članica nametnula osobi predstavlja novčanu kaznu pogrešno izrečenu na temelju akta prava Unije ili odredbi nacionalnog prava koje je ta država članica donijela radi provedbe takvog akta, njegova prenošenja i osiguranja njegova poštovanja. Poput pristojbe, carine, poreza ili bilo kojeg drugog davanja plaćenog protivno pravu Unije, iznos takve novčane kazne mora se, slijedom toga, vratiti zainteresiranoj osobi kojoj se također duguju i kamate namijenjene kompenzaciji nedostupnosti odgovarajućeg novčanog iznosa.
Iz toga slijedi da se navedena prava primjenjuju osobito na novčanu kaznu poput one o kojoj je riječ u predmetu C‑415/20, čiji je cilj omogućiti državama članicama da osiguraju poštovanje propisa Unije o izvoznim subvencijama za poljoprivredne proizvode, kao što to proizlazi iz sudske praske Suda na koju upućuje sud koji je uputio zahtjev (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2002., Käserei Champignon Hofmeister,
C‑210/00
,
EU:C:2002:440
, t.
40.
,
60.
i
66.
).
Kad je riječ, s druge strane, o tome mora li se pravo na isplatu kamata, osim toga, primjenjivati u slučaju u kojem su takve izvozne subvencije sa zakašnjenjem isplaćene osobi koja ih je zahtijevala, nakon što joj ih je nadležno nacionalno tijelo odbilo protivno pravu Unije, valja istaknuti da je takvom slučaju svojstvena okolnost da je predmetna osoba lišena, tijekom određenog razdoblja, novčanog iznosa koji odgovara tim izvoznim subvencijama zbog tog zakašnjenja koje je samo po sebi posljedica povrede prava Unije.
Ta je situacija usporediva sa situacijom osobe koja je tijekom određenog razdoblja lišena novčanog iznosa koji odgovara pristojbi, carini, porezu ili bilo kojem drugom davanju čije plaćanje zahtijeva država članica protivno pravu Unije i koja ima pravo na toj osnovi na plaćanje kamata čiji je cilj kompenzacija nedostupnosti tog novčanog iznosa, u skladu sa sudskom praksom iz točke 52. ove presude.
Stoga valja priznati, analogijom, da u slučaju u kojem su izvozne subvencije sa zakašnjenjem plaćene osobi protivno pravu Unije, ta osoba ima pravo ishoditi plaćanje kamata namijenjenih kompenzaciji nedostupnosti odgovarajućeg novčanog iznosa.
Iz točaka 51. do 58. ove presude proizlazi da načela prava Unije o pravima osoba na ishođenje povrata novčanih iznosa čije im je plaćanje nametnula država članica protivno pravu Unije te plaćanje kamata na te novčane iznose treba tumačiti na način da se primjenjuju u slučaju u kojem predmetni novčani iznosi odgovaraju, s jedne strane, izvoznim subvencijama koje su sa zakašnjenjem odobrene osobi nakon što su joj odbijene protivno tom pravu i, s druge strane, novčanoj kazni koja je toj osobi izrečena zbog te povrede.
Kao drugo, iz ustaljene sudske prakse Suda navedene u točkama 51. i 52. ove presude proizlazi da okolnost da je nacionalno tijelo nametnulo plaćanje pristojbe, carine, poreza ili bilo kakvog drugog davanja „protivno pravu Unije” utemeljuje i opravdava pravo osoba koje su neopravdano platile odgovarajući novčani iznos da ishode njegov povrat i plaćanje kamata od države članice koja ga je naplatila.
S tim u vezi, valja primijetiti, najprije, da predmet takve povrede može biti bilo koje pravilo prava Unije, bilo da je riječ o odredbi primarnog ili sekundarnog prava (vidjeti presude od 9. studenoga 1983., San Giorgio,
199/82
,
EU:C:1983:318
, t.
12.
i od 9. rujna 2021., Hauptzollamt B (Fakultativno sniženje poreza),
C‑100/20
,
EU:C:2021:716
, t.
26.
), ili općem načelu prava Unije (vidjeti presudu od 9. rujna 2021., Hauptzollamt B (Fakultativno sniženje poreza),
C‑100/20
,
EU:C:2021:716
, t.
28.
).
Nadalje, kad je riječ o prirodi te povrede, iz točaka 53. do 59. ove presude proizlazi da prava na povrat i plaćanje kamata koja osobe izvode iz prava Unije predstavljaju izraz općeg načela čija primjena nije ograničena na određene povrede tog prava niti je isključena u prisustvu drugih.
Iz toga slijedi da se na ta prava može pozvati ne samo u slučaju u kojem nacionalno tijelo osobi nametne plaćanje novčanog iznosa, u obliku doprinosa, pristojbe ili antidampinške pristojbe, na temelju akta Unije za koji se ispostavi da je nezakonit (vidjeti u tom smislu presude od 27. rujna 2012., Zuckerfabrik Jülich i dr.,
C‑113/10, C‑147/10 i C‑234/10
,
EU:C:2012:591
, t.
65.
i
69.
i od 18. siječnja 2017., Wortmann,
C‑365/15
,
EU:C:2017:19
, t.
34.
i
37.
), nego i u drugim slučajevima.
Stoga se na njih može pozvati osobito u slučaju u kojem je plaćanje pristojbe ili poreza nametnuto osobi na temelju nacionalnog propisa za koji se ispostavi da se protivi odredbi primarnog ili sekundarnog prava Unije (vidjeti u tom smislu presude od 8. ožujka 2001., Metallgesellschaft i dr.,
C‑397/98 i C‑410/98
,
EU:C:2001:134
, t.
82.
do
84.
i
96.
i od 15. listopada 2014., Nicula,
C‑331/13
,
EU:C:2014:2285
, t.
27.
do
31.
), ili u slučaju u kojem se ispostavi da je nacionalno tijelo pogrešnom primjenom, s obzirom na pravo Unije, akta Unije ili nacionalnog propisa kojim se osigurava provedba ili prenošenje takvog akta, nametnulo plaćanje pristojbe toj osobi (vidjeti u tom smislu presude od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr.,
C‑591/10
,
EU:C:2012:478
, t.
10.
,
11.
i
34.
i od 9. rujna 2021., Hauptzollamt B (Fakultativno sniženje poreza),
C‑100/20
,
EU:C:2021:716
, t.
25.
do
36.
).
Iz utvrđenja suda koji je uputio zahtjev proizlazi da su tri pravne i činjenične situacije u pogledu kojih je postavio pitanja Sudu obuhvaćene tim potonjim slučajem. Naime, iz tih utvrđenja proizlazi da je, kad je riječ o predmetu C‑415/20, predmetno nacionalno tijelo pogrešnom primjenom prava Unije, koja se temeljila na pogrešnom tumačenju tog prava, odbilo odobriti izvozne subvencije osobi te joj je nametnulo novčanu kaznu. Isto tako, u predmetima C‑419/20 i C‑427/20 predmetna nacionalna tijela su pogrešnom primjenom prava Unije, koja se temeljila na pogrešci koja se tiče prava ili pogrešci u ocjeni činjenica, osobama nametnula antidampinške pristojbe odnosno uvozne carine.
Naposljetku, iz sudske prakse Suda proizlazi da povredu prava Unije na temelju koje postoji pravo na povrat i na plaćanje kamata dotičnoj osobi i koja u skladu s time predmetnoj državi članici nameće isplatu tog povrata i kamata može utvrditi ne samo sud Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 18. siječnja 2017., Wortmann,
C‑365/15
,
EU:C:2017:19
, t.
37.
), koji je jedini nadležan za poništenje akta Unije ili utvrđenje njegove nevaljanosti (presude od 22. listopada 1987., Foto‑Frost,
314/85
,
EU:C:1987:452
, t.
15.
do
20.
i od 6. listopada 2015., Schrems,
C‑362/14
,
EU:C:2015:650
, t.
62.
), nego i nacionalni sud, bilo kada mora izvući posljedice iz toga što je sud Unije prethodno utvrdio nezakonitost ili nevaljanost (vidjeti u tom smislu presudu od 18. siječnja 2017., Wortmann,
C‑365/15
,
EU:C:2017:19
, t.
38.
) bilo kada mora utvrditi da je aktom koji je donijelo nacionalno tijelo pogrešno primijenjeno pravo Unije.
S tim u vezi, valja naglasiti da se člankom 19. UEU‑a odgovornost osiguranja pune primjene prava Unije u svim državama članicama kao i sudska zaštita koju osobe uživaju na temelju tog prava povjerava ne samo samom sudu Unije nego i nacionalnim sudovima čija je stoga zadaća da, u suradnji sa sudom Unije, osiguraju poštovanje prava u tumačenju i primjeni Ugovorâ, kao što je to nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 82. i 83. svojega mišljenja.
Usto, ako postoje dvojbe u pogledu tumačenja prava Unije u određenom slučaju, ti nacionalni sudovi imaju, ovisno o slučaju, ovlast ili obvezu uputiti Sudu prethodno pitanje u skladu s člankom 267. UFEU‑a, pri čemu se podsjeća na to da njegove presude o prethodnim pitanjima o tumačenju objašnjavaju i pobliže određuju, ako je to potrebno, značenje i doseg pravnih pravila koja su protumačena u njima, onako kako ih treba ili ih je trebalo shvatiti i primijeniti od datuma njihova stupanja na snagu (presuda od 7. kolovoza 2018., Hochtief,
C‑300/17
,
EU:C:2018:635
, t.
55.
).
Slijedom toga, iz točaka 59. do 68. ove presude proizlazi da načela prava Unije o pravima osoba na ishođenje povrata novčanih iznosa čije im je plaćanje nametnula država članica protivno pravu Unije te plaćanje kamata na te novčane iznose treba tumačiti na način da se primjenjuju kad iz odluke Suda ili odluke nacionalnog suda proizlazi da je nacionalno tijelo, ovisno o slučaju, odbilo ili nametnulo plaćanje izvoznih subvencija, novčane kazne, antidampinških pristojbi ili uvoznih carina bilo na temelju pogrešnog tumačenja prava Unije bilo na temelju pogrešne primjene tog prava.
Kao treće i naposljetku, cilj prava na plaćanje kamata iz točke 52. ove presude je, kao što proizlazi iz sudske prakse navedene u toj točki, kompenzacija nedostupnosti novčanog iznosa kojeg je predmetna osoba bila nezakonito lišena.
Ta se kompenzacija može izvršiti, ovisno o slučaju, u skladu s detaljnim pravilima koja su predviđena primjenjivim propisom Unije ili, ako nema takvog propisa, u skladu s pravilima koja se primjenjuju na temelju nacionalnog prava.
U predmetnom slučaju, kao što je istaknuo sud koji je uputio zahtjev, glavni postupci u predmetima C‑419/20 i C‑427/20 odnose se na novčane iznose koji odgovaraju nedugovanim carinama. Povrat tih prava je u određenoj mjeri uređen propisom koji je donio zakonodavac Unije odnosno onim koji se primjenjuje u carinskom području, kao što proizlazi iz točaka 3. do 6. ove presude. Suprotno tomu, glavni postupak u predmetu C‑415/20 odnosi se na novčane iznose koji odgovaraju izvoznim subvencijama za poljoprivredne proizvode plaćenima sa zakašnjenjem te na pogrešno nametnutu novčanu kaznu. Relevantne odredbe primjenjivog propisa Unije, navedene u točkama 7. do 9. ove presude, ne predviđaju mehanizam usporediv s onim koji je uspostavljen nedugovanim carinama.
S obzirom na te različite situacije, najprije valja primijetiti da iz sudske prakse Suda proizlazi da povrat nedugovanih carina, kako je predviđen člankom 236. stavkom 1. Carinskog zakonika Zajednice, koji se primjenjuje
ratione temporis
prema navodima suda koji je uputio zahtjev, mora dovesti do plaćanja kamata (vidjeti u tom smislu presudu od 18. siječnja 2017., Wortmann,
C‑365/15
,
EU:C:2017:19
, t.
36.
do
38.
). Usto, iznimka od tog općeg načela, sadržana u članku 241. tog zakonika, nije primjenjiva u slučaju u kojem, kao u predmetnom, razlog zbog kojeg te pristojbe nisu dugovane jest taj da su one naplaćene protivno pravu Unije (vidjeti u tom smislu presudu od 18. siječnja 2017., Wortmann,
C‑365/15
,
EU:C:2017:19
, t.
25.
do
27.
). Kao što je nezavisna odvjetnica istaknula u točkama 103. i 109. svojega mišljenja, isto vrijedi i kad je riječ o iznimci sadržanoj u članku 116. stavku 6. Carinskog zakonika Unije, koji je sada u biti preuzeo sadržaj članka 241. Carinskog zakonika Zajednice.
U tim okolnostima valja nadalje istaknuti da, što se tiče kako carina o kojima je riječ u predmetima C‑419/20 i C‑427/20 tako i novčane kazne o kojoj je riječ u predmetu C‑415/20, kao što proizlazi iz ustaljene sudske prakse Suda, u nedostatku propisa Unije na unutarnjem je pravnom poretku svake države članice da odredi detaljna pravila u skladu s kojima kamate treba platiti u slučaju povrata novčanih iznosa naplaćenih protivno pravu Unije. Međutim, ta detaljna pravila nisu oblikovana tako da pretjerano otežavaju ili u praksi onemogućavaju ostvarivanje prava na plaćanje kamata zajamčenog pravom Unije (vidjeti presude od 19. srpnja 2012., Littlewoods Retail i dr.,
C‑591/10
,
EU:C:2012:478
, t.
27.
i
28.
i od 6. listopada 2015., Târşia,
C‑69/14
,
EU:C:2015:662
, t.
26.
i
27.
). Analogni zahtjevi nameću se i u slučaju zakašnjelog plaćanja novčanog iznosa koji se duguje na temelju prava Unije, poput onoga koji odgovara predmetnim izvoznim subvencijama u predmetu C‑415/20.
Osobito takva detaljna pravila o plaćanju kamata ne mogu dovesti do toga da predmetna osoba bude lišena primjerene naknade za gubitak koji joj je uzrokovan, što, među ostalim, pretpostavlja da kamate koje su joj plaćene pokrivaju cjelokupno razdoblje, ovisno o slučaju, od datuma kada joj je plaćen ili joj je morao biti plaćen predmetni novčani iznos do datuma kada joj je on vraćen ili plaćen (vidjeti u tom smislu presude od 18. travnja 2013., Irimie,
C‑565/11
,
EU:C:2013:250
, t.
26.
do
28.
i od 23. travnja 2020., Sole‑Mizo i Dalmandi Mezőgazdasági,
C‑13/18 i C‑126/18
,
EU:C:2020:292
, t.
43.
,
49.
i
51.
).
Iz toga slijedi da se pravu Unije protivi pravni mehanizam koji ne ispunjava taj zahtjev i koji posljedično ne dopušta djelotvorno ostvarivanje prava na povrat i plaćanje kamata zajamčenih tim pravom (vidjeti u tom smislu presude od 18. travnja 2013., Irimie,
C‑565/11
,
EU:C:2013:250
, t.
29.
i od 15. listopada 2014., Nicula,
C‑331/13
,
EU:C:2014:2285
, t.
38.
i
39.
).
Stoga se navedenom pravu protivi nacionalni propis u skladu s kojim se kamate na novčane iznose čije je plaćanje, ovisno o slučaju, nametnuto ili odbijeno osobi protivno pravu Unije, poput onih o kojima je riječ u glavnim postupcima, mogu platiti samo za razdoblje od datuma pokretanja postupka pred sudom radi ostvarivanja povrata ili dodjele tih novčanih iznosa do datuma kada je nadležni sud donio oduku, isključujući prethodno razdoblje, poput nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnim postupcima. Naime, predmetna osoba mora moći zahtijevati i ishoditi takve kamate za razdoblje od datuma kada je predmetni novčani iznos plaćen predmetnoj državi članici ili joj ga je ona trebala odobriti do datuma kada je pokrenut takav postupak.
Naposljetku, uzimajući u obzir upite suda koji je uputio zahtjev koji se odnose na to može li nacionalni zakonodavac predvidjeti da na plaćanje kamata u svakom slučaju imaju pravo samo osobe koje su pokrenule postupak pred sudom radi ostvarivanja povrata ili dodjele novčanih iznosa čije im je plaćanje nametnuto ili odbijeno protivno pravu Unije, isključujući osobe koje su samo podnijele upravnu žalbu ili prethodni upravni prigovor nadležnom nacionalnom tijelu, koji su odbijeni izričitom ili prešutnom odlukom, valja pojasniti da djelotvorno ostvarivanje prava zajamčenih pravom Unije u načelu ne zahtijeva da nacionalna tijela po službenoj dužnosti vrate ili isplate takve iznose i plate kamate, u odsustvu bilo kakvog pokretanja spora osoba koje žele da se njihova prava poštuju.
Kao što je navedeno u točki 74. ove presude, marginu prosudbe kojom, u nedostatku propisa Unije, raspolažu države članice kako bi odredile detaljna pravila za plaćanje kamata na novčane iznose koji su im nezakonito plaćeni ili ih one nezakonito nisu isplatile treba izvršavati uz poštovanje načela djelotvornosti i na toj osnovi osobito pretjerano ne otežavati ili u praksi onemogućavati ostvarivanje prava koja pojedincima daje pravni poredak Unije.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, sâmo se to pitanje mora analizirati uzimajući u obzir, u svakom pojedinom slučaju u kojem se postavlja, mjesto te predmetne nacionalne odredbe ili tih predmetnih nacionalnih odredbi u cjelokupnom postupku, tijek tog postupka i posebnosti tih odredbi pred različitim nacionalnim tijelima (presuda od 6. listopada 2015., Târşia,
C‑69/14
,
EU:C:2015:662
, t.
36.
i navedena sudska praksa). U tom pogledu valja uzeti u obzir načela na kojima se temelji nacionalni pravni sustav, kao što su zaštita prava obrane, načelo pravne sigurnosti i dobro odvijanje postupka (presude od 14. prosinca 1995., Peterbroeck,
C‑312/93
,
EU:C:1995:437
, t.
14.
i od 6. listopada 2021., Consorzio Italian Management i Catania Multiservizi,
C‑561/19
,
EU:C:2021:799
, t.
63.
). Usto, valja utvrditi, kao što proizlazi iz točke 75. ove presude, dovode li nacionalna pravna pravila o kamatama o kojima je riječ u određenom slučaju do toga da predmetna osoba bude lišena primjerene naknade za gubitak koji joj je uzrokovan.
S obzirom na ta razmatranja nacionalni sud mora provjeriti otežava li nacionalni propis o kojem je riječ u glavnim postupcima pretjerano ostvarivanje prava osoba koje, iako nisu pokrenule postupak pred sudom radi dobivanja novčanog iznosa koji im je odbijen ili povrata novčanog iznosa koji su platile, nisu ni podnijele upravnu žalbu ili upravni prigovor u tu svrhu. U okviru te analize zadaća je navedenog suda, osobito, da uzme u obzir i ako je potrebno uravnoteži interese vezane za zaštitu prava obrane, načelo pravne sigurnosti, dobro odvijanje postupka i poštovanje prava Unije te prava koja osobe iz njih izvode.
Kad je riječ o okolnostima svojstvenima predmetu C‑415/20, ipak valja pojasniti, općenito i poput nezavisne odvjetnice u točki 124. njezina mišljenja, da odluka kojom se upućuje prethodno pitanje i pisana očitovanja koja su podnesena Sudu ne sadržavaju nikakvo objašnjenje koje opravdava da, nakon takvog uravnoteživanja, osobi može biti odbijena isplata kamata samo zato što nije pokrenula postupak pred sudom radi plaćanja iznosa koji joj je odbijen ili povrata iznosa koji joj je nametnut kao novčana kazna protivno pravu Unije.
Što se konkretnije tiče načela pravne sigurnosti, valja uzeti u obzir okolnost da u situaciji poput one o kojoj je riječ u tom predmetu nadležno nacionalno tijelo može, a da pritom ne utječe na prava trećih osoba, donijeti odluku kojom dodjeljuje novčani iznos čija je dodjela prvotno odbijena ili povrat iznosa čije je plaćanje prvotno nametnuto na način da plaćanje kamata nije proturječno s konačnom upravnom odlukom te da se čini da je nadležno tijelo to učinilo u predmetnom slučaju time što je izmijenilo prvotne odluke kojima je odbilo odobrenje izvoznih subvencija koje je zahtijevala osoba, a zatim joj nametnulo novčanu kaznu.
Stoga iz točaka 70. do 83. ove presude proizlazi da načela prava Unije o pravima osoba na ishođenje povrata novčanih iznosa čije im je plaćanje nametnula država članica protivno pravu Unije te plaćanje kamata na te novčane iznose treba tumačiti na način da im se protivi nacionalni propis koji predviđa da se, kada je plaćanje uvoznih subvencija, novčane kazne, antidampinških pristojbi ili uvoznih carina, ovisno o slučaju, odbijeno ili nametnuto protivno pravu Unije, kamate moraju platiti samo za razdoblje od datuma pokretanja postupka pred sudom kojim se zahtijeva plaćanje ili povrat predmetnog novčanog iznosa i, s druge strane, do datuma kada je nadležni sud donio odluku, isključujući prethodno razdoblje. Suprotno tomu, njima se samo po sebi ne protivi to da takvo zakonodavstvo predvidi da se navedeno plaćanje duguje samo ako je takav postupak pokrenut, pod uvjetom da to pretjerano ne oteža ostvarivanje prava koja osobe izvode iz prava Unije.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti tako da načela prava Unije o pravima osoba na ishođenje povrata novčanih iznosa čije im je plaćanje nametnula država članica protivno pravu Unije te plaćanje kamata na te novčane iznose treba tumačiti na način:
–
prvo, da se primjenjuju u slučaju u kojem predmetni novčani iznosi odgovaraju, s jedne strane, izvoznim subvencijama koje su sa zakašnjenjem odobrene osobi nakon što su joj odbijene protivno tom pravu i, s druge strane, novčanoj kazni koja je toj osobi izrečena zbog te povrede;
–
drugo, da se primjenjuju kad iz odluke Suda ili odluke nacionalnog suda proizlazi da je nacionalno tijelo, ovisno o slučaju, odbilo ili nametnulo plaćanje izvoznih subvencija, novčane kazne, antidampinških pristojbi ili uvoznih carina bilo na temelju pogrešnog tumačenja prava Unije bilo na temelju pogrešne primjene tog prava i
–
treće, da im se protivi nacionalni propis koji predviđa da se, kada je plaćanje uvoznih subvencija, novčane kazne, antidampinških pristojbi ili uvoznih carina, ovisno o slučaju, odbijeno ili nametnuto protivno pravu Unije, kamate moraju platiti samo za razdoblje od datuma pokretanja postupka pred sudom kojim se zahtijeva plaćanje ili povrat predmetnog novčanog iznosa do datuma kada je nadležni sud donio odluku, isključujući prethodno razdoblje. Suprotno tomu, njima se samo po sebi ne protivi to da takvo zakonodavstvo predvidi da se navedeno plaćanje duguje samo ako je takav postupak pokrenut, pod uvjetom da to pretjerano ne oteža ostvarivanje prava koja osobe izvode iz prava Unije.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnih postupaka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (drugo vijeće) odlučuje:

Načela prava Unije o pravima osoba na ishođenje povrata novčanih iznosa čije im je plaćanje nametnula država članica protivno pravu Unije te plaćanje kamata na te novčane iznose treba tumačiti na način:

–
prvo, da se primjenjuju u slučaju u kojem predmetni novčani iznosi odgovaraju, s jedne strane, izvoznim subvencijama koje su sa zakašnjenjem odobrene osobi nakon što su joj odbijene protivno tom pravu i, s druge strane, novčanoj kazni koja je toj osobi izrečena zbog te povrede;
–
drugo, da se primjenjuju kad iz odluke Suda ili odluke nacionalnog suda proizlazi da je nacionalno tijelo, ovisno o slučaju, odbilo ili nametnulo plaćanje izvoznih subvencija, novčane kazne, antidampinških pristojbi ili uvoznih carina bilo na temelju pogrešnog tumačenja prava Unije bilo na temelju pogrešne primjene tog prava i
–
treće, da im se protivi nacionalni propis koji predviđa da se, kada je plaćanje uvoznih subvencija, novčane kazne, antidampinških pristojbi ili uvoznih carina, ovisno o slučaju, odbijeno ili nametnuto protivno pravu Unije, kamate moraju platiti samo za razdoblje od datuma pokretanja postupka pred sudom kojim se zahtijeva plaćanje ili povrat predmetnog novčanog iznosa do datuma kada je nadležni sud donio odluku, isključujući prethodno razdoblje. Suprotno tomu, njima se samo po sebi ne protivi to da takvo zakonodavstvo predvidi da se navedeno plaćanje duguje samo ako je takav postupak pokrenut, pod uvjetom da to pretjerano ne oteža ostvarivanje prava koja osobe izvode iz prava Unije.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački
(
i
)	Hrvatska jezična verzija ključnih riječi, točke 85. i izreke ovog teksta redakcijski je izmijenjena nakon objave.