CELEX: 62014CJ0429
Predhodno odločanje
Zračni promet
Montrealska konvencija
Členi 19, 22 in 29
Odgovornost letalskega prevoznika v primeru zamude pri mednarodnem prevozu potnikov
Pogodba o prevozu, sklenjena z delodajalcem potnikov
Škoda zaradi zamude
Škoda, nastala delodajalcu

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago členov 19, 22 in 29 Konvencije o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz, ki je bila sklenjena 28. maja 1999 v Montrealu in ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2001/539/ES z dne 5. aprila 2001 (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 7, zvezek 5, str. 491, v nadaljevanju: Montrealska konvencija).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Air Baltic Corporation AS (v nadaljevanju: Air Baltic) in Lietuvos Respublikos specialiųjų tyrimų tarnyba (posebni preiskovalni urad Republike Litve, v nadaljevanju: preiskovalni urad) zaradi odškodnine za škodo, ki je temu uradu nastala z zamudo leta, s katerim sta bila na podlagi pogodbe o mednarodnem prevozu potnikov, ki jo je sklenil z družbo Air Baltic, prepeljana njegova uslužbenca.
Pravni okvir
V preambuli Montrealske konvencije je v tretjem odstavku med drugim navedeno, da države pogodbenice te konvencije „prizna[vajo] pomen zagotavljanja varstva interesov potrošnikov v mednarodnem letalskem prevozu in potreb[o] po pravični odškodnini, ki temelji na načelu povrnitve v prejšnje stanje“. V petem odstavku preambule je določeno tudi, da so države pogodbenice „prepričane, da je skupna dejavnost držav za nadaljnjo uskladitev in kodifikacijo nekaterih predpisov, ki urejajo mednarodni letalski prevoz, z novo konvencijo najustreznejši način za doseganje pravičnega ravnotežja interesov“.
Poglavje I te konvencije, naslovljeno „Splošne določbe“, zajema člen 1, naslovljen „Področje uporabe“, ki med drugim določa:
„1.   Ta konvencija se uporablja za celoten mednarodni prevoz oseb, prtljage ali tovora z letali za plačilo. Prav tako se uporablja tudi za brezplačni letalski prevoz, ki ga opravi letalski prevoznik.
2.   V tej konvenciji pojem mednarodni prevoz pomeni vsak prevoz, pri katerem sta v skladu z dogovorom med pogodbenicama kraj odhoda in namembni kraj ne glede na to, ali se potovanje prekine ali tovor pretovori, bodisi na ozemljih dveh držav pogodbenic bodisi na ozemlju ene države pogodbenice, če je dogovorjeni kraj vmesnega postanka na ozemlju druge države, čeprav slednja ni država pogodbenica. […]
3.   Prevoz, ki ga bo drug za drugim opravljalo več prevoznikov, šteje v tej konvenciji kot enoten prevoz, če ga pogodbenice ocenjujejo kot en sam prevoz, ne glede na to, ali je bil dogovorjen z eno samo pogodbo ali z več pogodbami, in ne izgubi mednarodnega značaja samo zato, ker je treba eno pogodbo ali več pogodb izvršiti izključno na ozemlju iste države.
[…]“
Poglavje II navedene konvencije, naslovljeno „Dokumentacija in dolžnosti pogodbenic v zvezi s prevozom potnikov, prtljage in tovora“, zajema člen 3, naslovljen „Potniki in prtljaga“, ki v petem odstavku določa:
„Neupoštevanje določb iz prejšnjih odstavkov ne vpliva na obstoj ali veljavnost pogodbe o prevozu, za katero kljub temu veljajo pravila te konvencije, vključno s tistimi, ki so povezana z omejitvijo odgovornosti.“
Poglavje III te konvencije, naslovljeno „Odgovornost prevoznika in obseg odškodnine“, zajema člene od 17 do 37.
Člen 19 Montrealske konvencije, naslovljen „Zamuda“, določa:
„Prevoznik je odgovoren za škodo zaradi zamude v letalskem prevozu oseb, prtljage ali tovora. Prevoznik pa ni odgovoren za škodo zaradi zamude, če dokaže, da so on, njegovi uslužbenci in pooblaščenci sprejeli vse ukrepe, ki se od njih lahko upravičeno zahtevajo, da bi se izognili škodi, ali da takih ukrepov niso mogli sprejeti.“
Člen 22 te konvencije, naslovljen „Omejitev odgovornosti za zamudo, prtljago in tovor“, v prvem odstavku določa:
„V primeru škode, ki jo je povzročila zamuda, kakor je določena v členu 19, je pri prevozu oseb odgovornost prevoznika za vsakega potnika omejena na 4150 posebnih pravic črpanja.“
Člen 25 navedene konvencije, naslovljen „Dogovori o omejitvah“, določa:
„Prevoznik lahko določi, da za pogodbo o prevozu veljajo višje omejitve odgovornosti, kakor so predvidene v tej konvenciji, ali da odgovornost sploh ne bo omejena.“
Člen 29 te konvencije, naslovljen „Podlaga za zahtevke“, določa:
„Pri prevozu potnikov, prtljage in tovora se lahko vsak zahtevek za odškodnino, ne glede na pravni temelj, ki je lahko ta konvencija, pogodba, nedopustno ravnanje ali drug pravni temelj, vloži le pod pogoji in omejitvami odgovornosti, kakor so določeni v tej konvenciji, brez poseganja v vprašanje, kdo so osebe, ki imajo pravico tožiti, in kakšne so njihove pravice. V takšni tožbi ni mogoče zahtevati kaznovalne, odvračilne ali druge odškodnine, katere namen ni povračilo škode.“
Člen 33 Montrealske konvencije, naslovljen „Sodna pristojnost“, v prvem odstavku določa:
„Odškodninsko tožbo je treba po izbiri tožnika vložiti na ozemlju ene od držav pogodbenic, bodisi pri sodišču v kraju prebivališča prevoznika ali v glavnem kraju poslovanja ali poslovne enote, prek katere je bila sklenjena pogodba, bodisi pri sodišču v namembnem kraju.“
Spor o glavni stvari in vprašanji za predhodno odločanje
Preiskovalni urad je prek potovalne agencije kupil letalski vozovnici za poslovno potovanje dveh uslužbencev iz Vilne (Litva) v Baku (Azerbajdžan) prek Rige (Latvija) in Moskve (Rusija). V tem okviru je bilo dogovorjeno, da zadevna uslužbenca Vilno zapustita 16. januarja 2011 ob 9.55 in prispeta v Baku istega dne ob 22.40. Dogovorjeno je bilo tudi, da leta med Vilno, Rigo in Moskvo opravi družba Air Baltic.
Uslužbenca preiskovalnega urada sta ob predvidenem času zapustila Vilno in prispela v Rigo. Njun naslednji let iz Rige v Moskvo pa je imel pri vzletu in pristanku zamudo. Zato se jima ni uspelo udeležiti tretjega leta iz Moskve v Baku. Družba Air Baltic ju je zato preusmerila na drug let iz Moskve v Baku, ki je bil opravljen naslednji dan.
Ker se je poslovno potovanje zadevnih oseb zaradi zamude več kot 14 ur, s katero sta prispeli na končno destinacijo, podaljšalo, jima je preiskovalni urad v skladu z litovsko zakonodajo plačal dnevnice in prispevke za socialno varnost v skupni višini 1168,35 litovskih litasov (LTL) (približno 338 EUR). Ta urad je nato od družbe Air Baltic neuspešno zahteval odškodnino v višini tega zneska.
V teh okoliščinah je preiskovalni urad pri Vilniaus miesto 1‑asis apylinkės teismas (sodišče prvega okrožja mesta Vilna) predlagal, naj to družbi Air Baltic naloži plačilo zneska 1168,35 LTL (približno 338 EUR) za škodo z obrestmi. To sodišče je s sodbo z dne 30. novembra 2012 temu predlogu ugodilo.
Družba Air Baltic se je zoper to tožbo pritožila pri Vilniaus apygardos teismas (okrožno sodišče v Vilni). To je pritožbo zavrnilo in navedeno sodbo potrdilo s sodbo z dne 7. novembra 2013.
Družba Air Baltic je nato pri Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (vrhovno sodišče Litve) vložila kasacijsko pritožbo.
Družba Air Baltic v okviru te pritožbe trdi, da pravna oseba, kot je preiskovalni urad, ne more uveljavljati odgovornosti letalskega prevoznika, določene v členu 19 Montrealske konvencije. V bistvu trdi, da to odgovornost lahko uveljavljajo le potniki sami, ne pa druge osebe, zlasti če te osebe niso fizične osebe in jih torej ni mogoče šteti za potrošnike.
Preiskovalni urad pa v bistvu trdi, da odgovornost letalskih prevoznikov, določeno v členu 19, lahko uveljavlja oseba, ki je tako kot navedeni urad stranka pogodbe o mednarodnem prevozu potnikov, ki jo je sklenila z letalskim prevoznikom, in ki ji je zaradi zamude nastala škoda.
V teh okoliščinah je Lietuvos Aukščiausiasis Teismas (vrhovno sodišče Litve) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo ti vprašanji:
„1.
Ali je treba člene 19, 22, 29 Montrealske konvencije razumeti in razlagati tako, da je lahko letalski prevoznik odgovoren tretjim osebam,
inter alia
delodajalcu potnika, ki je pravna oseba, s katero je bila sklenjena pogodba o mednarodnem prevozu potnikov, za škodo zaradi zamude leta, na podlagi katere so tožeči stranki (delodajalcu) nastali dodatni stroški, povezani z zamudo (na primer izplačilo dnevnic)?
2.
Če je odgovor na prvo vprašanje nikalen, ali je treba člen 29 Montrealske konvencije razumeti in razlagati tako, da imajo te tretje osebe pravico vložiti zahtevek proti letalskemu prevozniku na drugi podlagi, na primer na podlagi nacionalnega prava?“
Vprašanji za predhodno odločanje
Prvo vprašanje
Predložitveno sodišče s prvim vprašanjem v bistvu sprašuje, ali je treba Montrealsko konvencijo in zlasti njene člene 19, 22 in 29 razlagati tako, da je letalski prevoznik, ki je z delodajalcem oseb, ki so bile prepeljane kot potniki, kot je ta iz postopka v glavni stvari, sklenil pogodbo o mednarodnem prevozu, temu delodajalcu odgovoren za škodo, ki mu je nastala zaradi zamude letov, ki so se jih njegovi zaposleni udeležili v skladu s to pogodbo, in ki vključuje dodatne stroške, nastale navedenemu delodajalcu.
Najprej je treba ugotoviti, da je Evropska skupnost Montrealsko konvencijo podpisala 9. decembra 1999, nato pa jo je Svet Evropske unije v njenem imenu odobril 5. aprila 2001. Za Evropsko unijo je začela veljati 28. junija 2004.
Iz tega je razvidno, da so določbe Montrealske konvencije od začetka njene veljavnosti sestavni del pravnega reda Unije in da je Sodišče pristojno za odločanje o njeni razlagi v okviru predloga za predhodno odločanje (glej v tem smislu sodbi IATA in ELFAA,
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, točka
, in Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, točka
), pri čemer je treba upoštevati, da je bila ta konvencija sestavljena v angleškem, arabskem, kitajskem, španskem, francoskem in ruskem jeziku ter da je vseh šest navedenih različic tudi verodostojnih.
V zvezi s tako razlago je treba poudariti, da je treba v skladu z ustaljeno sodno prakso mednarodno pogodbo razlagati tako z vidika njenega besedila kot z vidika njenih ciljev. Člen 31 Dunajske konvencije o pogodbenem pravu z dne 23. maja 1969, ki kodificira splošno mednarodno pravo, ki velja za Unijo, v zvezi s tem določa, da je treba pogodbo razlagati v skladu z načelom dobre vere in običajnim pomenom njenih določb v medsebojni povezavi ter glede na njen cilj in namen (glej v tem smislu sodbi IATA in ELFAA,
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
, točka
, in Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
, točka
).
Glede temelja je treba poudariti, da se v skladu s členom 29 Montrealske konvencije, ki je upošteven za tožbo, lahko pri prevozu potnikov, prtljage in tovora vsaka tožba za odškodnino in obresti, ne glede na pravni temelj, ki je lahko ta konvencija, pogodba, nedopustno ravnanje ali drug pravni temelj, vloži le pod pogoji in omejitvami, kakor so določeni v tej konvenciji, brez poseganja v vprašanje, kdo so osebe, ki imajo pravico tožiti, in kakšne so njihove pravice. Določa tudi, da v nobeni taki tožbi ni mogoče izterjati kaznovalne, odvračilne ali druge odškodnine z obrestmi, katere namen ni povračilo škode.
Iz tega sledi, da je treba za ugotovitev, ali je mogoče vložiti odškodninsko tožbo, s katero se uveljavlja odgovornost letalskega prevoznika na podlagi Montrealske konvencije, najprej preveriti, ali je škoda, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v zvezi s katero se ta odgovornost uveljavlja, zajeta z navedeno konvencijo.
V zvezi s tem je iz člena 19 Montrealske konvencije razvidno, da mora letalski prevoznik načeloma povrniti vsako „škodo zaradi zamude v letalskem prevozu oseb, prtljage ali tovora“.
Ta člen sicer opredeljuje škodo, ki jo je treba povrniti v primeru zamude, na podlagi vzroka za njen nastanek, nikakor pa ne določa osebe, ki ji taka škoda lahko nastane.
V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da je člen 19 Montrealske konvencije, čeprav izrecno ne določa odgovornosti letalskega prevoznika delodajalcu, kot je ta iz postopka v glavni stvari, v primeru škode zaradi zamude letov, izvedenih na podlagi pogodbe o mednarodnem prevozu, ki zavezuje tega delodajalca in tega prevoznika, mogoče razlagati tako, da se uporabi ne zgolj za škodo, povzročeno samemu potniku, ampak tudi za škodo, ki nastane takemu delodajalcu.
Ob upoštevanju sodne prakse, navedene v točki 24 te sodbe, je treba ugotoviti, ali to razlago, ki izhaja iz člena 19 Montrealske konvencije, potrjujejo sobesedilo, v katero je umeščen ta člen, in cilji, ki jim sledi ta konvencija.
V zvezi s tem je treba na prvem mestu ugotoviti, da je pojem škode zaradi zamude v francoski različici člena 22(1) Montrealske konvencije vsekakor zožen, ker je odgovornost letalskega prevoznika omejena zgolj na škodo, „nastalo potnikom“.
Vendar ta določba izrecno napotuje na člen 19 Montrealske konvencije, tako da ni mogoče šteti, da je pojem škode v njej opredeljen drugače kot v navedenem členu.
Poleg tega se angleška, španska in ruska različica člena 22(1) Montrealske konvencije razlikujejo od francoske različice, saj se nanašajo na škodo zaradi zamude („damage caused by delay“, „daño causado por retraso“ in „вред, причиненный при перевозке лиц в результате задержки“), ne da bi bila taka škoda omejena zgolj na škodo, nastalo potnikom.
Analiza člena 22(1) Montrealske konvencije v različnih verodostojnih jezikovnih različicah torej potrjuje razlago, navedeno v točki 29 te sodbe.
Na drugem mestu, iz člena 1(1) Montrealske konvencije, ki določa njeno področje uporabe, izhaja, da se ta konvencija uporablja za celoten mednarodni prevoz oseb, prtljage ali tovora z letali za plačilo.
Ta določba se torej omejuje na splošno vključitev oseb, ki so potniki, prepeljani v mednarodnem letalskem prometu tako kot prtljaga in tovor.
Ne opredeljuje pa oseb, ki uporabijo storitve mednarodnega letalskega prometa za prevoz zadevne prtljage, tovora ali potnikov in ki jim v zvezi s tem lahko nastane škoda.
Vendar je treba v zvezi s tem člen 1(1) Montrealske konvencije razlagati ob upoštevanju tretjega odstavka preambule te konvencije, ki poudarja pomen zagotavljanja varstva interesov potrošnikov v mednarodnem letalskem prevozu, pri čemer pojem „potrošnik“ v smislu te konvencije ni nujno zamenljiv s pojmom „potnik“ in lahko v posameznem primeru zajema osebe, ki niso prepeljane in torej niso potniki.
Ob upoštevanju navedenega cilja na podlagi tega, da se besedilo člena 1(1) Montrealske konvencije ne sklicuje na osebe, ki storitve mednarodnega letalskega prevoza uporabijo za prevoz svojih zaposlenih kot potnikov, ni mogoče šteti, da so te osebe in posledično škoda, ki jim v zvezi s tem lahko nastane, izključene s področja uporabe te konvencije.
Iz analize člena 1(1) Montrealske konvencije torej izhaja, da odškodnina, nastala takim osebam, lahko spada na področje uporabe te konvencije.
Na tretjem in zadnjem mestu, iz več podobnih določb Montrealske konvencije je razvidno, da ta vzpostavlja zvezo med odgovornostjo letalskega prevoznika in obstojem pogodbe o mednarodnem prevozu, sklenjene med tem zračnim prevoznikom in drugo stranko, pri čemer to, ali je ta druga stranka potnik, za odgovornost prevoznika na podlagi te pogodbe ni bistveno.
Člen 1(2) Montrealske konvencije se tako pri opredelitvi pojma mednarodnega prevoza sklicuje na „dogovor med pogodbenicama“ o kraju odhoda in namembnem kraju takega prevoza, kar pomeni, da se dogovori v okviru pogodbe.
Poleg tega, kot je bilo navedeno v točki 25 te sodbe, je iz člena 29 Montrealske konvencije razvidno, da se lahko vsaka tožba za odškodnino in obresti, ne glede na pravni temelj, ki je lahko ta konvencija, pogodba, nedopustno ravnanje ali drug pravni temelj, vloži le pod pogoji in omejitvami odgovornosti, kakor so določeni v tej konvenciji, razen če letalski prevoznik v skladu s členom 25 te konvencije v pogodbi določi višjo omejitev odgovornosti ali da odgovornost sploh ni omejena.
Poleg tega je v členu 33(1) Montrealske konvencije določeno, da ima tožnik med drugim možnost tako tožbo vložiti pri sodišču v kraju poslovne enote letalskega prevoznika, ki je sklenil pogodbo.
Nazadnje, člen 3 te konvencije v petem odstavku določa, da nespoštovanje posebnih obveznosti glede informacij in predložitve dokumentov, ki jih nalaga letalski prevoznik v okviru mednarodnega prevoza oseb, ne vpliva na obstoj ali veljavnost pogodbe, za katero kljub temu veljajo pravila te konvencije, vključno s tistimi, ki so povezana z omejitvijo odgovornosti.
Iz navedenega je razvidno, da je treba člen 19 Montrealske konvencije ob upoštevanju njegovega besedila, okvira, v kateri je umeščen, in cilja varstva interesov potrošnikov, ki mu sledi ta konvencija, razlagati tako, da se uporabi ne zgolj za škodo, nastalo potniku, ampak tudi za škodo, nastalo osebi, ki je kot delodajalec z letalskim prevoznikom sklenila pogodbo o mednarodnem prevozu, predmet katere je prevoz potnikov, ki so njeni zaposleni.
Vendar je zadevna oseba v postopku v glavni stvari, kot je razvidno iz točke 12 te sodbe, zahtevala povračilo škode, ki ji je nastala zaradi zamude leta, izvedenega na podlagi pogodbe o mednarodnem prevozu, predmet katere je bil prevoz ne enega, ampak dveh zaposlenih. V taki okoliščini ni mogoče izključiti, da je znesek odškodnine z obrestmi, ki ga zahteva navedena oseba, višji od zneska, ki bi ga lahko zahteval vsak od zadevnih potnikov, če bi odškodnino uveljavljal posamično.
Ob upoštevanju omejitve odgovornosti letalskega prevoznika „za vsakega potnika“, kot je določena v členu 22(1) Montrealske konvencije, je treba torej preveriti, ali razlage člena 19 te konvencije, navedene v točki 46 te sodbe, ne omaje dejstvo, da so stranke navedene konvencije z njeno sklenitvijo želele določiti pravično ravnotežje obstoječih interesov, kot je to razvidno iz petega odstavka njene preambule.
Iz zahteve omejitve odgovornosti „za vsakega potnika“ izhaja, da znesek odškodnine z obrestmi, ki ga je mogoče priznati osebi, kot je ta iz postopka v glavni stvari, ki zahteva odškodnino zaradi zamude pri mednarodnem prevozu potnikov, vsekakor ne more preseči zneska, izračunanega tako, da se zgornja meja, določena v členu 22(1) Montrealske konvencije, pomnoži s številom potnikov, ki so bili prepeljani na podlagi pogodbe, sklenjene med to osebo in zadevnimi letalskimi prevozniki.
Taka odškodnina lahko zagotavlja pravično ravnotežje obstoječih interesov. Osebe, kot sta ti iz postopka v glavni stvari, so namreč glede na omejitev iz člena 22(1) Montrealske konvencije v položaju, ki ni niti bolj niti manj ugoden od položaja potnikov, ki sami utrpijo škodo zaradi zamude.
Letalskim prevoznikom je zagotovljeno, da njihova odgovornost ne more preseči omejitve „za vsakega potnika“, določene v tej določbi, saj odškodnina, priznana tem osebam, kot je bilo navedeno v točki 49 te sodbe, nikakor ne more preseči vsote vseh odškodnin, ki bi jih bilo mogoče priznati vsem zadevnim potnikom, če bi jih ti zahtevali posamično.
Iz navedenega sledi, da je treba na prvo vprašanje odgovoriti, da je treba Montrealsko konvencijo in zlasti njene člene 19, 22 in 29 razlagati tako, da je letalski prevoznik, ki je z delodajalcem oseb, ki so bile prepeljane kot potniki, kot je ta iz postopka v glavni stvari, sklenil pogodbo o mednarodnem prevozu, temu delodajalcu odgovoren za škodo, ki mu je nastala zaradi zamude letov, ki so se jih njegovi zaposleni udeležili v skladu s to pogodbo, in ki se nanaša na dodatne stroške, nastale navedenemu delodajalcu.
Drugo vprašanje
Predložitveno sodišče z drugim vprašanje, postavljenim za primer nikalnega odgovora na prvo vprašanje, v bistvu sprašuje, ali je treba člen 29 Montrealske konvencije razlagati tako, da ima delodajalec, kot je ta iz postopka v glavni stvari, pravico vložiti odškodninski zahtevek proti letalskemu prevozniku na podlagi, ki ni ta konvencija, zlasti na podlagi nacionalnega prava.
Glede na odgovor na prvo vprašanje na drugo vprašanje ni treba odgovoriti.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški, priglašeni za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

Konvencijo o poenotenju nekaterih pravil za mednarodni letalski prevoz, ki je bila sklenjena 28. maja 1999 v Montrealu in ki je bila v imenu Evropske skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2001/539/ES z dne 5. aprila 2001, zlasti njene člene 19, 22 in 29 je treba razlagati tako, da je letalski prevoznik, ki je z delodajalcem oseb, ki so bile prepeljane kot potniki, kot je ta iz postopka v glavni stvari, sklenil pogodbo o mednarodnem prevozu, temu delodajalcu odgovoren za škodo, ki mu je nastala zaradi zamude letov, ki so se jih njegovi zaposleni udeležili v skladu s to pogodbo, in ki se nanaša na dodatne stroške, nastale navedenemu delodajalcu.

Podpisi
(
*1
)   Jezik postopka: litovščina.