CELEX: 62020CJ0168
Zahtjev za prethodnu odluku
Slobodno kretanje osoba
Građanstvo Unije
Članak 21. UFEU‑a
Sloboda poslovnog nastana
Članak 49. UFEU‑a
Jednako postupanje
Direktiva 2004/38/EZ
Članak 24. stavak 1.
Propis Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske kojim se izdvajanje iz stečajne mase, u načelu cjelovito i automatsko, mirovinskih prava koja se temelje na mirovinskom fondu uvjetuje zahtjevom odobrenja dotičnog mirovinskog fonda u porezne svrhe
Postavljanje tog zahtjeva u postupku nesolventnosti građanina Unije koji je koristio svoje pravo slobodnog kretanja kako bi trajno obavljao djelatnost kao samozaposlena osoba u Ujedinjenoj Kraljevini
Mirovinska prava koja taj građanin Unije temelji na mirovinskom fondu osnovanom i odobrenom u porezne svrhe u njegovoj državi članici podrijetla
Isključenje tih mirovinskih prava iz navedenog izdvajanja iz stečajne mase
Primjena sustava izdvajanja iz stečajne mase na ta mirovinska prava koji je znatno manje povoljan za stečajnog dužnika

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članaka 21. i 49. UFEU‑a i Direktive 2004/38/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o pravu građana Unije i članova njihovih obitelji slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, o izmjeni Uredbe (EEZ) br. 1612/68 i stavlja[n]ju izvan snage direktiva 64/221/EEZ, 68/360/EEZ, 72/194/EEZ, 73/148/EEZ, 75/34/EEZ, 75/35/EEZ, 90/364/EEZ, 90/365/EEZ i 93/96/EEZ (
SL 2004., L 158, str. 77
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 42. i ispravak
SL 2016., L 87, str. 36
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između BJ i OV, u svojstvu stečajnih povjerenika osobe M (u daljnjem tekstu: povjerenici) i supruge osobe M, osobe MH, ILA‑e i osobe M (u daljnjem tekstu zajedno: osoba M i dr.) o zahtjevu povjerenikâ za uključivanje u stečajnu masu mirovinskih prava osobe M., irskog državljanina, koja se temelje na mirovinskom fondu uspostavljenom u Irskoj i odobrenom na temelju irskog poreznog prava.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uredba (EZ) br. 1346/2000
Člankom 3. Uredbe (EZ) br. 1346/2000 od 29. svibnja 2000. o stečajnom postupku (
SL 2000., L 160, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 19., svezak 3., str. 3.), naslovljenim „Međunarodna nadležnost”, u stavku 3. propisivalo se:
„Sudovi države članice unutar čijeg državnog područja se nalazi središte dužnikova glavnog interesa imaju nadležnost pri pokretanju stečajnog postupka. U slučaju trgovačkog društva ili pravne osobe, a u nedostatku dokaza o suprotnom, pretpostavlja se da je mjesto njihovog sjedišta ujedno i središte glavnog interesa.”
U skladu s člankom 4. iste uredbe, pod naslovom „Pravo koje se primjenjuje”:
„1.   Ako ova Uredba ne propisuje drugačije, pravo koje važi za stečajne postupke i njihove posljedice jest ono države članice na čijem državnom području su takvi postupci pokrenuti, a koja se u daljnjem tekstu navodi kao ‚država u kojoj je pokrenut postupak’.
2.   Pravom države u kojoj se pokreću postupci utvrđuju se uvjeti za pokretanje takvih postupaka, njihovo vođenje i njihovo okončanje. Posebno se utvrđuje sljedeće:
[…]
(b)
imovinu koja čini dio mase i postupanje s imovinom koju dužnik pribavi ili koja je na njega prenesena nakon pokretanja stečajnog postupka;
[…]”
Uredba br. 1346/2000 stavljena je izvan snage i zamijenjena Uredbom (EU) 2015/848 Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 2015. o postupku u slučaju nesolventnosti (
SL 2015., L 141, str. 19
. i ispravak
SL 2016., L 349, str. 9
.). Međutim, s obzirom na datum nastanka činjenica u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku, na njega se
ratione temporis
primjenjuje jedino Uredba br. 1346/2000.
Direktiva 2004/38
Člankom 24. Direktive 2004/38, naslovljenim „Jednako postupanje”, stavkom 1. propisuje se:
„Podložno specifičnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i sekundarnom pravu, svi građani Unije koji na temelju ove Direktive borave na državnom području države članice domaćina imaju pravo na postupanje koje je jednako postupanju prema državljanima te države članice unutar područja primjene Ugovora. […]”
Uredba (EU) br. 492/2011
Uvodna izjava 1. Uredbe (EU) br. 492/2011 Europskog parlamenta i Vijeća od 5. travnja 2011. o slobodi kretanja radnika u Uniji (
SL 2011., L 141, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 2., str. 264.) glasi:
„Uredba (EEZ) br. 1612/68 Vijeća od 15. listopada 1968. o slobodi kretanja radnika unutar Zajednice [(
SL 1968., L 257, str. 2
.)] nekoliko je puta značajno izmijenjena. U interesu jasnoće i racionalnosti tu je Uredbu potrebno kodificirati.”
U skladu s člankom 7. stavcima 1. i 2. Uredbe br. 492/2011:
„1.   Prema radniku koji je državljanin države članice ne smije se, zbog njegovog državljanstva, u drugoj državi članici postupati drukčije nego što se postupa prema domaćim radnicima kad je riječ o uvjetima zapošljavanja i rada, a posebno primicima od rada i otpuštanju te, ako postane nezaposlen, vraćanju na posao ili ponovnom zapošljavanju.
2.   Takav radnik uživa jednake socijalne i porezne povlastice kao domaći radnici.”
Pravo Ujedinjene Kraljevine
Pravila o učinku stečaja na mirovinska prava koja se temelje na odobrenim mirovinskim sustavima
Welfare Reform and Pensions Actom 1999 (Zakon iz 1999. o reformi socijalne zaštite i mirovina, u daljnjem tekstu: WRPA 1999), koji je stupio na snagu 29. svibnja 2000., u članku 11. određuje se:
„Učinak stečaja na mirovinska prava: odobreni sustavi
(1)
Ako se protiv osobe donese rješenje o otvaranju stečajnog postupka na temelju prijedloga za njegovo otvaranje podnesenog nakon stupanja ovog članka na snagu, sva mirovinska prava koja ta osoba ima na temelju odobrenog mirovinskog izdvajaju se iz stečajne mase te osobe.
(2)
U ovom članku ‚odobreni mirovinski sustav’ znači
(a)
mirovinski fond registriran na temelju članka 153. Finance Acta 2004 [Zakon o financijama iz 2004.];
[…]
(h)
svi mirovinski sustavi bilo koje naravi koji se mogu propisati uredbom ministra;
[…]”
U pogledu odobrenih mirovinskih sustava, povjerenici mogu, na temelju članka 15. WRPA‑e 1999, tužbom zahtijevati povrat mirovinskih doprinosa koji se smatraju „prekomjernim”.
Occupational and Personal Pension Schemes (Bankruptcy) (n
o
2) (Regulations) 2002 (Uredba br. 2 iz 2002. o strukovnim i osobnim mirovinskim sustavima (stečaj) (u daljnjem tekstu: Uredba 2/2002) u članku 2. stavku 1. točki (c) propisuje:
„Obuhvaćeni mirovinski sustavi:
(1)
Mirovinski sustavi obuhvaćeni za potrebe članka 11. stavka 2. točke (h) [WRPA 1999] (‚odobreni mirovinski sustavi’) su sustavi […]
[…]
(c)
na koje se primjenjuje članak 308A (Income Tax (Earnings and Pensions) Acta 2003) (Zakon iz 2003. o porezu na dohodak (plaće i mirovine)) (izuzeće doprinosa u inozemni mirovinski fond);
[…]”
Člankom 308A Income Tax (Earnings and Pensions) Acta 2003 (Zakon iz 2003. o porezu na dohodak (plaće i mirovine), u daljnjem tekstu: ITEPA) određuje se:
„Izuzeće doprinosa u inozemni mirovinski fond
(1)
Porez na dohodak na plaće ne duguje poslodavac koji uplaćuje doprinose u inozemni mirovinski fond, koji ispunjava uvjete, za zaposlenika koji je član migrant na kojeg se odnosi mirovinski fond.
(2)
U stavku (1):
‚inozemni mirovinski fond koji ispunjava uvjete’ i
‚član migrant na kojeg se odnosi mirovinski fond’
imaju isto značenje kao i u Prilogu 33. Zakonu o financijama iz 2004. (inozemni mirovinski fond: pogodnost za člana migranta).”
Pojam „inozemni mirovinski fond” (
overseas pension scheme
), u smislu članka 308A ITEPA‑e, u članku 150. stavku 7. Zakona o financijama iz 2004. definiran je kako slijedi:
„[…] ‚inozemni mirovinski fond’ definira se kao mirovinski fond (za razliku od registriranog mirovinskog fonda) koji
(a)
je osnovan u zemlji ili području izvan Ujedinjene Kraljevine, i
(b)
ispunjava sve uvjete koji su za potrebe ove glave obuhvaćeni uredbom koju su donijela porezna tijela (Board of Inland Revenue).”
Pension Schemes (Categories of Country and Requirements for Overseas Pension Schemes and Recognised Overseas Pension Schemes) Regulations 2006 [Uredba iz 2006. o mirovinskim fondovima (kategorije zemalja i potrebni uvjeti za inozemne mirovinske fondove i priznate inozemne mirovinske fondove)] propisuje da su uvjeti iz članka 150. stavka 7. točke (b) Zakona o financijama iz 2004. ispunjeni, među ostalim, ako je mirovinski fond strukovni mirovinski fond, ako u zemlji u kojoj ili na području u kojem je osnovan postoji tijelo koje nadzire strukovne mirovinske fondove i koje nadzire dotični fond i ako je fond priznat u porezne svrhe.
Kako bi se mogao kvalificirati kao „inozemni mirovinski fond koji ispunjava uvjete” (
qualifying overseas pension scheme
), u smislu članka 308A ITEPA‑e 2004 i tako mogao ulaziti u područje primjene članka 11. WRPA‑e 1999, inozemni mirovinski fond mora ispuniti uvjete navedene u točki 5. Priloga 33. Zakonu o financijama iz 2004. čijim se stavkom 1. određuje:
„Za potrebe ovog priloga, inozemni mirovinski fond je mirovinski fond koji ispunjava uvjete ako
(a)
upravitelj fonda prijavio je poreznim tijelima da je fond inozemni mirovinski fond te je podnio dokaze kojima se potvrđuje da je riječ o mirovinskom fondu koji ispunjava zahtjeve poreznih tijela,
b)
upravitelj fonda obvezao se prema poreznim tijelima da će ih obavijestiti ako program prestane biti inozemni mirovinski fond,
(c)
upravitelj fonda obvezao se prema poreznim tijelima da će ispuniti sve zahtjeve u vezi s traženim informacijama o kristalizaciji usluge naloženima upravitelju fonda, […]
[…]”
Pravila o učinku stečaja na mirovinska prava koja se temelje na neodobrenim mirovinskim sustavima
Člankom 12. WRPA‑e 1999 propisuje se:
„Učinak stečaja na mirovinska prava: neodobreni sustavi
(1)
Ministar može izravno ili neizravno uredbom odrediti da će se prava koja osoba ima na temelju neodobrenog mirovinskog sustava izuzeti iz imovine osobe u slučaju donošenja rješenja o otvaranju stečajnog postupka protiv te osobe […]
(2)
Uredbama donesenima na temelju ovog članka može se osobito propisati
(a)
izdvajanje prava koja proizlaze iz neodobrenog mirovinskog sustava iz vlasništva pojedinca,
(i)
rješenjem koje je imenovani sud donio o njegovu zahtjevu ili
(ii)
u skladu sa sporazumom koji ispunjava tražene uvjete koji su sklopili on i njegov povjerenik;
(b)
mogućnost da sud svoju odluku u vezi s takvim rješenjem temelji na
(i)
potrebama koje bi pojedinac i njegova obitelj mogli imati u budućnosti, i
(ii)
vjerojatnosti da će primati davanja (na ime mirovine ili ne) na temelju svojih prava koja proizlaze iz drugih mirovinskih sustava i (ako je to slučaj) u mjeri u kojoj se čini da ta davanja ispunjavaju takve potrebe; […]”
U skladu s člankom 12. stavkom 2. WRPA‑e 1999, članci 4. do 6. Uredbe 2/2002 omogućavaju stečajnom dužniku da od suda pred kojim je otvoren stečajni postupak zatraži da u cijelosti ili djelomično iz stečajne mase izdvoji prava koje on izvodi iz neodobrenog mirovinskog sustava, uzimajući u obzir potrebe koje bi on i njegova obitelj mogli imati u budućnosti ili da sa svojim povjerenikom ispregovara sporazum koji ispunjava tražene uvjete sa sličnim učinkom.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Prije nego što je proglašena nesolventnom osoba M obavljala je djelatnost građevinskog poduzetnika uglavnom, ako ne isključivo, u Irskoj, i to putem MMC‑a, društva irskog prava.
To društvo uspostavilo je 2002. godine, u zamjenu za uplatu jednokratne premije osobe M u iznosu od 6161256 eura, strukovni mirovinski fond u obliku osiguranja ugovorenog kod ILA‑e i uređen irskim pravom, na temelju kojeg će se davanja isplaćivati na dan umirovljenja osobe M ili njezine prijevremene smrti.
Dana 16. srpnja 2009. osoba M i njegova supruga osnovali su S Industries, društvo irskog prava, čiji je direktor bila osoba M do 14. travnja 2012. te zaposlenik od 1. prosinca 2009. do 31. siječnja 2011.
Javnom ispravom od 31. kolovoza 2009. S Industries je uspostavio mirovinski fond uređen irskim pravom, čiji su članovi trebali biti članovi osoblja toga društva, ali zapravo su jedini korisnici bili osoba M, njegova supruga i njihov sin RM (u daljnjem tekstu: mirovinski fond o kojem je riječ u glavnom postupku).
Taj fond je posebno oblikovan kako bi mogao biti odobren kao fond mirovinskih davanja kako je definiran irskim poreznim pravom.
Dopisom od 28. listopada 2009. irska porezna tijela obavijestila su osobu MH da je taj fond odobren kao fond mirovinskih davanja u svrhe irskog poreznog prava, s učinkom od 30. kolovoza 2009.
Aktom o prijenosu od 7. prosinca 2009. MMC je prenio osiguranje ugovoreno kod ILA‑e osobi MH, osobi M i supruzi kao direktorima mirovinskog fonda o kojemu je riječ u glavnom postupku kako bi se tim fondom osobi M osigurala prikladna mirovina s obzirom na ugovoreno osiguranje. Zbog toga je navedeno osiguranje bilo uključeno u mirovinski fond o kojem je riječ u glavnom postupku.
U studenome 2010., nakon sloma irskog tržišta nekretnina, društvo MMC likvidirano je u Irskoj na zahtjev National Asset Management Agency (Državna agencija za upravljanje imovinom, Irska), koji je preuzeo dugove toga društva upisane u računima Banke Irske.
Od veljače 2011. osoba M je djelomično živjela u Londonu (Ujedinjena Kraljevina). Od srpnja 2011. osoba M i supruga trajno su se preselili u London.
Tijekom razdoblja do 31. kolovoza 2011. direktori mirovinskog fonda o kojemu je riječ u glavnom postupku izvršili su nekoliko uplata u korist osobe M, koja je 2010. navršila 60 godina. Nakon njihova preseljenja u Ujedinjenu Kraljevinu u taj fond nije izvršena nijedna uplata u ime osobe M ili njegove supruge.
U trenutku svojega preseljenja u Ujedinjenu Kraljevinu osoba M imala je velike osobne dugove, osobito prema Državnoj agenciji za upravljanje imovinom, te je ukupan iznos potraživanja koja su opterećivala njezinu imovinu, prema mišljenju povjerenika, prelazio milijardu eura.
Aktom od 26. srpnja 2011. osoba M razriješena je svojega mandata kao direktor mirovinskog fonda o kojemu je riječ u glavnom postupku te su osoba MH i supruga osobe M ostali jedini direktori toga fonda.
Od kolovoza 2011. osoba M unajmila je urede u Londonu kako bi obavljala djelatnosti savjetovanja o transakcijama i gradnji nekretnina u Ujedinjenoj Kraljevini.
Dopisom od 26. ožujka 2012. porezni savjetnik osobe M obavijestio je irska porezna tijela da je njezino prebivalište sada u Londonu te je poreznim tijelima Velike Britanije podnio prijavu PDV‑a osobe M za razdoblje koje je završilo 31. srpnja 2012. te njegovu prijavu prihoda za razdoblje koje je završilo 5. travnja 2012.
Dana 13. travnja 2012. S Industries je registriran na temelju propisa Ujedinjene Kraljevine, i to Companies Acta 2006 (Zakon Ujedinjene Kraljevine o društvima iz 2006.), kao inozemno društvo s poslovnom jedinicom u Ujedinjenoj Kraljevini. Iz zahtjeva za registraciju toga društva proizlazi da je dan otvaranja te poslovne jedinice bio 1. prosinca 2011., da se njegovo sjedište nalazi u Londonu i da je osoba M njegov direktor, a njegova supruga direktorica i tajnik društva.
High Court of Justice (England & Wales) (Visoki sud, (Engleska i Wales), Ujedinjena Kraljevina) proglasio je nad osobom M stečaj 2. studenoga 2012. na njezin zahtjev, koji je ona podnijela istoga dana.
Zahtjevom koji su pred sud koji je uputio zahtjev podnijeli 1. studenoga 2018., povjerenici su zatražili uključivanje u stečajnu masu prava u vezi s osiguranjem uključenim u mirovinski fond o kojemu je riječ u glavnom postupku. Prema mišljenju povjerenika, to je osiguranje na dan 19. kolovoza 2020. imalo vrijednost od 8462870,24 eura, što osoba M osporava.
U svoju obranu osoba M i dr. ističu da se pravom Unije, osobito člancima 21., 45. i 49. UFEU‑a, člankom 24. Direktive 2004/38 te člankom 7. stavkom 2. Uredbe br. 492/2011 nalaže da se sva prava koja se temelje na mirovinskom fondu o kojemu je riječ u glavnom postupku izdvoje iz stečajne mase kao prava koja se temelje na odobrenom mirovinskom sustavu iz članka 11. WRPA‑e 1999. Podredno zahtijevaju da sud koji je uputio zahtjev naloži izuzeće navedenih prava iz stečajne mase na temelju članka 12. WRPA‑e 1999.
Sud koji je uputio zahtjev ističe, prije svega, da je, što se tiče odredbe Ujedinjene Kraljevine koja se primjenjuje na predmet o kojemu je riječ u glavnom postupku, nesporno da mirovinski fond o kojemu je riječ u glavnom postupku nije bio registriran kod poreznih tijela Ujedinjene Kraljevine na temelju članka 153. Zakona o financijama iz 2004. i da navedeni mirovinski fond stoga nije odobreni mirovinski sustav, poput onoga iz stavka 2. točke (a) članka 11. WRPA‑e 1999 čija se prava izdvajaju iz stečajne mase na temelju stavka 1. toga članka 11.
Taj sud usto navodi da je cilj članaka 11. do 16. WRPA‑e 1999 taj da se mirovinska prava oblikuju i da porezna pogodnost u vezi s njima bude odobrena kako bi pružila financijsku podršku pojedincima u okviru njihove buduće mirovine, a ne kako bi zaštitila financijske interese vjerovnika u slučaju stečaja pojedinaca prije njihove mirovine, i da se, osim u slučaju takozvanih „prekomjernih” doprinosa, ta prava izdvajaju iz stečajne mase.
Primjena članka 11. WRPA‑e 1999 općenito je ograničena na porezno odobrene fondove jer je jedno od obilježja tih fondova to da su davanja koja mogu biti isplaćena na temelju njih ograničena.
Nasuprot tomu, s obzirom na to da davanja koja mogu biti isplaćena na temelju neodobrenih fondova, poput onih iz članka 12. WRPA‑e 1999, nisu ograničena, to bi moglo, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, objasniti razlog zbog kojeg se ona ne izdvajaju u cijelosti iz stečajne mase nego samo u iznosu koji odgovara razumnim potrebama stečajnog dužnika i njegove obitelji i putem sporazuma stečajnih povjerenika ili suda koji pridržava diskrecijsku ovlast u tom pogledu.
Registracija na temelju članka 153. Zakona o financijama iz 2004. inozemnog mirovinskog fonda poput mirovinskog fonda o kojemu je riječ u glavnom postupku dovela bi do toga da je izdvajanje iz stečajne mase prava koja se temelje na tom fondu na temelju članka 11. stavka 1. WRPA‑e 1999 u načelu moguće. Dovela bi do poreznih pogodnosti, poput poreznog izuzeća doprinosa u fond te prihoda i kapitalne dobiti koji iz toga proizlaze, ali bi također prouzročila nepogodnosti, poput, osobito, ograničenja isplata koje bi fond mogao izvršiti a da ne nastane porezni dug.
Stoga takva registracija ne bi bila samo puka formalnost nego važan korak s ozbiljnim posljedicama.
Usto je očito da je vjerojatnije da su državljani država članica Europske unije mogli, više nego državljani Ujedinjene Kraljevine, steći mirovinska prava koja su dio sustavâ koji nisu registrirani na temelju članka 153. Zakona o financijama iz 2004.
U tom pogledu sud koji je uputio zahtjev smatra da direktori mirovinskog fonda osnovanog na način da ispunjava uvjete za odobrenje koji se zahtijevaju irskim poreznim zakonodavstvom, poput mirovinskog fonda o kojemu je riječ u glavnom postupku, ne moraju nužno željeti da taj fond ispunjava i uvjete za odobrenje koji se zahtijevaju poreznim zakonodavstvom Ujedinjene Kraljevine.
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da, s obzirom na to da ispunjava uvjete propisane Uredbom iz 2006. navedenom u točki 14. ove presude, mirovinski fond, osobito ako je riječ o strukovnom mirovinskom fondu koji nadzire tijelo sa sjedištem u zemlji ili na području u kojem je osnovan, može biti kvalificiran „inozemnim mirovinskim fondom” u smislu članka 150. stavka 7. Zakona o financijama iz 2004.
Međutim, s obzirom na to da direktori dotičnog mirovinskog fonda nisu poduzeli korake potrebne kako bi taj fond ispunio uvjete iz točke 5. 1 Priloga 33. Zakonu o financijama iz 2004., koji se, među ostalim, odnose na prijavu fonda poreznim tijelima Ujedinjene Kraljevine, dokazivanje tim tijelima da je riječ o mirovinskom fondu i na preuzimanje obveze da će poštovati određene zahtjeve obavještavanja tih tijela, navedeni fond ne može se kvalificirati „mirovinskim fondom koji ispunjava uvjete” u smislu članka 308A ITEPA‑e, tako da se prava koja se temelje na tom fondu ne izdvajaju iz stečajne mase na temelju članka 11. stavka 1. WRPA‑e 1999.
Iako je točno da te uvjete nije teško ispuniti i da u praksi ne znače poštovanje osobito teških uvjeta, za direktore mirovinskog fonda općenito nije previše zanimljivo da poduzmu korake potrebne kako bi taj fond mogao postati „mirovinski fond koji ispunjava uvjete” u smislu članka 308A ITEPA‑e.
Nije drukčije ni u situaciji, koja pak nije situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku, u kojoj doprinose u fond namjeravaju uplatiti članovi koji imaju prebivalište u Ujedinjenoj Kraljevini ili se doprinosi namjeravaju uplatiti za njihov račun.
Osim toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da, iako se mirovinski fond o kojemu je riječ u glavnom postupku može kvalificirati kao „neodobreni mirovinski fond” u smislu članka 12. WRPA‑e 1999, odredbe kojima se uređuje izdvajanje iz stečajne mase prava koja se temelje na takvom fondu manje su povoljne sa stajališta stečajnog dužnika time što se njima predviđa sustav koji manje štiti mirovinska prava stečajnog dužnika od onoga predviđenog u članku 11. WRPA‑e 1999 za odobrene mirovinske fondove.
Zatim, što se tiče analize situacije o kojoj je riječ u glavnom postupku u pogledu prava Unije, sud koji je uputio zahtjev smatra da je glavno pitanje koje se postavlja ono mogu li odredbe nacionalnog prava o izdvajanju mirovinskih prava iz stečajne mase imati ikakav utjecaj na pravo poslovnog nastana ili pak ulaze u doseg članka 49. UFEU‑a na nekoj drugoj osnovi.
Navedeni sud ističe da su M i dr. u tom pogledu tvrdili da nije nužno ni da dokažu da navedene odredbe nacionalnog prava mogu imati odvraćajući učinak na slobodu poslovnog nastana ni da uspoređuju situaciju radnika migranta u državi članici domaćinu i državi članici podrijetla.
Štoviše, važnije je usporediti situaciju radnika migranta u državi članici domaćinu i situaciju državljana u toj istoj državi članici. Isključenje mirovinskih prava iz stečajne mase osobe koja je koristila svoje pravo na slobodno kretanje jest „socijalna povlastica” zajamčena člankom 49. UFEU‑a u vezi s člankom 24. Direktive 2004/38.
Nasuprot tomu, pred sudom koji je uputio zahtjev, povjerenici ističu da odredbe nacionalnog prava o kojima je riječ u glavnom postupku, osobito one iz članka 11. WRPA‑e 1999, ne čine, čak i ako bi ih se smatralo takvima, prepreku pravu poslovnog nastana osobe M. Naime, očito je da je one nisu odvratile od toga da koristi to pravo. Usto nije bilo dokazano da bi te odredbe sveukupno bile manje povoljne od odgovarajućih odredaba irskog prava. Što se tiče članka 24. Direktive 2004/38, u svrhe primjene članka 21. UFEU‑a, osim ako nisu bile usklađene na razini prava Unije, valjalo bi uzeti u obzir razlikovanje nacionalnih zakonodavstava o nesolventnosti.
Naposljetku, sud koji je uputio zahtjev navodi da je došao do privremenog zaključka prema kojem utjecaj stečaja na mirovinska prava koje je osoba koja koristi pravo poslovnog nastana stekla u državi članici podrijetla kao samozaposlena osoba u drugoj državi članici prije nego što je nad njom bio proglašen stečaj ima dovoljno usku vezu s korištenjem navedenog prava da bi ulazio u doseg članka 49. UFEU‑a.
Taj sud smatra da se odredbe prava Ujedinjene Kraljevine u području izdvajanja mirovinskih prava iz stečajne mase, na temelju kojih se na cjelovitu zaštitu predviđenu u članku 11. WRPA‑e 1999 mogu pozivati samo oni koji izvode prava iz odobrenih mirovinskih sustava, iako nisu izričito oblikovani uzimajući u obzir državljanstvo, mogu odnositi na znatno veći udjel državljana država članica koji koriste svoje pravo poslovnog nastana u Ujedinjenoj Kraljevini nego na državljane Ujedinjene Kraljevine i stoga čine diskriminaciju u uživanju socijalne povlastice koja je zabranjena člankom 49. UFEU‑a i člankom 24. Direktive 2004/38.
Povrh toga, sud koji je uputio zahtjev smatra da se takva diskriminacija, ako bi je Sud utvrdio u odgovoru na njegova pitanja, može ukloniti tumačenjem članka 11. WRPA‑e 1999 usklađenog s pravom Unije kojim se proširuje primjena te odredbe na mirovinski fond koji su odobrila ili registrirala porezna tijela druge države članice jer bi i to tumačenje bilo u skladu sa zadanim ciljem dotičnih odredbi kojima se nastoji osigurati da mirovinska prava ne budu u cijelosti zaštićena u slučaju stečaja osim ako se temelje na sustavima koje su odobrila ili registrirala ili priznala nadležna porezna tijela u državi članici u kojoj su osnovani.
U tim je okolnostima High Court of Justice (England & Wales), Chancery (business and property courts, insolvency and companies list) (Visoki sud, Engleska i Wales, Odjel Chancery (sudovi za trgovačke sporove i vlasništvo, trgovački registar i registar nesolventnosti), Ujedinjena Kraljevina) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Ako je državljanin države članice koristio svoja prava na temelju članaka 21. i 49. UFEU‑a i [Direktive 2004/38] preselivši ili poslovno se nastanivši […] u Ujedinjenoj Kraljevini, je li u skladu s tim odredbama to da članak 11. WRPA‑e iz 1999. izdvajanje mirovinskih prava iz stečajne mase, uključujući prava koja [se temelje] na mirovinskom fondu, uključujući fondove koji su osnovani i odobreni u porezne svrhe u drugoj državi članici, uvjetuje time da je mirovinski fond u vrijeme otvaranja stečajnog postupka registriran na temelju članka 153. [Zakona o financijama iz 2004.] ili obuhvaćen člankom 2. [Uredbe 2/2002] te stoga odobren u porezne svrhe u Ujedinjenoj Kraljevini?
2.
Je li za odgovor na [to] […] pitanje relevantno ili potrebno:
(a)
utvrditi je li se pojedinac u Ujedinjenu Kraljevinu preselio kako bi, prije svega, proglasio stečaj u Ujedinjenoj Kraljevini?
(b)
uzeti u obzir (i) jamstva koja su stečajnom dužniku dostupna u pogledu neodobrenih mirovinskih fondova u smislu članka 12. WRPA‑e iz 1999. i (ii) mogućnost stečajnih povjerenika da potražuju iznose povezane s odobrenim mirovinskim sustavima?
(c)
uzeti u obzir zahtjeve kojima podliježu mirovinski fondovi koji su registrirani i odobreni u porezne svrhe u Ujedinjenoj Kraljevini?”
O prethodnim pitanjima
Uvodna očitovanja
Uvodno, kao prvo, valja istaknuti da je, kao što je to primijetio i sud koji je uputio zahtjev, Sud i dalje nadležan na temelju članka 86. stavka 2. Sporazuma o povlačenju Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske iz Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju (
SL 2020., L 29, str. 7
., u daljnjem tekstu: Sporazum o povlačenju) donijeti prethodnu odluku na ovaj zahtjev jer je podnesen prije isteka prijelaznog razdoblja, odnosno razdoblja koje je isteklo 31. prosinca 2020.
Usto, s obzirom na to da je nesporno da je osoba M građanin Unije zbog svojega irskog državljanstva, koja je, u skladu s pravom Unije, koristila svoje pravo da boravi u Ujedinjenoj Kraljevini prije isteka navedenog prijelaznog razdoblja te da tamo i dalje boravi nakon tog razdoblja, ona ima pravo, na temelju članka 10. stavka 1. točke (a) Sporazuma o povlačenju, na zaštitu koju pruža taj sporazum.
Tako u skladu s člankom 25. stavkom 1. Sporazuma o povlačenju, osoba M, kao samozaposlena osoba, u svojoj „državi domaćinu”, odnosno Ujedinjenoj Kraljevini, uz iznimku ograničenja navedenih u člancima 51. i 52. UFEU‑a, koja nisu relevantna u okviru glavnog predmeta, ima, među ostalim, prava zajamčena člankom 49. UFEU‑a, a među njima „pravo pokretanja i obavljanja djelatnosti kao samozaposlene osobe”.
Kao drugo, s obzirom na to da sud koji je uputio zahtjev traži odgovor na svoja pitanja u pogledu članaka 21. i 49. UFEU‑a te članka 24. stavka 1. Direktive 2004/38, valja odrediti koje su od tih odredaba primjenjive u situaciji poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku.
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, sadržaj članka 21. stavka 1. UFEU‑a, u kojemu se općenito navodi pravo svakog građanina Unije da se kreće i slobodno boravi na teritoriju država članica, odražava se u članku 45. UFEU‑a u pogledu slobode kretanja radnika, članku 49. UFEU‑a u pogledu slobode poslovnog nastana i članku 56. UFEU‑a u pogledu slobodnog pružanja usluga. Slijedom toga, ako glavni predmet ulazi u doseg članka 45. UFEU‑a, članka 49. UFEU‑a ili članka 56. UFEU‑a, nije nužno da Sud odluči o tumačenju članka 21. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu, među ostalim, presude od 11. rujna 2007., Schwarz i Gootjes‑Schwarz,
C‑76/05
,
EU:C:2007:492
, t.
34.
i od 11. rujna 2007., Komisija/Njemačka,
C‑318/05
,
EU:C:2007:495
, t.
35.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, sloboda poslovnog nastana državljana države članice na državnom području druge države članice obuhvaća pristup i obavljanje djelatnosti samozaposlene osobe (presude od 21. veljače 2006., Ritter‑Coulais,
C‑152/03
,
EU:C:2006:123
, t.
19.
i od 14. ožujka 2019., Jacob i Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
, t.
21.
i navedena sudska praksa).
Državljani država članica osobito imaju pravo, izravno na temelju Ugovora, napustiti državu članicu podrijetla kako bi otišli na državno područje druge države članice i ondje boravili s ciljem obavljanja gospodarske djelatnosti (presuda od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française i gouvernement wallon,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
, t.
44.
).
S obzirom na ta načela valja utvrditi da glavni predmet nedvojbeno ulazi u doseg članka 49. UFEU‑a.
Naime, nesporno je da je osoba M, prije nego što je nad njom proglašen stečaj u Ujedinjenoj Kraljevini, napustila Irsku u kojoj je obavljala gospodarsku djelatnost kao samozaposlena osoba, uglavnom, čak isključivo, na irskom tržištu, s ciljem trajnog nastanjenja u Ujedinjenoj Kraljevini kako bi tamo obavljala tu istu djelatnost na tržištu te države.
Osim toga, glavnim postupkom obuhvaćena su mirovinska prava koja osoba M temelji na mirovinskom fondu, a koja proizlaze iz djelatnosti kao samozaposlene osobe u njegovoj državi članici podrijetla, prije nego što se nastanila u državi članici domaćinu (vidjeti po analogiji presudu od 14. ožujka 2019., Jacob i Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
, t.
22.
).
Iz toga proizlazi da je jasno da se članak 49. UFEU‑a primjenjuje na činjenice poput onih o kojima je riječ u glavnom postupku, tako da, u skladu sa sudskom praksom navedenom u točki 61. ove presude, nije nužno da Sud odluči o tumačenju članka 21. UFEU‑a.
Isto vrijedi u pogledu članka 24. stavka 1. Direktive 2004/38, koji odražava članak 18. UFEU‑a time što se njime utvrđuje načelo nediskriminacije na temelju državljanstva, koje se primjenjuje na sve građane Unije koji borave na državnom području države članice domaćina na temelju te direktive.
Naime, s obzirom na to da se članak 24. stavak 1. Direktive 2004/38, prema svojem tekstu, primjenjuje samo „[p]odložno specifičnim odredbama koje su izričito predviđene u Ugovoru i sekundarnom pravu”, ta odredba ne primjenjuje se samostalno ako postoji posebno pravilo o nediskriminaciji predviđeno UFEU‑om koje je primjenjivo na dotičnu situaciju (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2020., Jobcenter Krefeld,
C‑181/19
,
EU:C:2020:794
, t.
78.
i navedenu sudsku praksu).
Međutim, iz sudske prakse proizlazi da se načelo nediskriminacije na temelju državljanstva provodi posebnim pravilom, među ostalim, u području slobodnog kretanja radnika, člankom 45. UFEU‑a, u području slobode poslovnog nastana, člankom 49. UFEU‑a, i u području slobodnog pružanja usluga člancima 56. do 62. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presude od 24. svibnja 2011., Komisija/Luksemburg,
C‑51/08
,
EU:C:2011:336
, t.
80.
i od 18. lipnja 2019., Austrija/Njemačka,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
, t.
40.
i navedenu sudsku praksu).
Budući da je situacija o kojoj je riječ u glavnom postupku jasno obuhvaćena načelom zabrane diskriminacije na temelju državljanstva koje je u području slobode poslovnog nastana provedeno posebnim pravilom sadržanim u članku 49. UFEU‑a, nije nužno da sud odluči o tumačenju članka 24. stavka 1. Direktive 2004/38.
Zbog toga prethodna pitanja treba ispitati samo s obzirom na članak 49. UFEU‑a.
Stoga valja smatrati da svojim dvama pitanjima, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 49. UFEU‑a tumačiti na način da mu se protivi odredba prava države članice koja izdvajanje, u načelu cjelovito i automatsko, iz stečajne mase mirovinskih prava koja se temelje na mirovinskom fondu uvjetuje zahtjevom da u trenutku stečaja dotični fond bude odobren u porezne svrhe u toj državi članici ako se taj zahtjev postavlja u situaciji u kojoj građanin Unije – koji je prije svojega stečaja koristio svoje pravo na slobodno kretanje nastanjujući se stalno u toj istoj državi kako bi tamo obavljao gospodarsku aktivnost kao samozaposlena osoba – temelji svoja mirovinska prava na mirovinskom fondu koji je osnovan i odobren u porezne svrhe u njegovoj državi članici podrijetla.
Postojanje ograničenja slobode poslovnog nastana
Uvodno valja podsjetiti na to da, kao što to proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, se predmet o kojemu je riječ u glavnom postupku odnosi na irskog državljanina, osobu M nad kojom otvoren stečajni postupak u Ujedinjenoj Kraljevini u skladu s člankom 3. Uredbe br. 1346/2000 jer se ona tamo preselila i tamo premjestila središte svojih glavnih interesa nakon premještanja svojih djelatnosti u sektoru nekretnina prije nego što je tamo nad njom proglašen stečaj.
U tom pogledu valja naglasiti da činjenica, da se u skladu s pravilom o pravu koje se primjenjuje, propisanim u članku 4. Uredbe br. 1346/2000, članak 11. WRPA‑e 1999 primjenjuje kao pravilo koje ulazi u
lex fori concursus
, nikako ne znači da ta odredba ne podliježe nadzoru u pogledu njezine usklađenosti s temeljnim slobodama zajamčenima UFEU‑om.
Naime, iako je materijalno pravo nesolventnosti, s obzirom na to da nije bilo predmet usklađivanja na razini prava Unije, do sada ostalo u nadležnosti država članica, one su ipak dužne izvršavati tu nadležnost uz poštovanje prava Unije, uključujući temeljne slobode zajamčene UFEU‑om.
Kao što to pojašnjava sud koji je uputio zahtjev, pravila prava Ujedinjene Kraljevine u području nesolventnosti koja uređuju imovinu koja čini stečajnu masu predviđaju u bitnome dvije vrste zaštite mirovinskih prava stečajnog dužnika.
Prva zaštita, koju M i dr. nazivaju „zlatna zaštita”, propisana u članku 11. WRPA‑e 1999 za prava koja se temelje na „odobrenim mirovinskim sustavima” dio kojih su mirovinski fondovi registrirani na temelju članka 153. Zakona o financijama iz 2004. i „inozemni mirovinski fondovi koji ispunjavaju uvjete” u smislu članka 308A ITEPA‑e, cjelovita je zaštita jer su u načelu sva mirovinska prava izdvojena iz stečajne mase i automatski, s obzirom na to da stečajni dužnik ima pravo na takvo izdvajanje jer su uvjeti poreznih propisa ispunjeni u pogledu dotičnog fonda iako, u okviru zaštite predviđene člankom 11. WRPA‑e 1999, s jedne strane, takozvane „prekomjerne” doprinose povjerenici mogu potraživati u korist stečajne mase a, s druge strane, ograničene su isplate koje direktor fonda može izvršiti a da pritom ne nastane porezni dug.
Nasuprot tomu, druga zaštita, koju M i dr. nazivaju „brončana zaštita”, propisana u članku 12. WRPA‑e 1999 za prava koja se temelje na „neodobrenim mirovinskim sustavima”, djelomična je zaštita, jer se mirovinska prava izdvajaju iz stečajne mase samo do iznosa budućih potreba stečajnog dužnika i njegove obitelji, i diskrecijska, jer korist od tog izdvajanja mora zahtijevati stečajni dužnik, a može je odobriti stečajni povjerenik ili se može odobriti rješenjem o izdvajanju koje je donio sud kojemu je pridržana diskrecijska ovlast u tom pogledu.
Što se tiče pitanje sadržava li, u situaciji poput one u glavnom predmetu, članak 11. WRPA‑e 1999, time što se njime odbija izdvajanje mirovinskih prava iz stečajne mase kako je predviđeno tom odredbom, ograničenje slobode poslovnog nastana iz članka 49. UFEU‑a, valja istaknuti da se tim člankom osigurava povlastica nacionalnog tretmana državljanima države članice koji žele obavljati djelatnost kao samozaposlena osoba u drugoj državi članici i zabranjuje svaka diskriminacija na temelju državljanstva koja je prepreka pristupu ili izvršavanju takve djelatnosti. Tako je zabranjeno svako ometanje djelatnosti kao samozaposlene osobe državljana drugih država članica koje se sastoji od različitog postupanja prema državljanima drugih država članica u odnosu na državljane, predviđeno zakonodavnom, regulatornom ili upravnom odredbom države članice ili koje rezultira primjenom takve odredbe ili administrativnih praksi (vidjeti u tom smislu presudu od 8. lipnja 1999., Meeusen,
C‑337/97
,
EU:C:1999:284
, t.
27.
).
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je ustaljena sudska praksa da se pravilom o jednakom postupanju iz članka 45. UFEU‑a i iz članka 7. Uredbe br. 492/2011 zabranjuje ne samo izravna diskriminacija na temelju državljanstva nego i svi drugi neizravni oblici diskriminacije koji, primjenom drugih kriterija razlikovanja, stvarno dovode do istog rezultata (presuda od 10. listopada 2019., Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
, t.
23.
i navedena sudska praksa).
Sud je u tom kontekstu pojasnio da se odredba nacionalnog prava, iako je primjenjiva na sve radnike bez obzira na njihovo državljanstvo, mora smatrati neizravno diskriminatornom ako po samoj svojoj prirodi može više naštetiti radnicima državljanima drugih država članica nego domaćim radnicima i ako stoga postoji opasnost da radnike državljane drugih država članica stavlja u osobito nepovoljan položaj, osim ako je objektivno opravdana i proporcionalna cilju koji se želi postići (presuda od 10. listopada 2019., Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
, t.
24.
i navedena sudska praksa).
Da bi se neku odredbu moglo označiti kao neizravno diskriminatornu, nije nužno da ona vlastite državljane stavlja u povoljniji položaj ili da samo državljane drugih država članica, a ne i vlastite, stavlja u nepovoljniji položaj (presuda od 5. prosinca 2013., Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken,
C‑514/12
,
EU:C:2013:799
, t.
27.
).
U odnosu na to nije potrebno ni utvrditi utječe li sporna odredba u praksi na znatno veći dio radnika migranata. Dovoljno je utvrditi može li ta odredba imati takav učinak (presuda od 18. prosinca 2014., Larcher,
C‑523/13
,
EU:C:2014:2458
, t.
33.
; vidjeti u tom smislu i presudu od 2. travnja 2020., PF i dr.,
C‑830/18
,
EU:C:2020:275
, t.
31.
i
32.
).
Iako su načela koja se utvrđuju sudskom praksom na koju se podsjeća u točkama 80. do 84. ove presude, koja je u srži argumentacije koju ističe osoba M i koju sud koji je uputio zahtjev u okviru svoje privremene ocjene u glavnom predmetu u biti smatra relevantnom, razvijena nakon, među ostalim, presude od 23. svibnja 1996., O’Flynn (
C‑237/94
,
EU:C:1996:206
, t.
21.
), u posebnom okviru pravila o jednakom postupanju utvrđenom kako u članku 45. UFEU‑a tako i u članku 7. Uredbe br. 492/2011, ona se ne primjenjuju samo na zaposlene radnike migrante nego se primjenjuju i,
mutatis mutandis
, u okviru članka 49. UFEU‑a, na samozaposlene radnike migrante, poput osobe M (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2019., Jacob i Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
, t.
23.
).
Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda, sve odredbe Ugovora koje se odnose na slobodno kretanje osoba imaju za cilj građanima Unije olakšati obavljanje profesionalnih djelatnosti svih vrsta na području Unije te se protive mjerama koje bi te građane mogle staviti u nepovoljniji položaj ako neku gospodarsku djelatnost žele obavljati na državnom području druge države članice (presuda od 21. veljače 2006., Ritter‑Coulais,
C‑152/03
,
EU:C:2006:123
, t.
33.
i od 1. travnja 2008., Gouvernement de la Communauté française i gouvernement wallon,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
, t.
44.
i navedena sudska praksa).
S obzirom na načela utvrđena sudskom praksom na koju se podsjeća u točkama 80. do 84. ove presude, valja utvrditi, poput, u biti, suda koji je uputio zahtjev, da, iako se bez razlike primjenjuje na radnike migrante i domaće radnike, isključenje pogodnosti članka 11. WRPA‑e 1999, zbog same prirode te odredbe i, osobito, toga što se njome ne dopušta zahtijevati odobrenje inozemnog mirovinskog fonda nakon stečaja, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da ispita, u praksi može pogoditi znatno veći udio radnika migranata nego domaćih radnika i slijedom toga može biti puno nepovoljnija za prve, tako da se ta nacionalna odredba treba smatrati neizravno diskriminatornom, osim ako nije objektivno opravdana i proporcionalna cilju koji se njome nastoji postići.
Naime, kao što je to izložio sud koji je uputio zahtjev, samozaposleni radnici migranti u pravilu imaju zaštitu predviđenu u članku 11. WRPA‑e 1999 u dijelu koji se odnosi na njihova mirovinska prava koja se temelje na mirovinskim fondovima koji su osnovani i u koje su uplaćivali u Ujedinjenoj Kraljevini jer će se, najčešće, zbog poreznih pogodnosti koje iz toga proizlaze na temelju poreznog prava Ujedinjene Kraljevine ti fondovi registrirati na temelju članka 153. Zakona o financijama iz 2004. i slijedom toga biti odobreni u porezne svrhe u Ujedinjenoj Kraljevini.
Nasuprot tomu, s obzirom na to da samozaposleni radnici migranti raspolažu u većini slučajeva mirovinskim pravima koja se temelje na mirovinskim fondovima koji su osnovani i odobreni u porezne svrhe u njihovoj državi članici podrijetla ili u drugoj državi članici u kojoj su biti gospodarski aktivni, a koji u pravilu neće biti odobreni u porezne svrhe u Ujedinjenoj Kraljevini, uzimajući u obzir i nemogućnost podnošenja zahtjeva za odobrenje nakon stečaja za te iste fondove, a što je na sudu da provjeri, mirovinska prava koja se temelje na tim fondovima najčešće će imati samo zaštitu predviđenu u članku 12. WRPA‑e 1999 za neodobrene mirovinske sustave, koja je znatno ograničenija.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, direktori takvih mirovinskih fondova u pravilu ne poduzimaju potrebne korake, čak i ako ih kao takve nije teško ispuniti, kako bi ti fondovi bili odobreni i u Ujedinjenoj Kraljevini radi ispunjavanja pojedinačnih potreba određenih njihovih članova registracijom dotičnog fonda na temelju članka 153. Zakona o financijama iz 2004. ili ispunjenjem potrebnih uvjeta da bi oni činili „mirovinske fondove koji ispunjavaju uvjete” u smislu članka 308A ITEPA‑e.
Međutim, sud koji je uputio zahtjev navodi da registracija, na temelju članka 153. Zakona o financijama iz 2004., inozemnih mirovinskih fondova poput onog o kojemu je riječ u glavnom postupku, u načelu jest moguća, ali je korak koji može dovesti do ozbiljnih posljedica jer se njime uvode određene nepogodnosti, osobito u pogledu ograničenja isplata koje taj fond može izvršiti a da ne nastane porezni dug.
Taj sud također primjećuje da, iako u praksi uvjeti koji se zahtijevaju da bi se takvi inozemni mirovinski fondovi odobrili kao „mirovinski fond koji ispunjava uvjete” u smislu članka 308A ITEPA‑e ne pretpostavljaju poštovanje osobito teških zahtjeva, općenito direktori tih fondova ipak nisu previše zainteresirani da poduzmu potrebne korake kako bi oni ispunili tražene uvjete, osim ako, a što nije slučaj u predmetu o kojem je riječ u glavnom postupku, članovi koji su se nastanili u Ujedinjenoj Kraljevini ne žele uplatiti doprinose u fond ili se to želi učiniti za njihov račun.
U tim okolnostima valja zaključiti da se članak 11. WRPA‑e 1999, time što u načelu cjelovito i automatsko izdvajanje mirovinskih prava iz stečajne mase uvjetuje zahtjevom prethodne pribave odobrenja u porezne svrhe mirovinskog fonda na kojem se temelje ta prava, uključujući kada je riječ, kao u predmetu o kojemu je riječ u glavnom postupku, o mirovinskom fondu koji je osnovan i već odobren u državi članici podrijetla dotičnog građanina Unije prije njegovog stalnog nastanjivanja u Ujedinjenoj Kraljevini, protivi pravilu o jednakom postupanju utvrđenom u članku 49. UFEU‑a i, slijedom toga, čini prepreku slobodi poslovnog nastana koja je zabranjena tom odredbom, osim ako je ta prepreka opravdana u pogledu prava Unije.
Takav zaključak nije doveden u pitanje argumentima koje su istaknuli povjerenici.
Kao prvo, valja odbiti argument, koji se u bitnome temelji na ustaljenoj sudskoj praksi Suda i, osobito na točkama 24. i 25. presude od 27. siječnja 2000., Graf (
C‑190/98
,
EU:C:2000:49
), prema kojem se ne može tvrditi da nacionalni propis o kojemu je riječ u glavnom postupku može odvratiti samozaposlenog radnika da koristi svoje pravo poslovnog nastana ako, u slučaju kasnijeg stečaja u državi članici domaćinu, njegova mirovinska prava možda neće imati odgovarajuću zaštitu jer je u trenutku korištenja te slobode stečaj bio budući i hipotetski događaj koji treba smatrati previše neizvjesnom i neizravnom okolnosti u smislu te sudske prakse.
Naime, odgovarajuća zaštita, u slučaju stečaja, mirovinskih prava koje je građanin Unije stekao u državi članici podrijetla faktor je o kojem taj građanin može voditi računa prilikom donošenja odluke o preseljenju u drugu državu članicu kako bi tamo trajno obavljao profesionalnu djelatnost, osobito ako je taj građanin već stekao mirovinska prava u svojoj državi članici podrijetla ili drugoj državi članici u kojoj je bio gospodarski aktivan.
Slijedom toga, stečaj samozaposlenog gospodarski aktivnog radnika migranta, iako u pravilu predstavlja budući i hipotetski događaj u trenutku u kojem taj radnik izvršava svoje pravo slobodnog kretanja ne može se smatrati previše neizvjesnom i neizravnom okolnosti da bi se isključilo da nacionalna mjera o kojoj je riječ u glavnom postupku može biti prepreka slobodi poslovnog nastana.
Kao drugo, ne može se prihvatiti ni argumentacija prema kojoj osoba koja se dobrovoljno preseli u drugu državu članicu kako bi tamo proglasila svoj stečaj ili, znajući za svoj mogući stečaj u toj državi, ne može ni u kojem slučaju moći osporavati sustav nesolventnosti u toj državi članici koji čini
lex fori concursus
, na temelju temeljne slobode zajamčene UFEU‑om.
Naime, čak i pod pretpostavkom da je osoba M, time što se nastanila u Ujedinjenoj Kraljevini, imala namjeru tamo proglasiti svoj stečaj kako bi, među ostalim ili poglavito, mogla koristiti određene pogodnosti koje se pravom Ujedinjene Kraljevine dodjeljuju u slučaju nesolventnosti, poput relativno kratkog roka od dvanaest mjeseci nakon kojeg je stečajni dužnik u načelu oslobođen stečaja, iako bi taj rok, prema tvrdnjama povjerenika, u Irskoj iznosio dvanaest godina, valja utvrditi da spis kojim Sud raspolaže ne sadržava nijedan element na temelju kojeg se u slučaju osobe M može zaključiti da postoji „zlouporaba prava” ili bilo kakva „prijevara” u smislu sudske prakse Suda (vidjeti osobito presudu od 9. ožujka 1999., Centros,
C‑212/97
,
EU:C:1999:126
, t.
24.
).
Međutim, nesporno je da je osoba M prije svojega stečaja zaista premjestila središte svojih glavnih interesa iz Irske u Ujedinjenu Kraljevinu prihvaćajući usto sve posljedice takvog izbora uključujući podlijeganje poreznom zakonodavstvu te zemlje, što pak također za posljedicu ima da su sudovi Ujedinjene Kraljevine nadležni za otvaranje postupka nesolventnosti koji se na nju odnosi u skladu s člankom 3. Uredbe br. 1346/2000, tako da joj se ne može ni prigovoriti da je počinila „forum shopping”.
Kao treće, prema mišljenju povjerenika, osoba M ne može pozivanjem na temeljnu slobodu provoditi „cherry picking”, koji joj omogućava da stvori sustav nesolventnosti „à la carte” time što bira elemente sustava nesolventnosti predviđene pravom Ujedinjene Kraljevine koji su za nju povoljni i odbijajući one koji su za nju manje povoljni jer bi takav pristup negativno utjecao na koristan učinak Uredbe br. 1346/2000.
U tom pogledu, osim onoga što je već navedeno u točkama 75. i 76. ove presude, valja istaknuti da, iako je članak 11. WRPA‑e 1999 dio puno šire skupine pravila Ujedinjene Kraljevine koja se odnose na nesolventnost, od kojih su određena povoljnija za stečajnog dužnika od drugih, ta odredba mora, zbog toga što se njome predviđa sustav zaštite mirovinskih prava koja se temelje na odobrenim mirovinskim sustavima koji su znatno povoljniji za stečajnog dužnika od sustava predviđenog u članku 12. WRPA‑e 1999 koji se primjenjuje na mirovinska prava koja se temelje na neodobrenim mirovinskim sustavima, biti usklađena kao takva s temeljnim pravima.
Kao četvrto i posljednje, također treba odbiti argumentaciju prema kojoj članak 11. WRPA‑e 1999 ne ulazi u doseg članka 49. UFEU‑a jer se taj članak 11. primjenjuje tek nakon što je korištena sloboda poslovnog nastana, odnosno u trenutku stečaja radnika migranta. Usto, mogućnost postojanja prepreke ne može se dovesti pitanje samo zbog puke činjenice da navedeni članak 11. zbog toga nije imao odvraćajući učinak na osobu M jer se ona nastanila u Ujedinjenoj Kraljevini unatoč tom članku.
U tom pogledu valja istaknuti da nemogućnost za radnika migranta da nakon stečaja podnese zahtjev kako bi se njegova mirovinska prava nastala iz mirovinskog fonda odobrenog u njegovoj državi članici podrijetla ili u drugoj državi članici u kojoj je bio gospodarski aktivan mogla izdvojiti, u načelu cjelovito i automatski, iz stečajne mase, kao što je predviđeno u članku 11. WRPA‑e 1999, na prvi pogled može učiniti manje privlačnim to da takav radnik migrant koristi svoju slobodu poslovnog nastana trajnim nastanjivanjem u Ujedinjenoj Kraljevini, a da pritom ne treba razmatrati je li, u situaciji o kojoj je riječ u glavnom postupku, to osobu M zbog postojanja tog propisa odvratilo od toga da se nastani u Ujedinjenoj Kraljevini.
Povrh toga, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, članci ugovora koji se odnose na slobodu kretanja roba, osoba, usluga i kapitala predstavljaju temeljne odredbe za Uniju te je svaka prepreka toj slobodi, pa makar bila i male važnosti, zabranjena (presuda od 5. prosinca 2013., Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken,
C‑514/12
,
EU:C:2013:799
, t.
34.
i navedena sudska praksa).
Postojanje opravdanja ograničenja slobode poslovnog nastana
Kao što je to navedeno u točki 93. ove presude, članak 11. WRPA‑e 1999, time što u načelu cjelovito i automatsko izdvajanje mirovinskih prava iz stečajne mase uvjetuje zahtjevom prethodne pribave odobrenja u porezne svrhe mirovinskog fonda na kojima se ta prava temelje, uključujući kada je riječ, kao u glavnom predmetu, mirovinskom fondu osnovanom i već odobrenom u državi članici podrijetla dotičnog građanina Unije, protivan je pravilu o jednakom postupanju utvrđenom u članku 49. UFEU‑a i stoga čini prepreku slobodi poslovnog nastana zabranjenu tom odredbom, osim ako je ta prepreka opravdana u pogledu prava Unije, a što stoga valja ispitati.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da se ograničenje temeljne slobode zajamčene UFEU‑om može prihvatiti samo pod uvjetom da predmetna nacionalna mjera odgovara važnom razlogu u općem interesu, da je prikladna za jamčenje ostvarenja cilja koji se njome nastoji ostvariti i da se njome ne prelazi ono što je nužno za njegovo postizanje (presuda od 3. veljače 2021., Fussl Modestraße Mayr,
C‑555/19
,
EU:C:2021:89
, t.
52.
i navedena sudska praksa).
Osim toga, s obzirom na to da članak 11. WRPA‑e 1999 jest ograničenje slobode poslovnog nastana zbog svoje neizravne diskriminatornosti na temelju državljanstva, takvo ograničenje dopušteno je samo ako je objektivno opravdano i proporcionalno cilju koji se želi postići (presuda od 10. listopada 2019., Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
, t.
24.
i navedena sudska praksa).
Međutim, s obzirom na to da ispitivanje objektivne opravdanosti ograničenja o kojemu je riječ u glavnom postupku odgovara u biti onome koje se odnosi na moguće opravdanje na temelju važnog razloga u općem interesu, iz toga slijedi da se ta dva ispitivanja moraju provesti na isti način (vidjeti u tom smislu presudu od 3. veljače 2021., Fussl Modestraße Mayr,
C‑555/19
,
EU:C:2021:89
, t.
105.
).
Postojanje važnog razloga u općem interesu kojim se može opravdati ograničenje slobode poslovnog nastana
Uvodno valja utvrditi da vlada Ujedinjene Kraljevine nije dostavila pisana očitovanja u okviru ovog postupka i da iz uputa službe za nesolventnost proizlazi da, prema mišljenju tog javnog tijela Ujedinjene Kraljevine, postoji obveza jednakog postupanja prema mirovinskim fondovima priznatima ili odobrenima u državama članicama, tako da se prava koja se temelje na tim fondovima moraju moći izdvojiti iz stečajne mase, kao što je predviđeno u članku 11. WRPA‑e 1999, na temelju čega se može zaključiti, kao što to tvrdi osoba M, da se, prema ocjeni navedene službe, nejednako postupanje o kojemu je riječ ne može opravdati s obzirom na važan razlog u općem interesu.
Osim toga, iako sud koji je uputio zahtjev u odluci kojom se upućuje zahtjev ne analizira na poseban način moguće opravdanje ograničenja s obzirom na važan razlog u općem interesu, taj sud ističe, što se tiče cilja članka 11. WRPA‑e 1999, da su mirovinska prava oblikovana i da se porezna pogodnost u vezi s njima odobrava kako bi dala financijsku potporu pojedincima u okviru njihove buduće mirovine, a ne kako bi zaštitila vjerovnike u slučaju stečaja pojedinaca prije njihove mirovine i da se, osim u slučajevima takozvanih „prekomjernih” doprinosa, ta prava izdvajaju iz stečajne mase.
Uzimajući u obzir taj cilj, Europska komisija u biti tvrdi da se kao važan razlog u općem interesu može razmotriti cilj socijalne politike povezan s jamstvom, za stečajnog dužnika, određene razine mirovinskih prava kako bi mu se omogućilo da raspolaže odgovarajućim iznosom i kako bi tako izbjegao da ne postane opterećenje za državu.
Iako se, pod uvjetom provjere suda koji je uputio zahtjev, može zaključiti da postoji takav važan razlog u općem interesu, čini se da bi se on morao precizirati u pogledu posebnog cilja članka 11. WRPA‑e 1999 kao cilj kojim se nastoji zajamčiti pravedna ravnoteža između odgovarajuće zaštite interesa stečajnog dužnika i zašite financijskih interesa vjerovnika stečajnog dužnika koji žele barem djelomično naplatiti svoje potraživanje u stečajnoj masi.
Proporcionalnost ograničenja slobode poslovnog nastana
Iako cilj uravnotežene zaštite nužno suprotstavljenih interesa stečajnog dužnika i njegovih vjerovnika u pogledu mirovinskih prava stečajnog dužnika, koji se nastoji postići člankom 11. WRPA‑e 1999, može biti važan razlog u općem interesu, potrebno je još, kao što je to već navedeno u točki 107. ove presude, kako bi ograničenje slobode poslovnog nastana koje sadržava ta nacionalna odredba moglo biti opravdano, da je ono prikladno za osiguranje ostvarenja postavljenog cilja i da se njime ne nadilazi ono što je nužno za njegovo postizanje.
Osobito se postavlja pitanje je li ograničenje slobode poslovnog nastana koje sadržava članak 11. WRPA‑e 1999 prikladno za ostvarenje zadanog cilja i ne nadilazi li ono što je nužno da ga postigne time što ta odredba ograničava u načelu cjelovito i automatsko izdvajanje iz stečajne mase koje se njime predviđa samo na mirovinska prava nastala samo iz mirovinskih sustava odobrenih u porezne svrhe u Ujedinjenoj Kraljevini, uz isključenje, osobito, mirovinskih prava koja se temelje na mirovinskim sustavima koji nisu odobreni u porezne svrhe u Ujedinjenoj Kraljevini nego u drugoj državi članici Unije, poput države članice podrijetla radnika migranta čija su mirovinska prava sporna, koja se djelomično i diskrecijski izdvajaju iz stečajne mase na temelju članka 12. WRPA‑e 1999.
U tom pogledu na sudu koji je uputio zahtjev bit će da ocijeni je li, kada je riječ o mirovinskim sustavima koji su u porezne svrhe već odobreni u državi članici Unije, ali ne u Ujedinjenoj Kraljevini, zahtjev dodatnog odobrenja poreznih tijela Ujedinjene Kraljevine koje prethodi stečaju takvih mirovinskih sustava – kao uvjet koji mora biti ispunjen kako bi dotična mirovinska prava mogla biti izdvojena kako je predviđeno u članku 11. WRPA‑e 1999 – proporcionalan zadanom cilju te odredbe.
U vezi s tim valja navesti da, iako se takvim zahtjevom nastoji ograničiti izdvajanje iz stečajne mase prava koja se temelje na mirovinskim sustavima koji su uređeni i nadzirani, on može nadilaziti ono što je nužno jer ima za učinak da isključi izdvajanje mirovinskih prava koja se temelje na mirovinskim fondovima odobrenima u državi članici, a ne u Ujedinjenoj Kraljevini, iako su i ti fondovi uređeni i nadzirani, premda možda samo na drukčiji način.
Osim toga, na sudu koji je uputio zahtjev bit će da ocijeni postoji li poveznica između poreznih pravila koja se odnose na uređenje i nadzor mirovinskih fondova i svrhe nacionalne odredbe o kojoj je riječ, koja je očito ta da u postupku nesolventnosti zajamči pravednu ravnotežu između interesa stečajnog dužnika povezanih s izdvajanjem njegovih mirovinskih prava iz stečajne mase i interesa vjerovnika povezanih s maksimalnim uključivanjem tih prava u stečajnu masu.
Naime, zahtjev poreznog odobrenja mirovinskog fonda kao uvjeta za korištenje određenih poreznih pogodnosti povezanih s doprinosima u takav fond i davanjima koja se iz njega isplaćuju čini se lišenim poveznice s postavljanjem tog istog zahtjeva izvan svakog poreznog konteksta kao uvjet za u načelu cjelovito i automatsko izdvajanje iz stečajne mase predviđeno u članku 11. WRPA‑e 1999, osobito ako, kao što je to slučaj u situaciji o kojoj je riječ u glavnom postupku, stečajni dužnik ne zahtijeva nijednu od tih poreznih pogodnosti.
Drugim riječima, ako se, u poreznom kontekstu, zahtjev odobrenja mirovinskog sustava može opravdati kako bi se mogle ograničiti i nadzirati porezne pogodnosti koje su s njime povezane, takva veza mogla bi izostati kada se takav zahtjev postavlja u posebnom kontekstu nesolventnosti, osobito u pogledu pravila koja određuju imovinu koja čini stečajnu masu.
Osim toga, ako je, a što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri, cilj tog zahtjeva za odobrenje u porezne svrhe jamčenje da mirovinski sustav na kojem stečajni dužnik temelji prava sustav koji je na određeni način javan, tako da ta prava nisu zlouporabom oduzeta od vjerovnika stečajnog dužnika, navedena odredba nadilazila bi ono što je nužno ako bi se potvrdilo da, kao što to tvrdi Komisija, pravo Ujedinjene Kraljevine o nesolventnosti predviđa da je stečajni dužnik prilikom otvaranja postupka nesolventnosti dužan prijaviti povjerenicima svu svoju imovinu, uključujući mirovinska prava koja bi se mogla temeljiti na inozemnom mirovinskom sustavu.
Usto, ako, kao što to tvrde povjerenici, nalaganje obveze odobrenja u Ujedinjenoj Kraljevini prije stečaja inozemnog mirovinskog fonda koji je već odobren u državi članici kako bi se britanskim poreznim tijelima omogućilo da provjere je li mirovinski sustav o kojemu je riječ inozemni mirovinski fond koji je zaista odobren, takva obveza mogla bi nadilaziti ono što je nužno. Naime, ako, kao što je to slučaj u situaciji o kojoj je riječ u glavnom postupku, porezna tijela države članice u kojoj je mirovinski fond osnovan u pisanom obliku i nedvojbeno potvrde da je taj fond odobren u skladu s poreznim zakonodavstvom te države članice, propisivanje nadzora kojim se nastoji osigurati da je to odobrenje zaista dano bilo bi suvišno i čini se neproporcionalno jer su i porezna tijela država članica vezana dužnošću međusobnog povjerenja.
Naposljetku, očito je neproporcionalno i ograničenje koje sadržava članak 11. WRPA‑e 1999 ako, a što je također na sudu da ispita, uvjet poreznog odobrenja mora obvezno biti ispunjen najkasnije u trenutku prijave stečaja, isključujući tako da stečajni dužnik zatraži odobrenje inozemnog mirovinskog fonda o kojemu je riječ nakon toga datuma kako bi mogao uživati pogodnost izdvajanja iz stečajne mase prava koja se temelje na tom fondu, koje se predviđa tom odredbom.
S obzirom na prethodna razmatranja, na postavljena pitanja valja odgovoriti da članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi odredba prava države članice koja u načelu cjelovito i automatsko izdvajanje mirovinskih prava koja se temelje na mirovinskom fondu iz stečajne mase uvjetuje zahtjevom da u trenutku stečaja dotični fond bude odobren u porezne svrhe u toj državi ako se taj uvjet postavlja u situaciji u kojoj građanin Unije koji je prije svojega stečaja koristio svoje pravo slobodnog kretanja time što se trajno nastanio u toj istoj državi, kako bi tamo obavljao gospodarsku djelatnost kao samozaposlena osoba, izvodi svoja mirovinska prava iz mirovinskog fonda osnovanog i odobrenog u porezne svrhe u njegovoj državi članici podrijetla, osim ako je ograničenje slobode poslovnog nastana koje sadržava navedena nacionalna odredba opravdano jer odgovara važnom razlogu u općem interesu, prikladno je za ostvarenje zadanog cilja i ne nadilazi ono što je nužno kako bi se postigao taj cilj.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (treće vijeće) odlučuje:

Članak 49. UFEU‑a treba tumačiti na način da mu se protivi odredba prava države članice koja u načelu cjelovito i automatsko izdvajanje mirovinskih prava koja se temelje na mirovinskom fondu iz stečajne mase uvjetuje zahtjevom da u trenutku stečaja dotični fond bude odobren u porezne svrhe u toj državi ako se taj uvjet postavlja u situaciji u kojoj građanin Unije koji je prije svojega stečaja koristio svoje pravo slobodnog kretanja time što se trajno nastanio u toj istoj državi, kako bi tamo obavljao gospodarsku djelatnost kao samozaposlena osoba, izvodi svoja mirovinska prava iz mirovinskog fonda osnovanog i odobrenog u porezne svrhe u njegovoj državi članici podrijetla, osim ako je ograničenje slobode poslovnog nastana koje sadržava navedena nacionalna odredba opravdano jer odgovara važnom razlogu u općem interesu, prikladno je za ostvarenje zadanog cilja i ne nadilazi ono što je nužno kako bi se postigao taj cilj.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: engleski