CELEX: 62015TJ0559
Ārpuslīgumiskā atbildība
Kopējā ārpolitika un drošības politika
Ierobežojoši pasākumi pret Irānu
Līdzekļu iesaldēšana
Prasītājas nosaukuma iekļaušana un saglabāšana to personu un vienību sarakstā, kurām piemēro ierobežojošus pasākumus
Morālais kaitējums

Tiesvedības priekšvēsture
Šī lieta ir saistīta ar ierobežojošiem pasākumiem, kas noteikti nolūkā izdarīt spiedienu uz Irānas Islāma Republiku, lai tā pārtrauktu kodoldarbības, kas rada kodolieroču izplatīšanas un kodolieroču nesēju sistēmu izstrādes risku (turpmāk tekstā – “kodolieroču izplatīšana”).
Prasītāja
Post Bank Iran
ir saskaņā ar Irānas tiesībām dibināta sabiedrība, kas sniedz pasta bankas pakalpojumus.
Apvienoto Nāciju Organizācijas Drošības padome 2010. gada 9. jūnijā pieņēma Rezolūciju 1929 (2010), ar ko paplašināta to ierobežojošo pasākumu darbības joma, kuri noteikti 2006. gada 27. decembra Rezolūcijā 1737 (2006), 2007. gada 24. marta Rezolūcijā 1747 (2007) un 2008. gada 3. marta Rezolūcijā 1803 (2008), un ieviesti papildu ierobežojošie pasākumi pret Irānas Islāma Republiku.
Ar Padomes Lēmumu 2010/413/KĀDP (2010. gada 26. jūlijs), ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Kopējo nostāju 2007/140/KĀDP (
OV 2010, L 195, 39. lpp.
), prasītājas nosaukums tika iekļauts šī lēmuma II pielikumā ietvertajā sarakstā.
Līdz ar to prasītājas nosaukums tika iekļauts arī Padomes Regulas (EK) Nr. 423/2007 (2007. gada 19. aprīlis) par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu (
OV 2007, L 103, 1. lpp.
) V pielikumā ietvertajā sarakstā.
Prasītājas nosaukuma iekļaušana šī sprieduma 5. punktā minētajā sarakstā stājās spēkā datumā, kad
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
tika publicēta Padomes Īstenošanas regula (ES) Nr. 668/2010 (2010. gada 26. jūlijs), ar ko īsteno 7. panta 2. punktu Regulā (EK) Nr. 423/2007 (
OV 2010, L 195, 25. lpp.
), proti, 2010. gada 27. jūlijā. Tā rezultātā tika iesaldēti prasītājas līdzekļi un saimnieciskie resursi (turpmāk tekstā – “ierobežojošie pasākumi”).
Prasītājas nosaukuma iekļaušana šī sprieduma 4. un 5. punktā minētajos sarakstos tika pamatota šādi:
“[Prasītāja] no Irānas iekšzemes bankas ir kļuvusi par banku, kas sekmē Irānas starptautisko tirdzniecību. Darbojas
Bank Sepah
(minēta [Drošības padomes Rezolūcijā] 1747) interesēs, veicot
Bank Sepah
darījumus un slēpjot
Bank Sepah
saistību ar darījumiem, lai apietu sankcijas. [Prasītāja] 2009. gadā veicināja darījumus
Bank Sepah
interesēs starp Irānas aizsardzības nozares pārstāvjiem un aizjūras labuma guvējiem. Ir sekmējusi darījumus ar Ziemeļkorejas
Tranchon Commercial Bank
fasādes uzņēmumu, par kuru zināms, ka tas veicina ar ieroču izplatīšanu saistītus darījumus starp Irānu un Ziemeļkoreju.”
Ar 2010. gada 29. jūlija vēstuli Eiropas Savienības Padome informēja prasītāju par tās nosaukuma iekļaušanu šī sprieduma 4. un 5. punktā minētajos sarakstos. Šo pēdējo tiesību aktu kopijas tika iekļautas vēstules pielikumā.
Ar 2010. gada 12. septembra vēstuli prasītāja lūdza Padomei pārskatīt tās nosaukuma iekļaušanu konkrētajos sarakstos, ņemot vērā informāciju, kuru tā bija iesniegusi Padomei.
Ar Lēmumu 2010/644/KĀDP (2010. gada 25. oktobris), ar kuru groza Lēmumu 2010/413 (
OV 2010, L 281, 81. lpp.
), Padome, pārskatījusi prasītājas situāciju, saglabāja tās nosaukumu Lēmuma 2010/413 II pielikumā ietvertajā sarakstā ar šādu turpmāk norādīto pamatojumu, un šī saglabāšana stājās spēkā tajā pašā dienā.
“[Prasītāja] no Irānas iekšzemes bankas ir kļuvusi par banku, kas sekmē Irānas starptautisko tirdzniecību. Darbojas
Bank Sepah
(minēta [Drošības padomes Rezolūcijā 1747) interesēs, veicot
Bank Sepah
darījumus un slēpjot
Bank Sepah
saistību ar darījumiem, lai apietu sankcijas. [Prasītāja] 2009. gadā veicināja darījumus
Bank Sepah
interesēs starp Irānas aizsardzības nozares pārstāvjiem un aizjūras labuma guvējiem. Ir sekmējusi darījumus ar Ziemeļkorejas
Tranchon Commercial Bank
fasādes uzņēmumu, par kuru zināms, ka tas veicina ar ieroču izplatīšanu saistītus darījumus starp Irānu un Ziemeļkoreju.”
Pieņemot Padomes Regulu (ES) Nr. 961/2010 (2010. gada 25. oktobris), ar ko paredz ierobežojošus pasākumus pret Irānu un atceļ Regulu Nr. 423/2007 (
OV 2010, L 281, 1. lpp.
), prasītājas nosaukums tika iekļauts minētās regulas VIII pielikumā ietvertajā sarakstā no 2010. gada 27. oktobra.
2010. gada 28. oktobra vēstulē, ko prasītāja saņēma 2010. gada 29. oktobrī, Padome informēja prasītāju, ka pēc tās situācijas pārskatīšanas, ievērojot 2010. gada 12. septembra vēstulē paustos apsvērumus, ir jāturpina tai piemērot ierobežojošos pasākumus.
Ar 2010. gada 28. decembra vēstuli prasītāja noliedza faktus, kurus attiecībā uz to bija izvirzījusi Padome. Īstenojot savas tiesības uz aizstāvību, prasītāja lūdza atļaut piekļūt lietas materiāliem.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2011. gada 7. janvārī, prasītāja cēla prasību, būtībā lūdzot atcelt šī sprieduma 4. un 5. punktā minētos sarakstus, ciktāl tie attiecas uz prasītāju. Šī prasība tika reģistrēta ar numuru T‑13/11.
Ar 2011. gada 22. februāra vēstuli Padome iesniedza prasītājai ar to saistītos izrakstus no dalībvalstu iesniegtajiem priekšlikumiem iekļaušanai sarakstā, kas ir ietverti Padomes pavadvēstulēs ar atsauces numuriem 13413/10 EXT 5, 13414/10 EXT 5 un 6723/11.
Ar 2011. gada 29. jūlija vēstuli prasītāja vēlreiz apstrīdēja Padomes tai inkriminēto faktu patiesumu.
Ar Lēmumu 2011/783/KĀDP (2011. gada 1. decembris), ar kuru groza Lēmumu 2010/413(
OV 2011, L 319, 71. lpp.
), un Īstenošanas regulu (ES) Nr.°1245/2011 (2011. gada 1. decembris), ar kuru īsteno Regulu Nr. 961/2010 (
OV 2011, L 319, 11. lpp.
), Padome pēc prasītājas situācijas pārskatīšanas saglabāja tās nosaukumu Lēmuma 2010/413, kurā grozījumi izdarīti ar Lēmumu 2010/644, II pielikumā un Regulas Nr. 961/2010 VIII pielikumā ietvertajos sarakstos, un šī saglabāšana stājās spēkā attiecīgi 2011. gada 1. un 2. decembrī.
2011. gada 5. decembra vēstulē Padome informēja prasītāju, ka ir jāturpina tai piemērot ierobežojošos pasākumus.
Ar 2012. gada 13. janvāra vēstule prasītāja vēlreiz lūdza atļaut piekļūt lietas materiāliem.
Padomes Lēmums 2012/35/KĀDP (2012. gada 23. janvāris), ar kuru groza Lēmumu 2010/413 (
OV 2012, L 19, 22. lpp.
), stājās spēkā tā pieņemšanas dienā. Ar minētā lēmuma 1. panta 7. punktu no šī pēdējā minētā datuma tika grozīts Lēmuma 2010/413 20. pants, tostarp iekļaujot tajā jaunu kritēriju, kas saistīts ar Irānas valdībai sniegtu atbalstu, tostarp finansiālo atbalstu.
Ar 2012. gada 21. februāra vēstuli Padome nosūtīja prasītājai dokumentus, kas saistīti ar “[..] 2011. gada 1. decembra lēmumu saglabāt spēkā attiecībā uz [to] noteiktos ierobežojošos pasākumus”.
Pieņemot Padomes Regulu (ES) Nr. 267/2012 (2012. gada 23. marts) par ierobežojošiem pasākumiem pret Irānu un Regulas Nr. 961/2010 atcelšanu (
OV 2012, L 88, 1. lpp.
), minētās regulas 23. panta 2. punkta d) apakšpunktā tika iekļauts jauns kritērijs, kas saistīts ar Irānas valdībai sniegto tostarp finansiālo atbalstu. Turklāt prasītājas nosaukums šī sprieduma 10. punktā jau izklāstīto iemeslu dēļ tika iekļauts Regulas Nr. 267/2012 IX pielikumā ietvertajā sarakstā (turpmāk tekstā kopā ar sarakstiem, kas ietverti Lēmuma 2010/413, kurā grozījumi izdarīti ar Lēmumu 2010/644, II pielikumā un Regulas Nr. 961/2010 VIII pielikumā – “attiecīgie saraksti”), sākot no 2012. gada 24. marta.
Ar procesuālo rakstu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2012. gada 4. jūnijā, prasītāja pielāgoja savus prasījumus lietā T‑13/11, lai tos būtībā attiecinātu uz visu attiecīgo sarakstu atcelšanu, ciktāl tie attiecas uz prasītāju.
Ar 2013. gada 6. septembra spriedumu Iran Insurance/Padome (
T‑13/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:402
) Vispārējā tiesa tostarp atcēla attiecīgos sarakstus, ciktāl tie attiecas uz prasītāju, jo tie nebija pamatoti ar pierādījumiem. Tā kā apelācijas sūdzība par šo spriedumu netika iesniegta, tas kļuva galīgs un ieguva
res judicata
spēku.
Ar Lēmumu 2013/661/KĀDP (2013. gada 15. novembris), ar kuru groza Lēmumu 2010/413 (
OV 2013, L 306, 18. lpp.
), un Īstenošanas regulu (ES) Nr. 1154/2013 (2013. gada 15. novembris), ar ko īsteno Regulu (ES) Nr. 267/2012 (
OV 2013, L 306, 3. lpp.
), Padome saglabāja spēkā attiecībā uz prasītāju noteiktos ierobežojošos pasākumus, pamatojoties uz jaunu kritēriju, kas saistīts ar Irānas valdībai sniegto tostarp finansiālo atbalstu. Minētie tiesību akti stājās spēkā 2013. gada 16. novembrī, dienā, kad tie tika publicēti
Oficiālajā Vēstnesī
.
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 29. janvārī, prasītāja cēla prasību atcelt 2013. gada 15. novembra tiesību aktus, ar kuriem tika saglabāti spēkā attiecībā uz to noteiktie ierobežojošie pasākumi. Šī prasība tika reģistrēta ar numuru T‑68/14.
Ar 2016. gada 3. maija spriedumu Post Bank Iran/Padome (
T‑68/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:263
) Vispārējā tiesa šo prasību noraidīja un piesprieda prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar 2015. gada 25. jūlija vēstuli prasītāja iesniedza Padomei iepriekšēju lūgumu par to zaudējumu atlīdzību, kas esot radušies prasītājai atbilstoši Īstenošanas regulai Nr. 668/2010 un Lēmumam 2010/413 piemēroto ierobežojošo pasākumu dēļ. Padome uz šo vēstuli neatbildēja.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 25. septembrī, prasītāja cēla šo prasību. Lietu saistības dēļ lieta tika nodota izskatīšanai Vispārējās tiesas pirmajai palātai.
2016. gada 2. februārī Padome iesniedza iebildumu rakstu.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2016. gada 16. martā, Eiropas Komisija lūdza atļauju iestāties šajā lietā Padomes prasījumu atbalstam.
Attiecīgi 2016. gada 12. aprīlī un 4. maijā Padome un prasītāja iesniedza savus apsvērumus saistībā ar pieteikumu par iestāšanos lietā.
Ar Vispārējās tiesas bijušās pirmās palātas priekšsēdētāja 2016. gada 18. maija lēmumu. kas pieņemts saskaņā ar Vispārējās tiesas Reglamenta 144. panta 4. punktu, Komisijai tika atļauts iestāties šajā lietā.
2016. gada 27. maijā prasītāja iesniedza repliku.
2016. gada 22. jūlijā Padome iesniedza atbildes rakstu uz repliku.
2016. gada 19. jūlijā Komisija iesniedza iestāšanās rakstu. Attiecīgi 2016. gada 7. septembrī un 13. oktobrī Padome un prasītāja iesniedza savus apsvērumus par šo iestāšanās rakstu.
Pēc tiesneša referenta priekšlikuma Vispārējā tiesa (pirmā palāta) noteica procesa organizatorisko pasākumu, proti, uzklausīt lietas dalībniekus par iespējamu tiesvedības apturēšanu, kamēr tiks pieņemts Tiesas nolēmums, ar kuru tiks pabeigta tiesvedība lietā C‑45/15 P
Safa Nicu Sepahan
/Padome. Galvenie lietas dalībnieki savus apsvērumus šajā ziņā iesniedza noteiktajā termiņā.
Tā kā, piemērojot Reglamenta 27. panta 5. punktu, Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts, tiesnesis referents tagad darbojas pirmajā palātā, kurai attiecīgi tika nodota šī lieta.
Ņemot vērā galveno lietas dalībnieku apsvērumus, Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs ar 2016. gada 10. oktobra lēmumu nolēma apturēt tiesvedību šajā lietā.
Pēc 2017. gada 30. maija sprieduma Safa Nicu Sepahan/Padome (
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
) pasludināšanas Vispārējā tiesa (pirmā palāta) pēc tiesneša referenta priekšlikuma noteica procesa organizatorisko pasākumu, proti, uzklausīt lietas dalībniekus par to, kādas sekas, toprāt, minētajam spriedumam ir attiecībā uz šo lietu. Galvenie lietas dalībnieki savus apsvērumus šajā ziņā iesniedza noteiktajā termiņā. Savos apsvērumos prasītāja tostarp norādīja, ka atsakās no saviem prasījumiem par kaitējuma atlīdzību, ciktāl tie attiecas uz materiālo zaudējumu atlīdzināšanu.
Neviens no galvenajiem lietas dalībniekiem noteiktajā termiņā nebija lūdzis rīkot tiesas sēdi mutvārdu paskaidrojumu uzklausīšanai atbilstoši Reglamenta 106. panta 1. punktam.
2017. gada 15. decembrī Vispārējā tiesa, piemērojot Reglamenta 28. pantu un pamatojoties uz pirmās palātas ierosinājumu, nolēma nodot šo lietu izskatīšanai paplašinātā iztiesāšanas sastāvā.
Pēc tiesneša referenta priekšlikuma Vispārējā tiesa nolēma sākt tiesvedības mutvārdu daļu, saņemt galveno lietas dalībnieku apsvērumus par šīs lietas iespējamu apvienošanu ar lietu T‑558/15
Iran Insurance
/Padome tiesvedības mutvārdu daļā un uzdot lietas dalībniekiem dažus jautājumus. Lietas dalībnieki šos lūgumus izpildīja noteiktajos termiņos.
Ar 2018. gada 9. februāra lēmumu Vispārējās tiesas pirmās palātas priekšsēdētājs nolēma apvienot šo lietu un lietu T‑558/15 tiesvedības mutvārdu daļā.
Lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz Vispārējās tiesas uzdotajiem mutvārdu jautājumiem tika uzklausīti 2018. gada 20. marta tiesas sēdē. Savās atbildēs prasītāja tostarp precizēja 2013. gada 6. septembra spriedumā Post Bank Iran/Padome (
T‑13/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:402
) konstatēto prettiesiskumu, uz kuru tā ir atsaukusies savas prasības par zaudējumu atlīdzību pamatošanai, un par to tika izdarīta attiecīga norāde tiesas sēdes protokolā.
Pēc prasījumu grozīšanas (skat. šī sprieduma 40. punktu) prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
–
piespriest Padomei samaksāt tai kā atlīdzību par morālo kaitējumu, kas tai, piemērojot Lēmumu 2010/644, Regulu Nr. 961/2010, Lēmumu 2011/783, Īstenošanas regulu Nr. 1245/2011 un Regulu Nr. 267/2012, laikā no 2010. gada jūlija līdz 2013. gada novembrim nodarīts tās nosaukuma prettiesiskās iekļaušanas attiecīgajos sarakstos dēļ, zaudējumu atlīdzību 1000000 EUR apmērā;
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padomes prasījumi Vispārējai tiesai būtībā ir šādi:
–
noraidīt prasību daļēji kompetences to izskatīt neesamības dēļ un pārējā daļā – kā acīmredzami nepamatotu;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz prasību noraidīt kopumā.
Juridiskais pamatojums
Par Vispārējās tiesas kompetenci izskatīt šo lietu
[Ar labojumu, kas izdarīts ar 2019. gada 21. marta rīkojumu] Atbildes rakstā uz repliku Padome ir norādījusi, ka daļā, kurā prasītāja savu prasību atlīdzināt zaudējumus ir balstījusi uz tās nosaukuma iekļaušanas Lēmuma 2010/413, kurā grozījumi izdarīti ar Lēmumu 2010/644, II pielikumā ietvertajā sarakstā prettiesiskumu, Vispārējai tiesai nav kompetences izskatīt šo prasību, jo LESD 275. panta otrajā daļā tai nav paredzēta kompetence izskatīt prasību atlīdzināt zaudējumus, kas balstīta uz kopējā ārpolitikā un drošības politikā (KĀDP) ietilpstoša akta prettiesiskumu.
Rakstveida atbildēs uz Vispārējās tiesas jautājumiem (šī sprieduma 43. punkts) prasītāja apgalvo, ka Padomes iebilde par nepieņemamību nav pieņemama, jo tā ir izvirzīta novēloti, un ka tā nav pamatota, jo KĀDP tiesību akti šajā lietā ir tikuši īstenoti ar regulām, kas pieņemtas atbilstoši LESD 215. pantam.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka iebilde par nepieņemamību, kas ir izvirzīta atbildes uz repliku posmā, lai gan tā varēja tikt izvirzīta jau aizstāvības posmā, ir uzskatāma par novēlotu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 18. februāris, Jannatian/Padome,
T‑328/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:86
,
29.
punkts). Šobrīd izskatāmā iebilde par nepieņemamību, kuru Padome varēja izvirzīt jau iebildumu raksta posmā, ir novēlota un tādējādi – nepieņemama.
Tomēr atbilstoši Reglamenta 129. pantam Vispārējā tiesa, uzklausījusi lietas dalībniekus, var jebkurā laikā pēc savas ierosmes lemt par to, vai pastāv kāds absolūts šķērslis tiesas procesam, kuru skaitā saskaņā ar judikatūru ir arī Eiropas Savienības tiesas kompetence izskatīt prasību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1980. gada 18. marts, Ferriera Valsabbia u.c./Komisija,
154/78, 205/78, 206/78, no 226/78 līdz 228/78, 263/78, 264/78, 31/79, 39/79, 83/79 un 85/79
,
EU:C:1980:81
,
7.
punkts, un 1998. gada 17. jūnijs, Svenska Journalistförbundet/Padome,
T‑174/95
,
EU:T:1998:127
,
80.
punkts).
No LES 24. panta 1. punkta otrās daļas sestā teikuma un LESD 275. panta pirmās daļas izriet, ka Tiesai principā nav kompetences attiecībā uz primāro tiesību noteikumiem KĀDP jomā un tiesību aktiem, kuri pieņemti, pamatojoties uz šiem noteikumiem. Tikai īpašā izņēmuma gadījumā saskaņā ar LESD 275. panta otro daļu Savienības tiesām ir kompetence KĀDP jomā. Šī kompetence ietver, pirmkārt, kontroli pār to, kā tiek ievērots LES 40. pants, un, otrkārt, personu celtās prasības atcelt tiesību aktu saskaņā ar nosacījumiem, kas paredzēti LESD 263. panta ceturtajā daļā, par ierobežojošiem pasākumiem, kurus KĀDP ietvaros ir noteikusi Padome. Savukārt LESD 275. panta otrajā daļā Tiesai nav piešķirta nekāda kompetence izskatīt prasību par zaudējumu atlīdzību (spriedums, 2016. gada 18. februāris, Jannatian/Padome,
T‑328/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:86
,
30.
punkts).
No tā izriet, ka prasība par zaudējumu atlīdzību, ar kuru tiek lūgts atlīdzināt zaudējumus, kas iespējami nodarīti KĀDP jomā pieņemta akta dēļ, neietilpst Vispārējās tiesas kompetencē (spriedums, 2016. gada 18. februāris, Jannatian/Padome,
T‑328/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:86
,
31.
punkts).
Turpretī Vispārējā tiesa vienmēr ir atzinusi savu kompetenci izskatīt prasību par tādu zaudējumu atlīdzību, kas personai vai vienībai, iespējams, nodarīti attiecībā uz to saskaņā ar LESD 215. pantu noteikto ierobežojošo pasākumu dēļ (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 11. jūlijs, Sison/Padome,
T‑47/03
, nav publicēts,
EU:T:2007:207
,
232.
–
251.
punkts, un 2014. gada 25. novembris, Safa Nicu Sepahan/Padome,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
,
45.
–
149.
punkts).
Šajā lietā ierobežojošie pasākumi, kas attiecībā uz prasītāju noteikti attiecīgi ar Lēmumu 2010/644 un Lēmumu 2011/783, tika ieviesti ar Regulu Nr. 961/2010, Īstenošanas regulu Nr. 1245/2011 un Regulu Nr. 267/2012, kas pieņemtas saskaņā ar LESD 215. pantu.
No tā izriet, ka, lai arī Vispārējai tiesai nav kompetences izskatīt prasītājas prasību par zaudējumu atlīdzību daļā, kurā tās mērķis ir panākt to zaudējumu atlīdzību, kas tai esot radušies Lēmumā 2010/644 un Lēmumā 2011/783 tai piemēroto ierobežojošo pasākumu dēļ, tai tomēr ir kompetence izskatīt šo pašu prasību daļā, kurā tās mērķis ir panākt to zaudējumu atlīdzību, kas tai radušies šo pasākumu īstenošanas ar Regulu Nr. 961/2010, Īstenošanas regulu Nr. 1245/2011 un Regulu Nr. 267/2012 (turpmāk tekstā – “apstrīdētie tiesību akti”) dēļ.
Līdz ar to šī prasība ir jāizvērtē tikai daļā, kurā tā attiecas uz to zaudējumu atlīdzību, kas prasītājai iespējami radušies tādēļ, ka ar apstrīdētajiem tiesību aktiem ir ieviesti ierobežojošie pasākumi, kas attiecībā uz to noteikti Lēmumā 2010/644 un Lēmumā 2011/783.
Par prasības pieņemamību
Ar atsevišķu dokumentu neizvirzot iebildi, Komisija apgalvo, ka, ņemot vērā šīs prasības celšanas datumu, kas ir 2015. gada 25. septembris, tā ir tikusi celta pēc Eiropas Savienības Tiesas statūtu 46. pantā paredzētā piecu gadu termiņa, jo tā ir vērsta uz tādu zaudējumu atlīdzību, kas radušies pirms 2010. gada 25. oktobra. Saskaņā ar judikatūru šī prasība tādējādi ir atzīstama par daļēji nepieņemamu. Komisijas ieskatā, prasības daļējs noilgums var tikt izskatīts pēc tiesas pašas ierosmes kā absolūts pamats.
Padome uzskata, ka jautājums par noilgumu šajā lietā šķietami nerodas, jo prasītāja ir lūgusi atlīdzināt zaudējumus tikai saistībā ar tās nosaukuma iekļaušanu attiecīgajos sarakstos pēc 2010. gada 25. septembra. Tomēr tā norāda – ja pastāvētu noilguma gadījums, to būtu iespējams izskatīt pēc tiesas pašas ierosmes kā absolūtu pamatu.
Prasītāja lūdz noraidīt šo iebildi par nepieņemamību kā nepieņemamu un tādu, ko Vispārējā tiesa nevar izskatīt pati pēc savas ierosmes, jo tas nav absolūts šķērslis tiesas procesam. Katrā ziņā šī iebilde par nepieņemamību neesot pamatota. Prasītāja piebilst, ka jautājums par noilgumu vairs nav aktuāls, jo tā ir atsaukusi savu lūgumu atlīdzināt mantisko kaitējumu.
Saistībā ar šo Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību ir jānorāda, ka Padomes prasījumi par šīs prasības noraidīšanu nekādi nav balstīti uz šī prasības pieteikuma pamatā esošās prasības daļējo noilgumu. Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. panta ceturtajai daļai un 53. panta pirmajai daļai, kā arī Reglamenta 142. panta 1. punktam argumenti, kas ietverti pieteikumā par iestāšanos lietā, drīkst tikai daļēji vai pilnībā atbalstīt vienas puses prasījumu. Turklāt saskaņā ar Reglamenta 142. panta 3. punktu personai, kas iestājusies lietā, ir jāpieņem lieta tāda, kāda tā ir iestāšanās laikā.
No tā izriet, ka personai, kas iestājusies lietā, nav tiesību pastāvīgi izvirzīt iebildi par nepieņemamību un ka Vispārējai tiesai tādējādi nav pienākuma izvērtēt tikai tās izvirzītos pamatus, kas nav absolūti (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1993. gada 24. marts, CIRFS u.c./Komisija,
C‑313/90
,
EU:C:1993:111
,
22.
punkts, un 2007. gada 3. jūlijs, Au Lys de France/Komisija,
T‑458/04
, nav publicēts,
EU:T:2007:195
,
32.
punkts).
Turklāt jau ir ticis nospriests, ka, ciktāl atbilstoši LESD 340. pantam prasību par Savienības ārpuslīgumisko atbildību reglamentē vispārējie tiesību principi, kas ir kopīgi dalībvalstu tiesību sistēmām, un ciktāl salīdzinoša dalībvalstu tiesību sistēmu pārbaude ļauj atzīt, ka kopumā un paredzot tikai nedaudzus izņēmumus, tiesa pēc savas ierosmes nevar izvirzīt pamatu saistībā ar noilgumu prasības celšanai, jautājums par attiecīgās prasības iespējamo noilgumu nebija jāizskata pēc tiesas pašas ierosmes (spriedumi, 1989. gada 30. maijs, Roquette frères/Komisija,
20/88
,
EU:C:1989:221
,
12.
un
13.
punkts, un 2012. gada 8. novembris, Evropaïki Dynamiki/Komisija,
C‑469/11 P
,
EU:C:2012:705
,
51.
punkts).
Līdz ar to Komisijas izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida kā nepieņemama.
Par replikas pielikumā ietverto pierādījumu elementu pieņemamību
Atbildē uz repliku Padome, kuru atbalsta Komisija, lūdz noraidīt kā novēlotus un tātad nepieņemamus pierādījumu elementus, kas sniegti replikas R.1–R.15 pielikumos. Padome uzskata, ka saskaņā ar judikatūru šie pierādījumu elementi varēja tikt un tie bija jāiesniedz prasības pieteikuma iesniegšanas posmā.
Rakstveida atbildēs uz Vispārējās tiesas jautājumiem (skat. šī sprieduma 43. punktu) Padome un Komisija ir atzinušas, ka, ņemot vērā prasībā izvirzīto prasījumu grozījumus (skat. šī sprieduma 40. punktu), vairs nav vajadzības lemt par replikas R.2–R.15 pielikumos ietverto pierādījumu elementu pieņemamību, kuri attiecoties vienīgi uz prasītājai iespējami radītajiem mantiskajiem zaudējumiem.
Prasītāja arī atzīst, ka, ņemot vērā tās prasījumu grozījumus (skat. šī sprieduma 40. punktu), iebilde par nepieņemamību vēl joprojām ir būtiska tikai saistībā ar replikas R.1 pielikumu. Prasītāja ir lūgusi noraidīt iebildi par nepieņemamību, pamatojoties uz to, ka replikas R.1 pielikums apstiprina papildu pierādījumu elementus saistībā ar faktiem, kas jau ir tikuši pierādīti prasības pieteikumā un kas ir nepieciešami to argumentu atspēkošanai, kurus Padome ir izvirzījusi iebildumu rakstā. Padome esot varējusi pilnībā īstenot savas tiesības uz aizstāvību, ņemot vērā šos atbildē uz repliku ietvertos elementus. Komisijai arī esot bijusi iespēja pārbaudīt un izvērtēt minētos elementus.
Šajā lietā no prasītājas grozītajiem prasījumiem izriet, ka šīs prasības mērķis ir lūgums atlīdzināt zaudējumus saistībā ar morālo kaitējumu, kas prasītājai esot nodarīts Padomes pieņemto apstrīdēto tiesību aktu dēļ. Tādējādi runa ir par prasību, ar kuru prasītāja cenšas pierādīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību.
Atbilstoši iedibinātajai judikatūrai prasītājam, ceļot prasību par ārpuslīgumisko atbildību, ir jāiesniedz pierādījumi Savienības tiesai, lai pierādītu tam nodarīto zaudējumu esamību un apmēru (skat. spriedumu, 2016. gada 28. janvāris, Zafeiropoulos/Cedefop,
T‑537/12
, nav publicēts,
EU:T:2016:36
,
91.
punkts un tajā minētā judikatūra; spriedums, 2016. gada 26. aprīlis, Strack/Komisija,
T‑221/08
, nav publicēts,
EU:T:2016:242
,
308.
punkts (nav publicēts)).
Nenoliedzami – Savienības tiesa ir atzinusi, ka atsevišķos gadījumos, it īpaši tad, ja ir grūti aprēķināt apgalvotos zaudējumus, prasības pieteikumā nav jānorāda to precīzais apmērs, nedz arī jāizsaka skaitļos prasītā atlīdzības summa (skat. spriedumu, 2013. gada 28. februāris, Inalca un Cremonini/Komisija,
C‑460/09 P
,
EU:C:2013:111
,
104.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasības pieteikums šajā lietā tika iesniegts 2015. gada 25. septembrī. Tajā prasītāja ir izteikusi skaitliskā izteiksmē morālo kaitējumu, kas tai esot ticis nodarīts, pamatojoties uz minētā prasības pieteikuma pielikumā pievienotajiem pierādījumu elementiem
Vispirms ir jāatgādina, ka saskaņā ar Reglamenta, kurš stājās spēkā 2015. gada 1. jūlijā un kurš tādējādi ir piemērojams šim prasības pieteikumam, 76. panta f) punktu prasības pieteikumā attiecīgā gadījumā ir jāietver ziņas par pierādījumiem un piedāvātajiem pierādījumiem.
Turklāt Reglamenta 85. panta 1. punktā ir noteikts, ka pierādījumus un piedāvātos pierādījumus iesniedz pirmajā procesuālo rakstu apmaiņā. Saskaņā ar šī paša panta 2. punktu puses savas argumentācijas atbalstam var sniegt papildu pierādījumus vai izteikt pierādījumu piedāvājumus replikas rakstā vai atbildes rakstā uz repliku, ar nosacījumu, ka kavēšanās šo ziņu iesniegšanā ir attaisnota. Šajā pēdējā minētajā gadījumā saskaņā ar Reglamenta 85. panta 4. punktu Vispārējā tiesa lemj par iesniegto pierādījumu vai piedāvāto pierādījumu pieņemamību, vispirms dodot pārējiem lietas dalībniekiem iespēju paust viedokli par šiem pierādījumiem.
Reglamenta 85. panta 1. punktā paredzētais noteikums par noilguma termiņu neattiecas uz pierādījumu atspēkojumiem un uz pierādījumu papildinājumiem, kas iesniegti, atbildot uz pretējās puses iesniegtajiem pierādījumu atspēkojumiem (skat. spriedumu, 2017. gada 22. jūnijs, Biogena Naturprodukte/EUIPO (ZUM wohl),
T‑236/16
,
EU:T:2017:416
,
17.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No judikatūras saistībā ar Reglamenta 85. panta 1. punktā paredzēto noteikumu par noilguma termiņu izriet, ka lietas dalībniekiem ir jāpamato kavēšanās to pierādījumu vai jaunu pierādījumu iesniegšanā (spriedums, 2008. gada 18. septembris, Angé Serrano u.c./Parlaments,
T‑47/05
,
EU:T:2008:384
,
54.
punkts) un ka Savienības tiesai ir pilnvaras pārbaudīt šo pierādījumu vai piedāvāto pierādījumu novēlotas iesniegšanas motīvu pamatotību un attiecīgā gadījumā, to saturu, kā arī, ja minētā novēlotā iesniegšana nav pietiekami juridiski pamatota – tai ir pilnvaras to noraidīt (spriedumi, 2005. gada 14. aprīlis, Gaki‑Kakouri/Tiesa,
C‑243/04 P
, nav publicēts,
EU:C:2005:238
,
33.
punkts, un 2008. gada 18. septembris, Angé Serrano u.c./Parlaments,
T‑47/05
,
EU:T:2008:384
,
56.
punkts).
Jau ir ticis nospriests, ka lietas dalībnieka veikta pierādījumu vai pierādījumu piedāvājumu novēlota iesniegšana var būt pamatota, ja attiecīgie pierādījumi iepriekš nebija bijuši šī lietas dalībnieka rīcībā vai ja otra lietas dalībnieka novēloti iesniegtie pierādījumi nodrošina lietas materiālu pilnīgumu, tādējādi nodrošinot sacīkstes principa ievērošanu (spriedumi, 2005. gada 14. aprīlis, Gaki‑Kakouri/Tiesa,
C‑243/04 P
, nav publicēts,
EU:C:2005:238
,
32.
punkts, un 2008. gada 18. septembris, Angé Serrano u.c./Parlaments,
T‑47/05
,
EU:T:2008:384
,
55.
punkts).
Šajā lietā prasītāja replikas R.1 pielikumā ir iesniegusi noteiktus pierādījumus tās prasības par zaudējumu atlīdzību saistībā ar iespējamo morālo kaitējumu atbalstam, nenorādot konkrētu pamatojumu to novēlotajai iesniegšanai.
Ciktāl prasītāja savās atbildēs uz Vispārējās tiesas jautājumiem (skat. šī sprieduma 43. punktu) ir atsaukusies uz to, ka replikas R.1 pielikums apstiprina papildu pierādījumu elementus saistībā ar faktiem, kas jau ir tikuši pierādīti prasības pieteikumā, šis pamatojums ir jānoraida ka neiedarbīgs, jo tikai tas vien, ka šie fakti ir jau tikuši pierādīti, nevar attaisnot jauno pierādījumu elementu novēloto iesniegšanu.
Ciktāl prasītāja šajās pašās atbildēs ir apgalvojusi, ka replikas R.1 pielikums apstiprina pierādījumu elementus, kas vajadzīgi, lai atspēkotu Padomes iebildumu rakstā izvirzītos argumentus, ir jānorāda, ka minētajā pielikumā ietvertie elementi tika iesniegti vienīgi ar mērķi atbilstoši šī sprieduma 70. punktā minētajai judikatūrai konstatēt apgalvotā morālā un mantiskā kaitējuma esamību un apmēru, kāds ir skaitliskā izteiksmē norādīts prasības pieteikumā, nevis, lai atspēkotu pierādījumu elementus, ko Padome ir iesniegusi minētā iebildumu raksta pielikumā. Tas, ka šajā iebildumu rakstā Padome ir apgalvojusi, ka prasītāja nav juridiski pietiekami pierādījusi apgalvoti ciesto zaudējumu esamību un apmēru, nevar tikt vērtēts kā pierādījuma atspēkojums šī spriedums 75. punktā minētās judikatūras izpratnē un neļauj uzskatīt replikas R.1 pielikumā ietvertos pierādījumu elementus par pierādījumu papildinājumu, kas iesniegti pēc pierādījuma atspēkojuma, nedz arī uzskatīt, ka šo elementu novēlota iesniegšana tādējādi ir pamatota ar nepieciešamību atbildēt uz Padomes argumentiem un nodrošināt sacīkstes principa ievērošanu.
No tā izriet, ka replikas R.1 pielikumā ietvertie pierādījumu elementi ir jānoraida kā nepieņemami un tie tādējādi netiks ņemti vērā prasības izskatīšanas pēc būtības posmā.
Par lietas būtību
Saskaņā ar LESD 340. panta otro daļu “ārpuslīgumiskās atbildības gadījumā Savienība saskaņā ar vispārējiem tiesību principiem, kas kopīgi visu dalībvalstu tiesību sistēmām, novērš jebkādu kaitējumu, ko radījušas Savienības iestādes vai to darbinieki, pildot savus pienākumus”. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Savienības ārpuslīgumiskās atbildības par tās iestāžu prettiesisku rīcību iestāšanās LESD 340. panta otrās daļas izpratnē ir atkarīga no tā, vai ir izpildīti visi nosacījumi, proti, iestādēm pārmestā rīcība ir prettiesiska, zaudējumi ir reāli un pastāv cēloņsakarība starp konkrēto rīcību un norādīto kaitējumu (skat. spriedumu, 2008. gada 9. septembris, FIAMM u.c./Padome un Komisija,
C‑120/06 P un C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
,
106.
punkts un tajā minētā judikatūra; spriedumi, 2007. gada 11. jūlijs, Schneider Electric/Komisija,
T‑351/03
,
EU:T:2007:212
,
113.
punkts, un 2014. gada 25. novembris, Safa Nicu Sepahan/Padome,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
,
47.
punkts).
Šīs prasības pamatojumam prasītāja atsaucas uz to, ka trīs iepriekš minētie nosacījumi šajā lietā ir izpildīti.
Padome, kuru atbalsta Komisija, lūdz noraidīt šo prasību kā nepamatotu, jo prasītāja nav iesniegusi pierādījumus, kas tai bija jāiesniedz, par to, ka šajā lietā ir tikuši izpildīti visi nosacījumi, lai iestātos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru nosacījumi, lai iestātos Savienības ārpuslīgumiskā atbildība LESD 340. panta otrās daļas izpratnē, kas jau ir uzskaitīti šī sprieduma 82. punktā, ir kumulatīvi (spriedums, 2010. gada 7. decembris, Fahas/Padome,
T‑49/07
,
EU:T:2010:499
,
92.
un
93.
punkts, un rīkojums, 2012. gada 17. februāris, Dagher/Padome,
T‑218/11
, nav publicēts,
EU:T:2012:82
,
34.
punkts). No tā izriet – ja viens no šiem nosacījumiem nav izpildīts, prasība ir noraidāma kopumā (spriedums, 2011. gada 26. oktobris, Dufour/ECB,
T‑436/09
,
EU:T:2011:634
,
193.
punkts).
Līdz ar to ir jāizvērtē, vai prasītāja šajā lietā ir iesniegusi pierādījumus, kas tai bija jāiesniedz, par rīcības, ko tā pārmet Padomei, proti, apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanu, prettiesiskumu, tās apgalvoti ciestā morālā kaitējuma esamību un cēloņsakarības pastāvēšanu starp minēto aktu pieņemšanu un tās izvirzīto kaitējumu.
Par apgalvoto prettiesiskumu
Prasītāja apgalvo, ka nosacījums par iestādes rīcības prettiesiskumu ir izpildīts, jo apstrīdēto tiesību aktu pieņemšana ir uzskatāma par Padomes pieļautu pietiekami būtisku tādas tiesību normas pārkāpumu, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, kas atbilstoši judikatūrai var izraisīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību.
Šajā ziņā prasītāja apgalvo, ka tās nosaukuma iekļaušana un saglabāšana attiecīgajos sarakstos, piemērojot apstrīdētos tiesību aktus, ir acīmredzami prettiesiska, kā Vispārējā tiesa ir nospriedusi 2013. gada 6. septembra spriedumā Post Bank Iran/Padome (
T‑13/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:402
). Turklāt minētajā lietā pārkāpto tiesību normu mērķis tostarp esot attiecīgo personu un vienību individuālo interešu aizsardzība, kurām ar attiecīgajām tiesību normām esot piešķirtas tiesības (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 25. novembris, Safa Nicu Sepahan/Padome,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
,
57.
un
58.
punkts).
Prasītājas ieskatā, par šo tiesību normu pietiekami būtisku pārkāpumu ir uzskatāms tas, ka Padome ir iekļāvusi vai saglabājusi personas vārdu sarakstos, lai gan tās rīcībā nav informācijas vai pierādījumu elementu, ar kuriem juridiski pietiekami varētu pierādīt noteikto ierobežojošo pasākumu pamatotību (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 25. novembris, Safa Nicu Sepahan/Padome,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
,
59.
,
63.
un
68.
punkts). Šajā lietā Padome esot pieņēmusi apstrīdētos tiesību aktus, ar kuriem laikā no 2010. gada jūlija līdz 2013. gada novembrim attiecībā uz prasītāju bija noteikti ierobežojošie pasākumi, nepastāvot pilnīgi nekādiem pierādījumu elementiem saistībā ar prasītājai inkriminēto rīcību.
Visbeidzot prasītāja uzskata, ka Padome nevar apgalvot, ka tiesību normas, kuras tā ir pārkāpusi, ir vispārējas, pārprotamas vai neskaidras, jo apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanas brīdī bija skaidrs, ka Padomei ir jāsniedz pierādījumu elementi tās noteikto ierobežojošo pasākumu pamatojumam.
Padome, kuru atbalsta Komisija, neapstrīd apstrīdēto tiesību aktu prettiesiskumu, taču uzskata, ka šis prettiesiskums nav tāds, kas varētu izraisīt Savienības ārpuslīgumisko atbildību, jo tas nav uzskatāms par pietiekami būtisku tādas tiesību normas pārkāpumu, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām. Šāds pārkāpums varētu tikt konstatēts tikai tad, ja atbilstoši judikatūrai tiktu pierādīts, ka Padome ir būtiski un acīmredzami pārkāpusi savas rīcības brīvības robežas, kas šajā lietā tā neesot.
2013. gada 6. septembra spriedumā Post Bank Iran/Padome (
T‑13/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:402
) Vispārējā tiesa konstatēja apstrīdēto tiesību aktu prettiesiskumu.
Tomēr ir jāatgādina, ka saskaņā ar Vispārējās tiesas pastāvīgo judikatūru juridiska akta prettiesiskuma konstatēšana, lai cik neapskaužams nebūtu šāds prettiesiskums, nav pietiekama, lai uzskatītu, ka ir izpildīts nosacījums par Savienības ārpuslīgumiskās atbildības iestāšanos saistībā ar iestādēm pārmestās rīcības prettiesiskumu (spriedums, 2014. gada 25. novembris, Safa Nicu Sepahan/Padome,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
,
50.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumus, 2003. gada 6. marts, Dole Fresh Fruit International/Padome un Komisija,
T‑56/00
,
EU:T:2003:58
,
72.
–
75.
punkts, un 2011. gada 23. novembris, Sison/Padome,
T 341/07
,
EU:T:2011:687
,
31.
punkts) Viena vai vairāku Padomes aktu, kuri ir pamatā prasītāja norādītajam kaitējumam, iespējamā atcelšana, pat ja tā būtu notikusi ar Vispārējās tiesas spriedumu, kas būtu pasludināts pirms prasības par kaitējuma atlīdzību celšanas, nav neatspēkojams pietiekami būtiska šīs iestādes veikta pārkāpuma pierādījums, kas
ipso jure
ļautu konstatēt Savienības atbildību (spriedums, 2017. gada 13. decembris, HTTS/Padome,
T‑692/15
, pārsūdzēts apelācijas instancē,
EU:T:2017:890
,
48.
punkts).
Nosacījums par Savienības iestāžu prettiesisku rīcību paredz, ka ir jābūt notikušam pietiekami būtiskam tādas tiesību normas pārkāpumam, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām (skat. spriedumu 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Prasība par pietiekami būtisku tādas tiesību normas pārkāpumu, kuras mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, neatkarīgi no attiecīgā prettiesiskā tiesību akta rakstura paredz novērst tādu situāciju, ka risks atlīdzināt attiecīgo personu apgalvotos zaudējumus kavētu attiecīgās iestādes iespējas pilnībā īstenot savu kompetenci vispārējās interesēs saistībā ar normatīvu aktu izstrādi vai ekonomikas politikas izvēli, kā arī administratīvās kompetences jomā, tomēr neliekot privātpersonām ciest acīmredzamas vai nepiedodamas pienākumu neizpildes sekas (skat. spriedumu, 2011. gada 23. novembris, Sison/Padome,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra; spriedums, 2014. gada 25. novembris, Safa Nicu Sepahan/Padome,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
,
51.
punkts).
Pēc to tiesību normu noteikšanas, uz kuru pārkāpumu šajā lietā atsaucas prasītāja, ir jāizvērtē, pirmkārt, vai šo tiesību normu mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām un, otrkārt, vai Padome ir pieļāvusi pietiekami būtisku šo tiesību normu pārkāpumu.
–
Par tiesību normām, uz kuru pārkāpumu tiek norādīts
Tiesas sēdē, atbildot uz Vispārējās tiesas mutvārdu jautājumiem, prasītāja saistībā ar tiesību normām, kuru pārkāpums tika konstatēts 2013. gada 6. septembra spriedumā Post Bank Iran/Padome (
T‑13/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:402
), precizēja, ka tā atsaucas tikai uz minētā sprieduma 133. un 134. punktā izdarīto secinājumu, saskaņā ar kuru, ciktāl apstrīdētie tiesību akti attiecas uz tās pašas sniegtajiem ar helikopteru rezerves daļu, elektronikas un datoru, ko var izmantot gaisa kuģu un raķešu navigācijā, iegādi saistītajiem apdrošināšanas pakalpojumiem, apstrīdētie tiesību akti nav pamatoti, jo tie nav balstīti uz pierādījumiem un ar tiem būtībā tiek pārkāpts Lēmuma 2010/413 20. panta 1. punkta b) apakšpunkts, Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2. punkta b) apakšpunkts un Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkta b) apakšpunkts.
–
Par to, vai tiesību normu, uz kuru pārkāpumu tiek norādīts, mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām
No judikatūras izriet, ka normu, kurās izsmeļoši ir uzskaitīti nosacījumi, ar kādiem var tikt noteikti ierobežojošie pasākumi, mērķis galvenokārt ir aizsargāt to personu un vienību individuālās intereses, kas var tikt skartas ar šiem pasākumiem, ierobežojot gadījumus, kad šādi ierobežojošie pasākumi likumīgi var tikt piemēroti šīm personām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 25. novembris, Safa Nicu Sepahan/Padome,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
,
57.
punkts; šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. arī spriedumu, 2011. gada 23. novembris, Sison/Padome,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
,
51.
punkts).
Līdz ar to šīs tiesību normas nodrošina ar ierobežojošajiem pasākumiem iespējami skarto personu un vienību individuālo interešu aizsardzību, un tāpēc tās ir uzskatāmas par tiesību normām, kuru mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām. Ja attiecīgie materiāltiesiskie nosacījumi nav izpildīti, tad skartajai personai vai vienībai ir tiesības uz to, lai ierobežojošie pasākumi tai netiktu piemēroti. Šādas tiesības katrā ziņā nozīmē, ka persona vai vienība, kurai ierobežojošie pasākumi ir piemēroti apstākļos, kas nav paredzēti attiecīgajās tiesību normās, var prasīt atlīdzināt šādu pasākumu radīto kaitējumu, ja izrādās, ka to noteikšana ir balstīta uz pietiekami būtisku Padomes piemēroto materiālo tiesību normu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 25. novembris, Safa Nicu Sepahan/Padome,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
,
58.
punkts; šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. arī spriedumu, 2011. gada 23. novembris, Sison/Padome,
T‑341/07
,
EU:T:2011:687
,
52.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No tā izriet, ka tiesību normas, uz kuru pārkāpumu šajā lietā ir norādījusi prasītāja, ir tiesību normas, ar kurām ir piešķirtas tiesības privātpersonām, tostarp prasītājai kā personai, kurai ir piemērojami apstrīdētie tiesību akti.
–
Par to, vai Padome ir pieļāvusi pietiekami būtisku to tiesību normu pārkāpumu, uz kuru pārkāpumu tiek norādīts
Tiesai jau ir bijusi iespēja precizēt, ka tiesību normas, ar kuru privātpersonām piešķir tiesības, pārkāpums ir pietiekami būtisks, ja tas liecina, ka attiecīgā iestāde acīmredzami un būtiski nav ievērojusi savas rīcības brīvības robežas, un šajā ziņā arī vērā ņemamie elementi tostarp ir pārkāptā noteikuma skaidrības un precizitātes pakāpe, kā arī rīcības brīvības, kas ar pārkāpto noteikumu ir piešķirta Savienības iestādei, apjoms (skat. spriedumu, 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Saskaņā ar judikatūru – ja šai iestādei ir tikai ļoti ierobežota rīcības brīvība vai tās nav vispār, var pietikt ar vienkāršu Savienības tiesību pārkāpumu, lai tiktu pierādīts, ka pastāv pietiekami būtisks pārkāpums (skat. spriedumu, 2007. gada 11. jūlijs, Sison/Padome,
T‑47/03
, nav publicēts,
EU:T:2007:207
,
235.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot no judikatūras izriet, ka Savienības tiesību pārkāpums katrā ziņā ir acīmredzami būtisks, ja tas tiek turpināts, neievērojot pienākumu neizpildi konstatējošu spriedumu, prejudiciāla nolēmuma spriedumu vai Tiesas iedibināto judikatūru attiecīgajā jomā, no kuriem skaidri redzams, ka attiecīgajai rīcībai ir pārkāpuma raksturs (skat. spriedumu, 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Brīdī, kad Padome pieņēma apstrīdētos tiesību aktus, proti, laikā no 2010. gada 25. oktobra līdz 2012. gada 23. martam, no judikatūras jau skaidri un konkrēti izrietēja, ka apstrīdēšanas gadījumā Padomei ir jāiesniedz informācija vai pierādījumu elementi, ar ko var tikt apstiprināts, ka ir izpildīti Lēmuma 2010/413 20. panta 1. punkta b) apakšpunktā, Regulas Nr. 961/2010 16. panta 2. punkta b) apakšpunktā un Regulas Nr. 267/2012 23. panta 2. punkta b) apakšpunktā paredzētā kritērija par “atbalstu” kodolieroču izplatīšanā piemērošanas nosacījumi. Tiesai turklāt jau ir bijusi iespēja, pamatojoties uz pirms apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanas pastāvošo judikatūru, konstatēt, ka Padomes pienākums apstrīdēšanas gadījumā sniegt informāciju vai pierādījumu elementus, ar ko varētu tikt apstiprināti attiecībā uz personu vai vienību noteiktie ierobežojošie pasākumi, izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras (skat. spriedumu, 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
,
35.
–
40.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Tāpat un tā kā Padomes pienākumam izvērtēt un konstatēt attiecībā uz personu vai vienību noteikto ierobežojošo pasākumu pamatotību pirms šo pasākumu noteikšanas pamatā ir prasība ievērot skartās personas vai vienības pamattiesības, tostarp to tiesības uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā, iestādei nav rīcības brīvības šajā ziņā (spriedums, 2016. gada 18. februāris, Jannatian/Padome,
T‑328/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:86
,
52.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2014. gada 25. novembris, Safa Nicu Sepahan/Padome,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
,
59.
–
61.
punkts). Padomei šajā lietā tādējādi nebija nekādas rīcības brīvības, īstenojot minēto pienākumu.
Līdz ar to, neizpildīdama pienākumu pamatot apstrīdētos tiesību aktus, Padome šajā lietā ir pieļāvusi pietiekami būtisku tādas tiesību normas pārkāpumu, ar kuru ir piešķirtas tiesības privātpersonai, proti, prasītājai.
Tādējādi, ņemot vērā prasītājas izvirzītās tiesību normas, kuru pārkāpums ir ticis konstatēts 2013. gada 6. septembra sprieduma Post Bank Iran/Padome (
T‑13/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:402
) 133. un 134. punktā, nosacījums par Padomei pārmestās rīcības, proti, apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanu, prettiesiskumu ir izpildīts.
Par apgalvotajiem zaudējumiem un cēloņsakarības pastāvēšanu starp pārmestās rīcības prettiesiskumu un šiem zaudējumiem
Prasītāja apgalvo, ka ir pierādījusi morālā kaitējuma, kas tai ir radīts apstrīdēto tiesību aktu dēļ, reālo un droši zināmo raksturu. Prasītāja norāda, ka apstrīdētie tiesību akti, ciktāl ar tiem ir tikusi aizskarta tās reputācija, ir radījuši tai ievērojamu morālo kaitējumu, kuru tā
ex æquo et bono
novērtē 1 miljona EUR apmērā, kā tā jau ir minējusi Padomei adresētajā 2015. gada 25. jūlija vēstulē. Prasītāja šajā ziņā apgalvo, ka Savienības tiesa salīdzināmā situācijā jau ir konstatējusi un uzdevusi atlīdzināt kādai sabiedrībai radīto morālo kaitējumu, kas atbilda tās reputācijas aizskārumam (spriedums, 2014. gada 25. novembris, Safa Nicu Sepahan/Padome,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
,
80.
un
83.
punkts).
Pretēji tam, ko, atsaucoties uz Eiropas Cilvēktiesību tiesas (turpmāk tekstā – “ECT”) spriedumu, proti, ECT 2011. gada 19. jūlija spriedumu
Uj
pret Ungāriju (CE:ECHR:2011:0719JUD 002395410), ir norādījusi Padome, prasītāja uzskata, ka sabiedrībām ir morāla dimensija un tām var tikt nodarīts morāls kaitējums, piemēram, saistībā ar to reputācijas un spējas veikt komercdarbību aizskārumu. Padomes atsauce uz šo ECT spriedumu esot neatbilstoša, jo tajā reputācijas aizsardzība esot izvērtēta tikai saistībā ar ierobežojumiem, kas var tikt noteikti vārda brīvībai. Labas reputācijas aizsardzība esot īpaši svarīgs elements apdrošināšanas tirgū, kurā tā darbojas, jo šis tirgus esot balstīts uz uzticēšanos saimnieciskās darbības subjektu starpā. Prasītāja norāda, ka pirms apstrīdēto tiesību aktu pieņemšanas tai bija laba reputācija starptautiskajā līmenī, par ko liecina tas, ka tā bija darbojusies kā banka starptautiskā līmenī. Turklāt tā esot veikusi ievērojamus ieguldījumus tās starptautisko pakalpojumu reklāmā Irānā, lai radītu starptautiska finanšu operatora tēlu. Apstrīdētie tiesību akti, ar kuriem tās nosaukums esot ticis saistīts ar smagu apdraudējumu starptautiskajam mieram un drošībai un kuru dēļ bija notikusi tās darbību Savienībā piespiedu pārtraukšana, esot nelabvēlīgi ietekmējuši tās reputāciju. Attiecību atjaunošana ar nozares biznesa partneriem kā, piemēram,
Society for Worldwide Interbank Financial Telecommunication
(
SWIFT
) un prasītājas agrākajiem klientiem starptautiskajā finanšu tirgū izmaksājot dārgi. Katrā ziņā, ja saimnieciskās darbības subjekts piespiedu kārtā pārtrauc savu darbību komercnozarē, tā reputācija un uzticamība tiekot acīmredzami un nenovēršami aizskarta. Lai atjaunotu savu reputāciju, tai esot jāīsteno pasaules mēroga reklāmas kampaņa, kuras izmaksas esot aptuveni 45 miljoni USD (aptuveni 38,7 miljoni EUR). Tā kā prasītāja vēl neesot precīzi novērtējusi ar tās reputācijas atjaunošanu saistītās izmaksas, Vispārējā tiesa varētu pierādījumu savākšanas pasākuma ietvaros nozīmēt neatkarīgu ekspertu šī novērtējuma veikšanai. Visbeidzot prasītāja uzskata, ka nav jāpierāda, ka tai ir radušies izdevumi, it īpaši ar saistībā ar reklāmu, lai varētu atjaunot tās reputāciju. Pietiekot vien norādīt uz tās reputācijas aizskārumu, kuras atjaunošanai esot nepieciešami ievērojami izdevumi.
Padome, kuru atbalsta Komisija, uzskata, ka nosacījums par zaudējumu esamību šajā lietā nav izpildīts. Apstrīdētie tiesību akti neesot krimināltiesiska rakstura sodi, kas ir tikuši piemēroti prasītājai, un to mērķis nav bijis radīt tai zaudējumus. To mērķis bija tikai novērst kodolieroču izplatīšanu. Līdz ar to apstrīdētajos tiesību aktos prasītāja nav tikusi stigmatizēta kā struktūra, kas pati par sevi rada apdraudējumu starptautiskajam mieram un drošībai, un prasītāja turklāt neesot iesniegusi nekādus pierādījumus šajā ziņā. Prasītāja esot vienīgi tikusi identificēta kā persona, kas ir sekmējusi ar kodolieroču izplatīšanu saistītus komercdarījumus, ar ko esot bijis pietiekami, lai pamatotu tās nosaukuma iekļaušanu attiecīgajos sarakstos. Prasītāja neesot iesniegusi nekādus pierādījumu elementus, ar ko varētu pierādīt, ka minēto aktu pieņemšanas dēļ tai ir ticis radīts morālais kaitējums, kā tas esot prasīts judikatūrā. Nekas nepierādot to, ka prasītājai ir bijusi laba reputācija starptautiskajā līmenī, ka tā nav guvusi peļņu minētās tās reputācijas aizskāruma dēļ un ka tai ir radušies izdevumi saistībā ar reklāmas kampaņām vai citiem pasākumiem tās reputācijas atjaunošanai. Prasības pieteikuma pielikumā ietvertajam presē publicētajam rakstam, kurā ir runa par pasaules mēroga reklāmas kampaņas lēstajām izmaksām, neesot nozīmes, jo tas attiecoties uz sabiedrību, kurai neesot nekādas saiknes ar prasītāju, kura darbojas citā darbības nozarē un kontinentā nekā prasītāja un kurai nav nekādas saistības ar Savienības noteiktajiem ierobežojošajiem pasākumiem. Replikā ietvertie prasītājas apgalvojumi nepierādot tās reputācijas aizskārumu, it īpaši ārpus Irānas, un līdz ar to – morālo kaitējumu, kas ar to būtu saistīts. Turklāt prasītāja neesot iesniegusi nekādu paskaidrojumu vai pierādījumu elementu, lai pamatotu savus apgalvojumus, ka attiecību atjaunošana ar
SWIFT
izmaksājot dārgi. Katrā ziņā, kā ECT ir konstatējusi 2011. gada 19. jūlija sprieduma
Uj
pret Ungāriju (CE:ECHR:2011:0719JUD 002395410) 22. punktā, pastāv atšķirība starp sabiedrības komerciālajai reputācijai nodarītu kaitējumu un kaitējumu, kas nodarīts personas reputācijai, ņemot vērā tās sociālo statusu, ciktāl pirmajam no šiem kaitējumiem nav morālās dimensijas. Vispārējā tiesa pati esot atsaukusies uz šo judikatūru kādā lietā par ierobežojošiem pasākumiem (spriedums, 2015. gada 12. februāris, Akhras/Padome,
T‑579/11
, nav publicēts,
EU:T:2015:97
,
152.
punkts). Prasītāja mēģinot apiet pienākumu pierādīt tās apgalvoto zaudējumu esamību un izteikt tos skaitliskā izteiksmē, lūdzot Vispārējai tiesai nozīmēt ekspertu pierādījumu savākšanas pasākuma ietvaros. Ja Vispārējā tiesa uzskatītu, ka ir iestājusies Savienības ārpuslīgumiskā atbildība, tai atbilstoši judikatūrai būtu jāsecina, ka apstrīdēto tiesību aktu atcelšana ir pienācīga atlīdzība par prasītājai radīto morālo kaitējumu. Katrā ziņā, ņemot vērā judikatūru, summa 1 miljona EUR apmērā, ko prasītāja ir lūgusi samaksāt kā atlīdzību par tās iespējami ciesto morālo kaitējumu, esot pārmērīga un nepamatota.
Komisija piebilst, ka prasītājas norādītais morālā kaitējuma veids, proti, reklāmas kampaņas tās tēla atjaunošanai izmaksas, pārklājas ar mantisko kaitējumu, kura reālais un konkrētais raksturs tai ir jāpierāda.
Saistībā ar nosacījumu par zaudējumu esamību no judikatūras (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1982. gada 27. janvāris, De Franceschi/Padome un Komisija,
51/81
,
EU:C:1982:20
,
9.
punkts; 1984. gada 13. novembris, Birra Wührer u.c./Padome un Komisija,
256/80, 257/80, 265/80, 267/80, 5/81, 51/81 un 282/82
,
EU:C:1984:341
,
9.
punkts, un 1996. gada 16. janvāris, Candiotte/Padome,
T‑108/94
,
EU:T:1996:5
,
54.
punkts) izriet, ka Savienības ārpuslīgumiskā atbildība var iestāties tikai tad, ja prasītājs faktiski ir cietis reālus un droši zināmus zaudējumus. Prasītājam ir jāpierāda, ka šis nosacījums ir izpildīts (skat. spriedumu, 2006. gada 9. novembris, Agraz u.c./Komisija,
C‑243/05 P
,
EU:C:2006:708
,
27.
punkts un tajā minētā judikatūra), un konkrētāk – jāsniedz pārliecinoši pierādījumi gan par zaudējumu, uz ko tas atsaucas, pastāvēšanu, gan to apmēru (skat. spriedumu, 1997. gada 16. septembris, Blackspur DIY u.c./Padome un Komisija,
C‑362/95 P
,
EU:C:1997:401
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkrētāk visos lūgumos par zaudējumu atlīdzību – vai tas būtu mantisks vai morāls kaitējums, simboliski vai nolūkā saņemt ievērojamu atlīdzību – ir jābūt precizētam apgalvoto zaudējumu raksturam saistībā ar pārmesto rīcību un kaut vai aptuveni ir jābūt novērtētiem visiem šiem zaudējumiem (skat. spriedumu, 2015. gada 26. februāris, Sabbagh/Padome,
T‑652/11
, nav publicēts,
EU:T:2015:112
,
65.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Saistībā ar tā kaitējuma atlīdzināšanu, ko prasītāja ir kvalificējusi kā “morālo” kaitējumu, prasītāja atsaucas uz reputācijas aizskārumu tās nosaukuma asociēšanas ar smagu apdraudējumu starptautiskajam mieram un drošībai dēļ, ko pierāda tas, ka apstrīdēto tiesību aktu pieņemšana ir ietekmējusi trešo personu rīcību attiecībā pret prasītāju, un tā apmērs var tikt noteikts, par pamatu ņemot reklāmas izdevumus, kas tai radīšoties tās reputācijas atjaunošanas nolūkā.
Zaudējumi, kurus prasītāja tādējādi lūdz atlīdzināt kā morālo kaitējumu, ir nemateriāla rakstura, un tie izpaužas kā prasītājas tēla vai reputācijas aizskārums.
No judikatūras, kas taisīta, pamatojoties uz LESD 268. pantu, skatot to kopā ar LESD 340. panta otro daļu, izriet, ka juridiskai personai principā var tikt atlīdzināts morālais kaitējums (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 28. janvāris, BAI/Komisija,
T‑230/95
,
EU:T:1999:11
,
37.
punkts, un 2008. gada 15. oktobris, Camar/Komisija,
T‑457/04 un T‑223/05
, nav publicēts,
EU:T:2008:439
,
56.
punkts un tajā minētā judikatūra) un šāds kaitējums var izpausties kā minētās personas tēla vai reputācijas aizskārums (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1999. gada 9. jūlijs, New Europe Consulting un Brown/Padome,
T‑231/97
,
EU:T:1999:146
,
53.
un
69.
punkts; 2011. gada 8. novembris, Idromacchine u.c./Komisija,
T‑88/09
,
EU:T:2011:641
,
70.
–
76.
punkts, un 2014. gada 25. novembris, Safa Nicu Sepahan/Padome,
T‑384/11
,
EU:T:2014:986
,
80.
–
85.
punkts).
Ciktāl Padome vēlas atsaukties uz ECT judikatūru, ir jāatgādina, ka minētā tiesa, ņemot vērā tās pašas judikatūru un šo praksi, neizslēdz, ka pat komercsabiedrības gadījumā var pastāvēt zaudējumi, kuri nav mantisks zaudējums un saistībā ar kuriem var būt nepieciešama finansiāla atlīdzība, jo šāda atlīdzība ir atkarīga no katras lietas apstākļiem (ECT, 2000. gada 6. aprīlis,
Comingersoll S.A
. pret Portugāli, CE:ECHR:2000:0406JUD 003538297, 32. un 35. punkts). Šādai sabiedrībai šie zaudējumi var ietvert vairāk vai mazāk “objektīvus” un “subjektīvus” elementus, kuru vidū ir arī uzņēmuma reputācija un kuru radītās sekas nav precīzi aprēķināmas (ECT, 2000. gada 6. aprīlis,
Comingersoll S.A
. pret Portugāli, CE:ECHR:2000:0406JUD 003538297, 35. punkts). Kā izriet no ECT 2016. gada 2. februāra sprieduma
Magyar Tartalomszolgáltatók Egyesülete
un
index.hu Zrt
pret Ungāriju (CE:ECHR:2016:0202JUD 002294713, 84. punkts), šī ECT judikatūra Padomes minētajā ECT 2011. gada 19. jūlija spriedumā
Uj
pret Ungāriju (CE:ECHR:2011:0719JUD 002395410) nav tikusi apstrīdēta, un tajā ir vienīgi precizēts, ka minētie sabiedrībai radītie zaudējumi ir bijuši drīzāk komerciāla, nevis morāla rakstura.
Līdz ar to ir jānoraida gan Komisijas argumenti, ka prasītājai iespējami radītais morālais kaitējums ir uzskatāms par mantisku kaitējumu, gan Padomes argumenti, ka prasītājai kā komercsabiedrībai nevar tikt atlīdzināts morālais kaitējums par tās reputācijas aizskārumu.
Saistībā ar iespējami ciestā morālā kaitējuma esamību ir jāatgādina, ka, runājot konkrēti par šādu kaitējumu, lai arī pierādījumu vai pierādījumu piedāvājumu iesniegšana noteikti nav uzskatāma par šādu zaudējumu atzīšanas nosacījumu, tomēr prasītājam ir vismaz jāpierāda, ka attiecīgajai iestādei pārmestā rīcība varēja tam izraisīt šādu kaitējumu (skat. spriedumu, 2014. gada 16. oktobris, Evropaïki Dynamiki/Komisija,
T‑297/12
, nav publicēts,
EU:T:2014:888
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra; tāpat šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 28. janvāris, BAI/Komisija,
T‑230/95
,
EU:T:1999:11
,
39.
punkts).
Turklāt, lai gan 2013. gada 28. maija spriedumā Abdulrahim/Padome un Komisija (
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
) Tiesa lēma, ka prettiesisku ierobežojošo pasākumu atcelšana var būt morāla kaitējuma atlīdzināšanas veids, no tā vēl neizriet, ka šis atlīdzinājuma veids ir katrā ziņā pietiekams visos gadījumos, lai nodrošinātu šī kaitējuma atlīdzinājumu pilnībā, ciktāl lēmums šajā ziņā ir jāpieņem, pamatojoties uz lietas apstākļu novērtējumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 30. maijs, Safa Nicu Sepahan/Padome,
C‑45/15 P
,
EU:C:2017:402
,
49.
punkts).
Šajā lietā vienīgie pieņemamie prasītājas iesniegtie pierādījumu elementi tomēr neļauj konstatēt, ka ar Padomei pārmestās rīcības prettiesiskuma atzīšanu un apstrīdēto tiesību aktu atcelšanu nebūtu bijis pietiekami, lai atlīdzinātu morālo kaitējumu, kas nodarīts tās reputācijas aizskāruma ar apstrīdētajiem tiesību aktiem rezultātā.
Tādējādi prasītājas lūgums atlīdzināt morālo kaitējumu ir jānoraida un līdz ar to ir jānoraida arī prasība kopumā, nemaz neizvērtējot nosacījumu par cēloņsakarības pastāvēšanu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Padomes prasījumiem.
Saskaņā ar Reglamenta 138. panta 1. punktu iestādes, kas iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas. Tādēļ Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta paplašinātā sastāvā)
nospriež:

1)
Prasību noraidīt.

2)
Post Bank Iran
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Savienības Padomes tiesāšanās izdevumus.

3)
Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Pelikánová
Valančius
Nihoul
Svenningsen
Öberg
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 13. decembrī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.