CELEX: 62018TJ0083
Javna služba
Akreditirani parlamentarni asistenti
Članak 24. Pravilnika o osoblju
Zahtjev za pomoć
Članak 12.a Pravilnika o osoblju
Uznemiravanje
Savjetodavni odbor nadležan za pritužbe zbog uznemiravanja na radnom mjestu između akreditiranih parlamentarnih asistenata i članova u Europskom parlamentu te za sprečavanje uznemiravanja na radnom mjestu
Odluka o odbijanju zahtjeva za pomoć
Pravo na saslušanje
Načelo kontradiktornosti
Odbijanje priopćenja mišljenja Savjetodavnog odbora i zapisnikâ o saslušanju svjedoka
Odbijanje tužene institucije da postupi u skladu s mjerom izvođenja dokazâ Općeg suda

Okolnosti spora
Činjenice koje su dovele do presude od 12. prosinca 2013., CH/Parlament (F‑129/12)
Na temelju članka 5. Uvjeta zaposlenja ostalih službenika Europske unije (u daljnjem tekstu: Uvjeti zaposlenja), tijelo Europskog parlamenta nadležno za sklapanje ugovora o radu (u daljnjem tekstu: tijelo nadležno za sklapanje ugovora) zaposlilo je 1. listopada 2004. tužiteljicu CH, kao akreditiranu parlamentarnu asistenticu (u daljnjem tekstu: APA) kako bi asistirala osobi Y, članu Parlamenta, na temelju ugovora koji je trebao isteći po završetku saziva Parlamenta 2004. – 2009.
Nakon prekida parlamentarnog mandata osobe Y, tužiteljicu je Parlament od 1. prosinca 2007. pa do kraja saziva zaposlio kao APA‑a za pomoć osobi X, novom članu Parlamenta koji je naslijedio osobu Y do kraja tekućeg mandata.
Parlament je, s učinkom od 1. kolovoza 2009., tijekom saziva 2009. – 2014. zaposlio tužiteljicu kao APA‑a za pomoć osobi X. Tužiteljica je svrstana u razred 14 funkcijske skupine II. Međutim, novim ugovorom sklopljenim 1. rujna 2010., kojim je okončan raniji ugovor, tužiteljica je zaposlena za izvršavanje istih dužnosti, ali ovaj put u razredu 11 funkcijske skupine II. (u daljnjem tekstu: ugovor o radu ili ugovor APA‑a).
Tužiteljica je počevši od 27. rujna 2011. otišla na bolovanje, koje je bilo produljeno do 19. travnja 2012.
Tužiteljica je 28. studenoga 2011. obavijestila Savjetodavni odbor nadležan za pritužbe zbog uznemiravanja i njegovo sprječavanje na radnom mjestu (u daljnjem tekstu: Opći savjetodavni odbor), osnovan odlukom Parlamenta od 21. veljače 2006. o donošenju Unutarnjeg pravilnika o odboru nadležnom za pritužbe zbog uznemiravanja (članak 12.a Pravilnika [o osoblju za dužnosnike Europske unije]), o svojim poteškoćama u radu do kojih je, prema njezinim riječima, došlo zbog ponašanja osobe X prema njoj.
Tužiteljica je dopisom od 6. prosinca 2011. postavila upit članovima Općeg savjetodavnog odbora o koracima koje treba poduzeti u svrhu „podnošenja pritužbe”. Nadalje, tužiteljica je, kako bi predočila uznemiravanje za koje je smatrala da trpi zbog postupaka člana Parlamenta kojem je pomagala, dopisom od 12. prosinca 2011. svakom članu navedenog odbora kao i glavnom tajniku Parlamenta uputila dopis koji je također tog dana poslala i osobi X, a u kojem na znanje tom članu Parlamenta opisuje svoje zdravstveno stanje. Naposljetku, tužiteljica se dopisom od 21. prosinca 2011. obratila predsjedniku Općeg savjetodavnog odbora kako bi zatražila sastanak.
Tužiteljica je 22. prosinca 2011. na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju za dužnosnike Europske unije (u daljnjem tekstu: Pravilnik o osoblju) glavnom tajniku Parlamenta podnijela zahtjev za pomoć (u daljnjem tekstu: zahtjev za pomoć) u kojem je navela da je žrtva uznemiravanja od strane osobe X te je zatražila donošenje mjera udaljavanja kao i pokretanje upravne istrage.
Osoba X je 6. siječnja 2012. Odjelu za zapošljavanje i premještaje u Upravi za razvoj ljudskih resursa Glavne uprave (GU) Parlamenta za kadrovske poslove uputila pisani zahtjev za raskid tužiteljičina ugovora APA‑a (u daljnjem tekstu: zahtjev za raskid). Osoba X je 18. siječnja 2012. potvrdila zahtjev za raskid.
Odlukom tijela nadležnog za sklapanje ugovora od 19. siječnja 2012. tužiteljičin ugovor APA‑a raskinut je s učinkom od 19. ožujka 2012. zbog gubitka povjerenja (u daljnjem tekstu: odluka o otkazu). Od tužiteljice se nije tražilo da odradi otkazni rok u trajanju od dva mjeseca, odnosno od 19. siječnja do19. ožujka 2012. U prilog razlogu koji se temeljio na gubitku povjerenja, tijelo nadležno za sklapanje ugovora istaknulo je da ga je osoba X izvijestila da tužiteljica nema sposobnosti potrebne za praćenje rada određenih parlamentarnih odbora u kojima je sudjelovala te se požalila na tužiteljičino neprihvatljivo ponašanje kako naspram nje tako i naspram drugih članova Parlamenta i njihovih APA‑ova.
Glavni direktor GU‑a Parlamenta za kadrovske poslove je, djelujući u svojstvu tijela nadležnog za sklapanje ugovora, 20. ožujka 2012. odbio zahtjev za pomoć zbog toga što je, neovisno o tome može li APA imati korist od pomoći na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju, tužiteljičin zahtjev za pomoć koji se odnosio na donošenje mjera udaljavanja i provođenja upravne istrage postao bespredmetan jer je, s obzirom na u međuvremenu donesenu odluku o otkazu, tužiteljica prestala izvršavati profesionalnu djelatnost u Parlamentu (u daljnjem tekstu: prva odluka o odbijanju zahtjeva za pomoć).
Tužiteljica je 30. ožujka 2012. glavnom tajniku Parlamenta podnijela žalbu na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju protiv odluke o otkazu. Tužiteljica je također 22. lipnja 2012. na temelju iste odredbe Pravilnika o osoblju podnijela žalbu protiv prve odluke o odbijanju zahtjeva za pomoć.
Glavni tajnik Parlamenta je odlukom od 20. srpnja 2012. djelomično prihvatio žalbu podnesenu protiv odluke o otkazu odlučivši odgoditi datum isteka tužiteljičina ugovora APA‑a do 20. lipnja 2012. zbog njezina bolovanja opravdanog liječničkom potvrdom do 19. travnja 2012. Suprotno tomu, potvrdio je utemeljenost odluke o otkazu pozivajući se na nemogućnost, utvrđenu u sudskoj praksi, osobito u točki 149. presude od 7. srpnja 2010.Tomas/Parlament (
F‑116/07, F‑13/08 i F‑31/08
,
EU:F:2010:77
), nadzora postojanja ili gubitka povjerenja, koja se djelomično odnosi na nadzor razloga koji su navedeni kao opravdanje nepostojanja ili gubitka tog povjerenja.
U svakom je slučaju glavni tajnik Parlamenta procijenio da je tužiteljica dokazala očite pogreške u pogledu ocjene činjenica ponuđenih da bi se opravdao gubitak povjerenja, iako je Parlament imao saznanja o više profesionalnih nedostataka tužiteljice, osobito vezano za procjenu mogućnosti sastavljanja zakonodavnih amandmana koji se mogu uključiti u dosje, nepristojnost koju je iskazala u odnosu na člana Parlamenta iz države članice koja nije matična država osobe X, odnosno tužiteljičino drsko ponašanje prema novom APA‑u zaposlenom kako bi pomogao osobi X, te neuljudnost iskazanu prema potonjoj u prisutnosti direktora poduzeća. Profesor koji je pratio skupinu studenata prilikom posjeta instituciji također se požalio na nepristojnost tužiteljice.
Napokon, prema mišljenju glavnog tajnika Parlamenta, okolnost da je tužiteljica uputila zahtjev za pomoć nije takve prirode da bi sprečavala donošenje odluke o otkazu koji je zbog očitog pogoršanja odnosa između osobe X i tužiteljice bio neizbježan.
Osim toga, odlukom od 8. listopada 2012. glavni tajnik Parlamenta je, u svojstvu tijela nadležnog za sklapanje ugovora, odbio žalbu protiv prve odluke o odbijanju zahtjeva za pomoć, pri čemu je naglasio da je „u potporu odluke tijela nadležnog za sklapanje ugovora o zapošljavanju tužiteljici naveo da je uslijed njezina neprihvatljivog ponašanja […] i preciznih, provjerljivih činjenica nastalih u prisutnosti svjedoka, utvrdio da se njezini navodi ne mogu potvrditi nikakvim dokazima”. Jednako je tako tužiteljici odgovorio da mjere koje je zatražila općenito nisu „spojive sa specifičnom prirodom bliskih i povjerljivih odnosa koji su nužni između zastupnika i njegova APA‑a” i da, osobito, mjera udaljavanja nema nikakvog smisla jer bi spriječila svaku djelotvornu radnu vezu između članice Parlamenta i njezina APA‑a, te da Parlament praktično nije mogao ponovno zaposliti tužiteljicu kod drugog člana institucije jer samo potonji može zatražiti od tijela nadležnog za sklapanje ugovora zapošljavanje APA‑a po izboru. Glavni je tajnik Parlamenta također istaknuo, što se tiče zahtjeva za pokretanje upravne istrage, da se presuda od 8. veljače 2011., Skareby/Komisija (
F‑95/09
,
EU:F:2011:9
) na koju se u tom smislu poziva tužiteljica ne može primijeniti u ovom slučaju jer se na članove Parlamenta nije primjenjivao Pravilnik o osoblju, uključujući njegov članak 12.a, i da im se nije mogla izreći stegovna sankcija, odnosno tijelo nadležno za sklapanje ugovora ne može ih obvezati da sudjeluju u upravnoj istrazi, čak ni kada bi takvo sudjelovanje bilo nužno.
Tužbom koju je tajništvo Službeničkog suda Europske unije zaprimilo 31. listopada 2012. te zabilježilo pod brojem F‑129/12, tužiteljica je u biti zatražila poništenje odluke o otkazu i prve odluke o odbijanju zahtjeva za pomoć kao i nalaganje Parlamentu da joj isplati iznos od 120000 eura na temelju naknade štete.
Odlukom od 12. prosinca 2013., CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) Službenički sud poništio je odluku o otkazu, uz obrazloženje da tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije prethodno saslušalo tužiteljicu, kao i prvu odluku o odbijanju zahtjeva za pomoć, pri čemu je u biti naveo da se, suprotno onomu što tvrdi Parlament, APA‑ovi mogu pozvati na članak 24. Pravilnika o osoblju kako bi tražili pomoć tijela nadležnog za sklapanje ugovora zbog ponašanja člana Parlamenta koje navodno predstavlja uznemiravanje u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju. Osim toga, „uzimajući u obzir vrlo diskutabilne uvjete u kojima su donesene odluka o otkazu i prva odluka o odbijanju zahtjeva za pomoć”, Službenički je sud naložio Parlamentu da tužiteljici isplati iznos od 50000 eura na temelju naknade pretrpljene nematerijalne štete.
Mjere izvršenja presude od 12. prosinca 2013, CH/Parlament (F‑129/12) koje je donio Parlament, presuda od 6. listopada 2015, CH/Parlament (F‑132/14) i pobijana odluka
Dopisom od 15. siječnja 2014. tužiteljica je od Parlamenta zatražila da poduzme određene mjere kako bi, u skladu s člankom 266. UFEU‑a, osigurao izvršenje presude od 12. prosinca 2013, CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
).
Dopisom od 3. ožujka 2014. Parlament je službeno odgovorio na različite zahtjeve za mjere izvršenja presude od 12. prosinca 2013., CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) koje je tužiteljica podnijela.
Što se tiče tužiteljičina zahtjeva za vraćanje u stalni radni odnos u Parlamentu, ta je institucija navela da takva mjera očito premašuje ono što zahtijeva izvršenje presude od 12. prosinca 2013, CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), osobito zato što, na temelju uvodne izjave 7. Uredbe Vijeća (EZ) br. 160/2009 od 23. veljače 2009. o izmjeni Uvjeta zaposlenja (
SL 2009., L 55, str. 1
.) (SL posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 17., str. 148.), „nijedna odredba ove Uredbe ne može se tumačiti kao davanje [APA‑ovima] povlaštenog ili izravnog pristupa radnim mjestima dužnosnika ili drugih kategorija službenika [Europske unije]”.
U tim okolnostima, uzimajući u obzir osobnu prirodu radne veze kojom su vezani zastupnici i njihovi APA‑ovi, Parlament je tužiteljici dao do znanja da efektivni povratak na njezine dužnosti nije moguć. Također, Parlament je pojasnio da „je jedina mogućnost povratak [tužiteljice] na radno mjesto na kojem je bila prije odluke o otkazu [koja je proglašena nezakonitom], ali na način da joj se odobri neobavljanje odgovarajućeg posla i to do isteka njezina [ugovora o radu] […] 1. srpnja 2014.[; t]akvo neobavljanje posla također je u skladu s dužnošću brižnog postupanja”. U tom se pogledu Parlament obvezao tužiteljici isplatiti primitke od rada koje joj je dugovao za razdoblje od 21. lipnja 2012., dana stupanja na snagu odluke o otkazu, do isteka njezina ugovora o radu, odnosno 1. srpnja 2014., uz odbitak primitaka od rada i naknada za nezaposlenost koje je primila tijekom tog razdoblja.
Usto je Parlament potvrdio da se svojedobno podneseni zahtjev za otkaz ne nalazi u tužiteljičinu osobnom dosjeu te da će biti povučena odluka o otkazu koju je Službenički sud proglasio nezakonitom. U pogledu zahtjeva za prijenos mirovinskih prava koja je prethodno stekla u nacionalnom sustavu u mirovinski sustav Unije, Parlament je istaknuo da tužiteljica, koja je kao APA ostvarila pet godina radnog staža, ne ispunjava uvjet od najmanje deset godina službe u Uniji da bi mogla zatražiti starosnu mirovinu na teret proračuna Unije.
Što se tiče zahtjeva za pokretanje upravne istrage koji je već postavljen u zahtjevu za pomoć, Parlament je naveo da će „po tom pitanju, […] ako tužiteljica odluči podnijeti tužbu prema nacionalnom pravu protiv osobe X, Parlament ponovno razmotriti situaciju u kontekstu sudske prakse kako proizlazi iz točke 57. presude od 12. prosinca 2013., CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
)”.
Tužiteljica je, na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju, 16. travnja 2014. podnijela žalbu protiv odluke od 3. ožujka 2014. kao i one od 2. travnja 2014. kojom je tijelo nadležno za sklapanje ugovora zauzelo stajalište o dodatnim zahtjevima.
Dopisom od 6. lipnja 2014. pravna je služba Parlamenta u okviru mjera izvršenja presude od 12. prosinca 2013., CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) obavijestila tužiteljicu o postojanju Unutarnjeg pravilniku APA‑ova, koja su 14. travnja 2014. uspostavljena odlukom Predsjedništva Parlamenta o donošenju Unutarnjeg pravilnika (u daljnjem tekstu: Unutarnji pravilnik APA‑ova u području uznemiravanja) koja predviđaju osnivanje Savjetodavnog odbora nadležnog za pritužbe zbog uznemiravanja između APA‑ova i članova u Parlamentu te sprječavanje uznemiravanja na radnom mjestu (u daljnjem tekstu: Poseban savjetodavni odbor APA‑ova)”. Također joj je pojasnila da je navedeni odbor odsad „tijelo nadležno za postupanje po eventualnoj [tužiteljičinoj] pritužbi zbog uznemiravanja” te joj „savjetovala […] da se obrati [Posebnom savjetodavnom odboru APA‑ova”] putem njegova tajništva”.
Tužiteljica je dopisom od 20. lipnja 2014. odgovorila da je nakon poništenja prve odluke o odbijanju zahtjeva za pomoć Parlament i dalje obvezan provesti postupak po tom zahtjevu podnesenom zbog ponašanja osobe X. Posljedično, tužiteljica se pitala o „razlozima zbog kojih Parlament […] [nije] procijenio korisnim da u okviru mjera izvršenja presude [od 12. prosinca 2013., CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
)] sam izravno pokrene i postupak pred [Posebnim savjetodavnim odborom APA‑ova], čim je potonji valjano ustrojen, što [joj] još uvijek nije potvrđeno”.
Dopisom od 4. kolovoza 2014. glavni je tajnik Parlamenta, djelujući u svojstvu tijela nadležnog za sklapanje ugovora, odbio žalbu od 16. travnja 2014.
Tužbom podnesenom tajništvu Službeničkog suda 17. studenoga 2014. i upisanom pod brojem F‑132/14, tužiteljica je pokrenula postupak za:
–
poništenje odluke Parlamenta od 3. ožujka 2014. kojom je ta institucija, na temelju mjera potrebnih za izvršenje presude od 12. prosinca 2013., CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), u smislu članka 266. UFEU‑a, odbila pokrenuti upravnu istragu u cilju utvrđivanja stvarnih činjenica, koja se odnosi na člana Parlamenta, kako je određeno u njezinu zahtjevu za pomoć od 22. prosinca 2011.;
–
poništenje odluke Parlamenta od 2. travnja 2014. u dijelu u kojem se odbija isplata iznosa od 5686 eura koji odgovara razlici u primicima od rada na koje je tužiteljica po vlastitoj procjeni imala pravo na temelju mjera potrebnih za izvršenje presude od 12. prosinca 2013., CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), u smislu članka 266. UFEU‑a;
–
poništenje odluke Parlamenta od 4. kolovoza 2014. kojom je Parlament odbio žalbu koju je tužiteljica podnijela protiv dviju gore navedenih odluka od 3. ožujka i 2. travnja 2014.
–
nalaganje Parlamentu da tužiteljici isplati svote od 144000 eura i 60000 eura na temelju naknade materijalne i nematerijalne štete.
Poseban savjetodavni odbor APA‑ova održao je 26. studenoga 2014. svoj konstituirajući sastanak. Iz točke 2. zapisnika s tog sastanka proizlazi da „ako je to potrebno, na sudjelovanje u sastanku odbora može se pozvati pravni savjetnik Parlamenta […] da bi ga savjetovao o pravnim pitanjima”. Iz točke 4. istog zapisnika proizlazi da je „pravni savjetnik obavijestio članove [Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova] o stavu Parlamenta u […] dvama predmetima navodnog uznemiravanja[, među kojima i o predmetu koji je doveo do presude od 12. prosinca 2013., CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
)]”.
Dopisom od 17. prosinca 2014. predsjednik Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova pozvao je tužiteljicu na sastanak s članovima navedenog odbora koji je bio predviđen za 28. siječnja 2015.
Tužiteljica je 15. siječnja 2015. Posebnom savjetodavnom odboru APA‑ova podnijela pisana očitovanja. Taj je odbor 28. siječnja 2015. saslušao tužiteljicu, osobu X i CN, kolegu tužiteljice koji je također podnio zahtjev za pomoć u pogledu navodnog uznemiravanja od strane osobe X (presuda od 26. ožujka 2015, CN/Parlament,
F‑26/14
,
EU:F:2015:22
).
Odlukom od 6. listopada 2015., CH/Parlament (
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
), Službenički sud poništio je odluku od 3. ožujka 2014. kako je potvrđena odlukom od 4. kolovoza 2014. o odbijanju žalbe u dijelu u kojem je, nakon što je presudom od 12. prosinca 2013., CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), poništena prva odluka o odbijanju zahtjeva za pomoć, Parlament odlučio da neće pokrenuti upravnu istragu o navodnom uznemiravanju te je time povrijedio članak 266. UFEU‑a. Osim toga, Parlamentu je naloženo da, zbog propusta tijela nadležnog za sklapanje ugovora, isplati iznos od 25000 eura za naknadu pretrpljene nematerijalne štete, uvećan za zatezne kamate.
U skladu s člankom 10. Unutarnjeg pravilnika APA‑ova u području uznemiravanja, kako je izmijenjen Odlukom Predsjedništva Parlamenta od 6. srpnja 2015., prema kojem Poseban savjetodavni odbor APA‑ova mora svoje povjerljivo izvješće proslijediti predsjedniku Parlamenta, a ne više kvestorima, predsjednik Parlamenta, nakon što je saznao za zaključke Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova donesene nakon upravne istrage, priopćio je 18. svibnja 2016. tužiteljici da ponašanja koja je opisala u zahtjevu za pomoć ne upućuju, prema njegovu mišljenju, na neprimjereno ponašanje člana Parlamenta prema APA‑u i da je taj spis proslijedio tijelu nadležnom za sklapanje ugovora kako bi donio odluku o zahtjevu za pomoć (u daljnjem tekstu: obrazložena odluka).
Naime, predsjednik Parlamenta, kojem je na temelju članka 12. Unutarnjeg pravilnika APA‑ova u području uznemiravanja, kako je izmijenjen odlukom Predsjedništva Parlamenta od 6. srpnja 2015., povjerena ovlast da, „[u] pogledu mišljenja koje donese [Posebni savjetodavni] odbor [APA‑ova]”, „donese obrazloženu odluku u kojoj se navodi je li predočen dokaz o uznemiravanju” i, po potrebi, ovlast „izricanja sankcija protiv dotičnog zastupnika, u skladu s člancima 11. i 166. Poslovnika Parlamenta”, u obrazloženoj odluci navodi da je Poseban savjetodavni odbor APA‑ova osobito smatrao da su utvrđene činjenice da je osoba X često kritizirala tužiteljicu, uključujući u javnosti, da je upotrebljavala grubi jezik kad joj se obraćala, da joj je prigovarala nakon što joj je dala proturječne upute, da ju je nekoliko puta kontaktirala za vrijeme bolovanja, da joj je dala nalog da provjerava svoju elektroničku poštu za vrijeme praznika, da je u medijima objavila da je tužiteljica nesposobna te da ju je degradirala.
Predsjednik Parlamenta smatrao je u obrazloženoj odluci da su ta ponašanja bila namjerna u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju i da su se s vremenom ponavljala. Međutim, što se tiče kritika osobe X, upotrebe grubog jezika, prigovaranja tužiteljičinim pogreškama i njezinih zahtjeva tijekom tužiteljičina dopusta, smatrao je da je osoba X prema svojem osoblju postupala na isti način i da se čini da je to više izraz nervoze osobe X i poteškoća u pravilnom vođenju svojeg osoblja. Stoga, takva ponašanja nisu bila posebno usmjerena prema tužiteljici. Što se tiče izjava osobe X, prema mišljenju predsjednika Parlamenta, njih treba ocijeniti u kontekstu presude od 12. prosinca 2013., CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), koja je pokrenula javnu kampanju protiv bivšeg člana Parlamenta optuženoga za uznemiravanje, iako Službenički sud u toj presudi nije došao do tog zaključka. Stoga je osoba X tražila da se brani samo u odnosu na optužbe o uznemiravanju koje su objavljene.
Što se tiče tužiteljičina premještaja u niži razred, predsjednik Parlamenta smatrao je da je ta mjera obuhvaćena diskrecijskom ovlasti osobe X kao člana Parlamenta i da je u tom pogledu osoba X bila nezadovoljna tužiteljičinim poslovnim uslugama kao i njezinim ponašanjem, što nije pomoglo u smirivanju napetosti u pogledu osobe X kao i drugih članova tima.
Stoga je predsjednik Parlamenta u obrazloženoj odluci zaključio da činjenice koje je navela tužiteljica, kad se ocijene zajedno, ne predstavljaju neprimjereno ponašanje osobe X na temelju kojeg se može utvrditi uznemiravanje u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju. Konkretnije, budući da se ne može smatrati da je ponašanje osobe X, s obzirom na poseban radni odnos između člana Parlamenta i njegova APA‑a, bilo pretjerano i podložno kritici, nepristrani promatrač koji je uobičajeno osjetljiv ne bi smatrao da su navedene činjenice mogle štetiti osobnosti, dostojanstvu ili psihološkom ili fizičkom integritetu tužiteljice.
Predsjednik Parlamenta stoga je obavijestio tužiteljicu da je proslijedio njezin spis tijelu nadležnom za sklapanje ugovora koje je nadležno za odlučivanje o zahtjevu za pomoć.
Tužiteljica se 13. siječnja 2017. obratila tijelu nadležnom za sklapanje ugovora zbog toga što nakon obrazložene odluke nije primila nikakve vijesti, iako je zahtjev za pomoć ostao neriješen više od pet godina.
Glavni direktor za osoblje Parlamenta pozvao je tužiteljicu dopisom od 24. siječnja 2017. da do 10. veljače 2017. podnese svoja očitovanja o obrazloženoj odluci.
Dopisom od 10. veljače 2017., tužiteljica je podnijela svoja očitovanja u kojima je osporavala zaključke Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova, kao i zaključke sadržane u obrazloženoj odluci predsjednika Parlamenta. Kritizirala je i okolnosti u kojima su se provodila saslušanja pred navedenim odborom, osobito činjenicu da joj izvješće koje je sastavio taj odbor, popis saslušanih svjedoka i zapisnici tih saslušanja nisu bili proslijeđeni unatoč zahtjevima koje je podnijela u tom smislu.
Odlukom od 20. ožujka 2017., glavni direktor za osoblje Parlamenta, u svojstvu tijela nadležnog za sklapanje ugovora, odbio je zahtjev za pomoć (u daljnjem tekstu: pobijana odluka). U biti je najprije smatrao da tužiteljica nije imala nikakvo subjektivno pravo na to da joj se dostavi izvješće koje je sastavio Poseban savjetodavni odbor APA‑ova, popis saslušanih svjedoka i zapisnikâ o saslušanju svjedoka, s obzirom na to da je već primila detaljno i iscrpno obrazloženje u pogledu odbijanja njezinih tvrdnji kao neosnovanih, u ovom slučaju u obrazloženoj odluci. Nadalje, smatrao je da je pravni savjetnik Parlamenta imao pravo sudjelovati na saslušanju pred Posebnim savjetodavnim odborom APA‑ova i da je u tom pogledu okolnost da s tužiteljicom nisu mogli biti nazočni njezini savjetnici, ne predstavlja povredu načela ravnopravnosti stranaka. Naposljetku, što se tiče merituma, u biti je naveo da se u potpunosti slaže s razmatranjima predsjednika Parlamenta u obrazloženoj odluci.
Dopisom od 28. travnja 2017. tužiteljica je na temelju Uredbe (EZ) br. 1049/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 30. svibnja 2001. o javnom pristupu dokumentima Europskog parlamenta, Vijeća i Komisije (
SL 2001., L 145, str. 43
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 16., str. 70.), podnijela zahtjev za pristup dokumentima iz spisa koji se na nju odnosi, koji čuva Opći savjetodavni odbor i Poseban savjetodavni odbor APA‑ova, osobito izvješće koje je sastavio potonji odbor. Taj zahtjev odbijen je odlukom od 16. lipnja 2017., koju je 21. kolovoza 2017. potvrdio Parlament, uz obrazloženje da bi otkrivanje tih dokumenata moglo ugroziti integritet osobe X, kao i zaštitu osobnih podataka svjedokâ.
Tužiteljica je 20. lipnja 2017., na temelju članka 90. stavka 2. Pravilnika o osoblju, podnijela žalbu protiv pobijane odluke. U prilog svojoj žalbi, tužiteljica se pozvala na povredu načela dobre uprave, obveze obrazlaganja, članka 25. Pravilnika o osoblju, prava na saslušanje, dužnosti brižnog postupanja, načela razumnog roka, kao i na očitu pogrešku u ocjeni, povredu članka 31. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) i povredu članaka 12.a i 24. Pravilnika o osoblju.
Odlukom od 26. listopada 2017., glavni je tajnik Parlamenta, u svojstvu tijela nadležnog za sklapanje ugovora, djelomično prihvatio žalbu od 20. lipnja 2017. u dijelu koji se odnosi na naknadu štete, pri čemu je tužiteljici
ex aequo et bono
dodijelio iznos od 1500 eura zbog vremena koje je proteklo između obrazložene odluke i pobijane odluke koje je bilo potrebno tijelu nadležnom za sklapanje ugovora, a koje je, prema njegovu mišljenju, moglo biti kraće. U preostalom dijelu žalbu je odbio, osobito u pogledu argumenata kojima se osporava zakonitost pobijane oduke. Stoga je glavni tajnik Parlamenta, kao i predsjednik Parlamenta, smatrao da navedene činjenice nisu predstavljale uznemiravanje u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju (u daljnjem tekstu: odluka o odbijanju žalbe).
Postupak i zahtjevi stranaka
Budući da je tužiteljica u svojoj tužbi zatražila da se tuženiku naloži da podnese te dokumente, Opći sud pozvao je Parlament 17. travnja 2018. u okviru mjere upravljanja postupkom da prilikom podnošenja svojeg odgovora na tužbu dostavi konačne zaključke Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova u pogledu tužiteljičina slučaja, kao i zapisnike o saslušanju svjedoka pred tim savjetodavnim tijelom, ako je potrebno u verziji koja nije klasificirana oznakom tajnosti.
Parlament je 2. svibnja 2018. podnio odgovor na tužbu. Međutim, dopisom od 3. svibnja 2018., naveo je da odbija dostaviti zatražene dokumente, pri čemu je objasnio da je radi dobrog funkcioniranja Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova, koji je osnovan nakon presude od 12. prosinca 2013., CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), ključno da rad i vijećanje tog Savjetodavnog odbora, u kojem su tri kvestora pristala zasjedati, ostane povjerljivo u pogledu tužiteljice. Međutim, Parlament je naglasio da je Opći sud, u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. srpnja 2018., Curto/Parlament (
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
) i u predmetu QH/Parlament (T‑748/16) koji je u tijeku, odlučio da dokumenti, kao oni koji su zatraženi u ovom slučaju, nisu povjerljivi u pogledu tužitelja u postupku te im ih je stoga proslijedio. Stoga, prema mišljenju Parlamenta, „[a]ko postoji praksa koja postaje sustavna i prijeti samom mehanizmu rješavanja pritužbi koje zbog uznemiravanja podnesu APA‑ovi protiv zastupnika Parlamenta, [i]nstituciji nažalost mora izjaviti da više neće dostavljati tajne dokumente Općem sudu, osim ako ih se ni u kojem slučaju neće dostaviti [tužitelju]”.
Rješenjem od 18. svibnja 2018., Opći sud naložio je Parlamentu, na temelju članka 92. stavka 3. Poslovnika Općeg suda, da podnese zaključke i eventualne zapisnike o saslušanju svjedoka koje je Poseban savjetodavni odbor APA‑ova sastavio nakon podnošenja zahtjeva za pomoć, pri čemu je naveo da navedeni dokumenti, u toj fazi, nisu bili dostavljeni tužiteljici.
Dopisom od 4. lipnja 2018., Parlament je ponovio svoje odbijanje da podnese dokumente zatražene u okviru mjere izvođenja dokazâ, pri čemu je predložio Općem sudu da, ako želi da mu ih neformalno proslijedi na način da ih se ne uloži u spis i da „[i]nstitucija ima jamstvo da tužitelj[ica] neće imati pristup dokumentima koje smatra tajnim i povjerljivim”.
Stranke su u okviru mjere upravljanja postupkom 28. lipnja 2018. pozvane da zauzmu stajalište o posljedicama odluke Parlamenta na rješavanje predmeta, koja je dostavljena 4. lipnja 2018. i kojom je Parlament odbio proslijediti dokumente koje mu je Opći sud rješenjem od 18. svibnja 2018. naložio da podnese. U tom se pogledu strankama skrenula pozornost, s jedne strane, na presude od 10. lipnja 1980., M./Komisija (
155/78
,
EU:C:1980:150
) i od 12. svibnja 2010., Komisija/Meierhofer (
C‑560/08 P
,
EU:T:2010:192
), kao i, s druge strane, na presudu od 29. lipnja 2018., HF/Parlament (
C‑218/17
,
EU:T:2018:393
).
Tužiteljica i Parlament podnijeli su 10. odnosno 11. srpnja 2018.svoja očitovanja u tom pogledu.
Budući da je Opći sud smatrao da druga razmjena podnesaka nije potrebna te je osim toga odbio tužiteljičin zahtjev u tom smislu od 2. kolovoza 2018.,zatvoren je 8. kolovoza 2018. pisani dio postupka te su na raspravi održanoj 25. listopada 2018. saslušana izlaganja stranaka.
Tužiteljica od Općeg suda zahtijeva da:
–
poništi pobijanu odluku i, po potrebi, odluku o odbijanju žalbe;
–
naloži Parlamentu plaćanje 68500 eura naknade nematerijalne štete koju je pretrpjela;
–
naloži Parlamentu snošenje troškova.
Parlament od Općeg suda zahtijeva da:
–
odbije tužbu kao neosnovanu;
–
naloži tužiteljici snošenje troškova.
Pravo
Zahtjev za poništenje
U prilog svojem zahtjevu za poništenje pobijane odluke i, ako je potrebno, odluke o odbijanju žalbe, tužiteljica ističe dva tužbena razloga, od kojih se prvi temelji na povredi članka 41. Povelje, članka 25. Pravilnika o osoblju i na povredi obveze obrazlaganja, načela dobre uprave, prava na saslušanje i prava obrane te povredi dužnosti brižnog postupanja, a drugi na očitoj pogrešci u ocjeni, na povredi članka 31. Povelje, članaka 12.a i 24. Pravilnika o osoblju, kao i na povredi dužnosti brižnog postupanja.
Predmet zahtjeva za poništenje
Prema ustaljenoj sudskoj praksi, zahtjev za poništenje koji je formalno podnesen protiv odluke o odbijanju žalbe ima za učinak osporavanje pred Općim sudom akta protiv kojeg je podnesena žalba kad, kao takav, on nema autonoman sadržaj (vidjeti u tom smislu presude od 17. siječnja 1989., Vainker/Parlament,
293/87
,
EU:C:1989:8
, t.
8.
i od 6. travnja 2006., Camós Grau/Komisija,
T‑309/03
,
EU:T:2006:110
, t.
43.
).
U ovom slučaju, budući da je odlukom o odbijanju žalbe samo potvrđena pobijana odluka, valja utvrditi da zahtjev za poništenje odluke o odbijanju žalbe nema autonoman sadržaj i da stoga ne treba o njemu posebno odlučiti, iako će u ispitivanju zakonitosti pobijane odluke trebati uzeti u obzir, s jedne strane, obrazloženje navedeno u odluci o odbijanju žalbe jer bi se to obrazloženje trebalo podudarati s obrazloženjem pobijane odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 9. prosinca 2009., Komisija/Birkhoff,
T‑377/08 P
,
EU:T:2009:485
, t.
58.
i
59.
i navedenu sudsku praksu), kao i, s druge strane, s obrazloženje navedeno u obrazloženoj odluci, na koje se upućuje u pobijanoj odluci.
Prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 41. Povelje, članka 25. Pravilnika o osoblju i obveze obrazlaganja, načela dobre uprave, prava na saslušanje i prava obrane, kao i dužnosti brižnog postupanja
U prilog svojem prvom tužbenom razlogu, tužiteljica tvrdi da, zbog toga što tijelo nadležno za sklapanje ugovora u predsudskoj fazi nije dostavilo izvješće Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova, popis saslušanih svjedoka, kao ni zapisnike o saslušanju tih svjedoka, nije mogla razumjeti rasuđivanje u obrazloženoj odluci, na koje se upućuje u pobijanoj odluci i prema kojem se smatra da navedene činjenice ne predstavljaju njezino uznemirivanje. Osim toga, nije mogla, s jedne strane, niti ocijeniti je li navedeni Savjetodavni odbor saslušao svjedoke i, konkretno, one koje je navela, uključujući dva liječnika, i s druge strane, je li tijelo nadležno za sklapanje ugovora uzelo u obzir liječničke potvrde neuropsihijatra i njezina redovnog liječnika koje je podnijela.
Tužiteljica također prigovara tijelu nadležnom za sklapanje ugovora da joj nije dostavilo izvješće Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova. Međutim, prema njezinu mišljenju, takvo je slanje tim više bilo potrebno jer pobijana odluka nije bila dovoljno obrazložena. Osim toga, smatra da je dostava tog izvješća i zapisnikâ o saslušanju svjedoka bila neophodna kako bi se mogla uvjeriti da ta svjedočenja nisu bila iskrivljena.
U svakom slučaju, to što u predsudskoj fazi nije bilo dostavljeno izvješće Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova i zapisnikâ o saslušanju svjedoka, barem verzije koja nije klasificirana oznakom tajnosti, čini povredu njezina prava na primjereno saslušanje, kao što je Opći sud potvrdio u presudi od 29. lipnja 2018, HF/Parlament (
T‑218/17
,
EU:T:2018:393
). Stav tijela nadležnog za sklapanje ugovora također predstavlja povredu dužnosti brižnog postupanja jer je njezin interes da raspolaže takvim dokumentima i odgovarajućim obrazloženjem u pogledu odbijanja zahtjeva za pomoć očito nije uzeo u obzir.
Parlament zahtijeva da se tužbeni razlog odbije kao neosnovan.
Tvrdi da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora ispunilo obvezu obrazlaganja u ovom slučaju. Što se tiče saslušanja svjedoka, iako se priznaje da njihovo svjedočenje može biti vrijedan doprinos kako bi se dopunio ili nadomjestio nedostatak dokaza podnositelja zahtjeva za pomoć, smatra da, s jedne strane, njihovu dokaznu snagu treba smatrati relativnom. S druge strane, „[o]dricanje od povjerljivosti zajamčene svjedocima u korist prekomjerne transparentnosti neizbježno umanjuje spremnost trećih strana da svjedoče iskreno, potpuno i objektivno, pa [čak] i da uopće svjedoče”. Zbog toga Parlament smatra da se povjerljivost mora proširiti i na izvješće Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova kao i na zapisnike o saslušanju svjedoka te na popis svjedoka koje je saslušao Poseban savjetodavni odbor APA‑ova, čime se, s jedne strane, opravdava to što ti dokumenti ni na koji način nisu stavljeni na raspolaganje tužiteljici i, s druge strane, što je odbio postupiti u skladu s mjerom izvođenja dokazâ Općeg suda.
Što se tiče prava na saslušanje, Parlament smatra da ga je u ovom slučaju poštovao jer je tužiteljica imala priliku podnijeti svoja očitovanja o obrazloženoj odluci i da, u svakom slučaju, dostavljanje izvješća kojeg je sastavio Poseban savjetodavni odbor APA‑ova nije bilo potrebno kako bi joj se omogućilo da iznese svoja očitovanja. Usto, budući da bi takvo dostavljanje štetilo učinkovitosti rada navedenog odbora, Parlament smatra da tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije imalo obvezu to izvješće dostaviti tužiteljici, kao ni zapisnike o saslušanju svjedoka.
–
Uvodna razmatranja o ispitivanju zahtjeva za pomoć propisanog Pravilnikom o osoblju
Uvodno, valja podsjetiti da, kada se tijelu nadležnom za sklapanje ugovora ili, ovisno o slučaju, tijelu za imenovanje (u daljnjem tekstu: tijelo za imenovanje), na temelju članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju, podnese zahtjev za pomoć u smislu članka 24. Pravilnika o osoblju, ono mora, na temelju obveze pružanja pomoći i u slučaju nezgode koja je nespojiva s dužnošću brzine i brižnog postupanja službe, intervenirati svim potrebnim snagama i odgovoriti brzinom i pažnjom koju zahtijevaju okolnosti konkretnog slučaja kako bi se utvrdile činjenice i, kada se utvrdi uzrok, pronašla prikladna rješenja. U tu svrhu dovoljno je da dužnosnik ili službenik koji od svoje institucije traži zaštitu dostavi barem neke dokaze o stvarnosti napada za koje tvrdi da ih je pretrpio. U slučaju postojanja takvih elemenata, na instituciji o kojoj je riječ jest da poduzme odgovarajuće mjere, osobito da provede upravnu istragu kako bi utvrdila činjenice koje su dovele do zahtjeva za pomoć, u suradnji s njezinim podnositeljem (presude od 26. siječnja 1989., Koutchoumoff/Komisija,
224/87
,
EU:C:1989:38
, t.
15.
i
16.
; od 12. srpnja 2011., Komisija/Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
, t.
84.
i od 24. travnja 2017., HF/Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, t.
46.
).
Kada su iznesene optužbe za uznemiravanje, obveza pružanja pomoći sastoji se osobito od obveze uprave da ozbiljno, brzo i povjerljivo ispita zahtjev za pomoć zbog uznemiravanja i da podnositelja zahtjeva za pomoć obavijesti o ishodu njegove prijave (presude od 24. travnja 2017., HF/Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, t.
47.
i od 6. listopada 2015., CH/Parlament,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, t.
88.
).
Ta obveza postoji ako se zahtjev za pomoć odnosi na „treću osobu”, u smislu članka 24. Pravilnika o osoblju, koja nije drugi dužnosnik ili službenik, nego član institucije (vidjeti u tom smislu presude od 12. prosinca 2013, CH/Parlament,
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
, t.
54.
do
58.
i od 26. ožujka 2015., CN/Parlament,
F‑26/14
,
EU:F:2015:22
, t. 42). Naime, što se tiče članova Parlamenta, oni su također dužni poštovati zabranu uznemiravanja ili spolnog uznemiravanja predviđenu u članku 12.a Pravilnika o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2018., Curto/Parlament,
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
, t.
79.
do
81.
).
Nadalje, u pogledu mjera koje treba primijeniti u situaciji koja je, poput one u ovom slučaju, obuhvaćena člankom 24. Pravilnika o osoblju, uprava pod nadzorom suda Unije raspolaže širokom diskrecijskom ovlašću prilikom izbora mjera i sredstava za primjenu članka 24. Pravilnika o osoblju (presude od 15. rujna 1998., Haas i dr./Komisija,
T‑3/96
,
EU:T:1998:202
, t.
54.
; od 25. listopada 2007., Lo Giudice/Komisija,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, t.
137.
i od 24. travnja 2017., HF/Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, t.
48.
).
Nakon podnošenja zahtjeva za pomoć, kao što je ona u ovom slučaju, kada uprava odluči pokrenuti upravnu istragu te je, ovisno o slučaju, povjeriti, kao u ovom slučaju, Savjetodavnom odboru (vidjeti u tom smislu presudu od 6. listopada 2015., CH/Parlament,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, t.
99.
), svrha te upravne istrage je potvrditi ili opovrgnuti postojanje uznemiravanja u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju, tako da tijelo nadležno za sklapanje ugovora ne može prejudicirati ishod istrage te se od njega očekuje to da ne zauzme stajalište, čak i implicitno, o postojanju navodnog uznemiravanja dok ne dobije rezultate upravne istrage. Drugim riječima, pokretanju upravne istrage svojstveno je da uprava ne zauzima stajalište preuranjeno i u biti na temelju jednostranog opisa činjenica navedenih u zahtjevu za pomoć jer ona mora, naprotiv, pridržati donošenje svojeg stajališta sve dok navedena istraga, koja mora biti provedena tako da se tvrdnje dužnosnika ili službenika koji je podnio zahtjev za pomoć usporede s verzijom činjenica koju je iznio navodni uznemiravatelj, kao i s onom osoba koje su mogle biti svjedoci navedenih činjenica koje navodno predstavljaju povredu koju je navodni uznemiravatelj počinio protiv članka 12.a Pravilnika o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 24. travnja 2017., HF/Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, t.
59.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, s jedne strane, utvrđenje uprave nakon upravne istrage, eventualno provedene uz pomoć posebnog tijela koje odredi tijelo nadležno za sklapanje ugovora, kao što je Poseban savjetodavni odbor APA‑ova, da je postojalo uznemiravanje može samo po sebi imati povoljan učinak u terapeutskom procesu oporavka uznemiravanog dužnosnika ili službenika i usto može ne samo opravdati stegovnu mjeru protiv uznemiravatelja, nego ga i žrtva može upotrijebiti za eventualnu tužbu pred nacionalnim sudom, na koju se primjenjuje obveza pružanja pomoći tijela nadležnog za sklapanje ugovora na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju i pri čemu ta obveza ne prestaje završetkom razdoblja zaposlenja osobe o kojoj je riječ. S druge strane, provođenje upravne istrage sve do njezina kraja može, naprotiv, omogućiti opovrgavanje optužbi navodne žrtve, omogućujući prema tome ispravljanje svih povreda koje je takva optužba, ako se dokaže da je bila neutemeljena, mogla uzrokovati osobi koja se smatrala možebitnim uznemiravateljem tijekom istražnog postupka (vidjeti u tom smislu presudu od 24. travnja 2017., HF/Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, t.
61.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, najprije valja istaknuti da se Pravilnikom o osoblju ne predviđa poseban postupak koji bi uprava bila dužna provesti kada ispituje zahtjev za pomoć u skladu s člankom 24. Pravilnika o osoblju, koji je podnesen na temelju članka 90. stavka 1. navedenog Pravilnika o osoblju i u kojem dužnosnik ili službenik tvrdi da se drugi dužnosnik ili službenik, čak i član institucije, prema njemu ponašao protivno članku 12.a Pravilnika o osoblju (presuda od 29. lipnja 2018, HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t. 65).
Zatim, valja podsjetiti da je točno da je postupak upravne istrage pokrenut nakon što je dužnosnik ili službenik podnio zahtjev za pomoć u smislu članka 24. Pravilnika o osoblju zato što je treća osoba, dužnosnik ili službenik, čak i član institucije, navodno počinio uznemiravanje u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju otvoren na njegov zahtjev, ali se ne može smatrati istražnim postupkom otvorenim protiv navedenog dužnosnika ili službenika (vidjeti u tom smislu presudu od 16. svibnja 2012., Skareby/Komisija,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, t.
46.
). Naime, prema ustaljenoj sudskoj praksi, uloga podnositelja zahtjeva za pomoć koji tvrdi da je počinjeno uznemiravanje uglavnom se sastoji od njegove suradnje u okviru dobre provedbe upravne istrage u svrhu utvrđivanja činjenica (presude od 26. siječnja 1989., Koutchoumoff/Komisija,
224/87
,
EU:C:1989:38
, t.
15.
i
16.
; od 25. listopada 2007., Lo Giudice/Komisija,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, t.
136.
i od 6. listopada 2015., CH/Parlament,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, t.
87.
).
Međutim, točno je da poštovanje prava obrane, kako je predviđeno u članku 48. Povelje naslovljenom „Pretpostavka nedužnosti i pravo na obranu”, nalaže da se adresatima odluka koje znatno utječu na njihove interese omogući da izraze svoje stajalište o dokazima koji mogu biti „protiv” njih na kojima se temelje te odluke (presuda od 14. lipnja 2016., Marchiani/Parlament,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
, t.
51.
) i uključuje poštovanje načela kontradiktornosti, kojim se prekoračuje poštovanje prava na saslušanje, koje je, osim toga, također zajamčeno kao dio članka 41. Povelje, naslovljenog „Pravo na dobru upravu”. Međutim, na poštovanje prava obrane, u smislu članka 48. Povelje, može se pozvati samo u okviru postupka koji je pokrenut „protiv” neke osobe i može rezultirati aktom koji negativno utječe na prava te osobe, u kojem uprava utvrđuje dokaze protiv te osobe (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
67.
, vidjeti u tom smislu i presudu od 16. svibnja 2012., Skareby/Komisija,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, t.
46.
).
Iz toga slijedi da, u okviru postupka koji tijelo za imenovanje ili tijelo nadležno za sklapanje ugovora provodi u svrhu odlučivanja o zahtjevu za pomoć koji se temelji na povredi članka 12.a Pravilnika o osoblju, podnositelj tog zahtjeva ne može se pozvati na poštovanje prava obrane iz članka 48. Povelje kao takvih, ni, u tom okviru, u obliku povrede načela kontradiktornosti (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
68.
).
Isto uostalom vrijedi i za navodnog uznemiravatelja. Naime, točno je da se protiv tog uznemiravatelja osobno može podnijeti zahtjev za pomoć koji dovodi do pokretanja upravne istrage i on se u toj fazi može braniti od optužbi protiv njega, čime je opravdano da ga se u okviru istrage može saslušati, eventualno i više puta (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
69.
, vidjeti u tom smislu i presudu od 17. rujna 2014., CQ/Parlament,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, t.
147.
). Međutim, tek u kasnijoj fazi postupka, ako se protiv njega poduzmu stegovne mjere, odnosno ako se pokrene postupak pred stegovnim povjerenstvom, ili bilo kojim drugim tijelom, može iskoristiti prava obrane u smislu članka 48. Povelje i, konkretno, načelo kontradiktornosti, pri čemu treba naglasiti da se, u slučaju dužnosnika ili službenika na kojeg se to odnosi, Pravilnikom o osoblju pravo na saslušanje predviđa samo u pogledu načela pokretanja stegovnog postupka i da je postupak kontradiktorne prirode tek nakon pokretanja postupka pred stegovnim povjerenstvom (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
69.
; vidjeti u tom smislu i presudu od 19. ožujka 1998., Tzoanos/Komisija,
T‑74/96
,
EU:T:1998:58
, t.
340.
).
Međutim, podnositelju zahtjeva za zaštitu, kao navodnoj žrtvi, treba priznati postupovna prava, koja se razlikuju od prava obrane iz članka 48. Povelje, koja nisu toliko široka kao potonja prava (presude od 16. svibnja 2012., Skareby/Komisija,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, t.
48.
i od 16. prosinca 2015., De Loecker/SEAE,
F‑34/15
,
EU:F:2015:153
, t.
43.
) i koja su, konačno, obuhvaćena pravom na dobru upravu, kako je sada predviđeno člankom 41. Povelje (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
70.
).
Naime, valja podsjetiti da je cilj upravne istrage koju pokrene uprava, u odgovoru na zahtjev za pomoć u smislu članka 24. Pravilnika o osoblju, zaključcima o istrazi pojasniti sporne činjenice kako bi uprava mogla zauzeti konačno stajalište o tom pitanju, koje bi joj omogućilo da odbaci zahtjev za pomoć ili da, kada su navodne činjenice dokazane i spadaju u područje primjene članka 12.a Pravilnika o osoblju, eventualno pokrene stegovni postupak s ciljem, ako je to potrebno, primjene stegovnih sankcija prema navodnom uznemiravatelju (vidjeti u pogledu dužnosnika ili službenika presudu od 24. travnja 2017., HF/Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, t.
57.
i u pogledu člana institucije presudu od 6. listopada 2015., CH/Parlament,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, t.
90.
).
Tako, s jedne strane, kada uprava, u okviru mjera koje izabere donijeti u odgovoru na zahtjev za pomoć, odluči pokrenuti stegovni postupak ili bilo koji sličan postupak, na temelju članka 86. Pravilnika o osoblju, zbog povrede koju je osoba protiv koje je podnesen taj zahtjev počinila u pogledu zabrane predviđene u članku 12.a Pravilnika o osoblju, tako pokrenut postupak usmjeren je protiv te osobe koja je navodni uznemiravatelj, tako da potonja osoba stoga raspolaže svim postupovnim jamstvima kojima se provode prava obrane u smislu članka 48. Povelje i, osobito, načelo kontradiktornosti. Ta su jamstva, u slučaju dužnosnika ili službenika, predviđena u Prilogu IX. Pravilniku o osoblju (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
72.
), a u slučaju člana Parlamenta u članku 166. Poslovnika te institucije.
S druge strane, kada uprava, u odgovoru na zahtjev za pomoć, odluči da dokazi istaknuti u prilog zahtjevu za pomoć nisu osnovani i da stoga navedena ponašanja ne predstavljaju uznemiravanje u smislu članka 12.a Pravilnika o osoblju, takva odluka negativno utječe na podnositelja zahtjeva za pomoć (vidjeti u tom smislu presude od 12. rujna 2007., Combescot/Komisija,
T‑249/04
,
EU:T:2007:261
, t.
32.
i od 11. svibnja 2010., Nanopoulos/Komisija,
F‑30/08
,
EU:F:2010:43
, t.
93.
) te nepovoljno utječe na njega u smislu članka 41. stavka 2. točke (a) Povelje (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
73.
).
Stoga, kako bi se poštovalo pravo na dobru upravu, podnositelja zahtjeva za pomoć nužno se mora, u skladu s člankom 41. stavkom 2. točkom (a) Povelje, primjereno saslušati prije nego što tu odluku o odbijanju zahtjeva za pomoć donese tijelo za imenovanje ili tijelo nadležno za sklapanje ugovora. To podrazumijeva da se dotičnu osobu mora saslušati u pogledu razloga na koje tijelo za imenovanje ili tijelo nadležno za sklapanje ugovora namjerava uputiti u potporu odbijanja tog zahtjeva (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
74.
).
U ovom slučaju, nesporno je da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora prethodno saslušalo tužiteljicu, na temelju obrazložene odluke i dopisa glavnog direktora za osoblje Parlamenta od 24. siječnja 2017., prije nego što je to tijelo donijelo pobijanu odluku. Međutim, tužiteljica smatra da, u okviru pisanih očitovanja koje je podnijela 10. veljače 2017., nije primjereno saslušana jer u tu svrhu nije raspolagala mišljenjem, izvješćem i zaključcima Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova, uzimajući u obzir da u toj fazi nije bio nužno i točno poznat oblik stajalište tog odbora, kao ni zapisnici o saslušanju svjedoka.
Stoga valja utvrditi je li, u ovom slučaju, pravo na tužiteljičino saslušanje zahtijevalo da ona također raspolaže mišljenjem Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova eventualno donesenom u obliku izvješća ili zaključaka, i zapisnicima o saslušanjima koja je taj odbor proveo kako bi donio svoja očitovanja o razlozima koje je tijelo nadležno za sklapanje ugovora navelo, upućivanjem na obrazloženu odluku, u svrhu odbijanja zahtjeva za pomoć.
–
Obveza tijela nadležnog za sklapanje ugovora da poštuje tužiteljičino pravo na saslušanje i da joj proslijedi mišljenje Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova prije donošenja pobijane odluke
U predmetu u kojem se dovode u pitanje normativni tekstovi primjenjivi na Europsku središnju banku (ESB), a ne Pravilnik o osoblju, Opći sud presudio je da, kada uprava odluči pokrenuti upravnu istragu i kada ta istraga dovede do izrade izvješća, službeniku te institucije koji je, u skladu s terminologijom svojstvenom normativnim tekstovima primjenjivim na navedenu instituciju, podnio „pritužbu” kako bi prijavio činjenice koje su navodno obuhvaćene pojmom uznemiravanja, kako je taj pojam definiran u pravilima primjenjivima na osoblje ESB‑a, treba dati, kao i osobi protiv koje je ta pritužba podnesena, mogućnost da iznese svoja očitovanja o nacrtu izvješća o istrazi, kako je predviđeno u navedenim pravilima, prije nego što uprava ESB‑a odluči o pritužbi ili, barem, o elementima koje ta uprava uzima u obzir pri donošenju svoje odluke (vidjeti u tom smislu presudu od 23. rujna 2015., Cerafogli/ESB,
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
, t.
41.
).
U pogledu Pravilnika o osoblju, tijelo za imenovanje ili, po potrebi, tijelo nadležno za sklapanje ugovora ne treba ispitati pritužbu, nego zahtjev za pomoć podnesen na temelju članka 24. i članka 90. stavka 1. Pravilnika o osoblju. U tom pogledu, suprotno onome što je slučaj s uvjetima zaposlenja koji se primjenjuju na ESB, Pravilnikom o osoblju ne predviđa se poseban postupak u pogledu načina na koji tijelo za imenovanje ili tijelo nadležno za sklapanje ugovora mora ispitati zahtjev za pomoć, u smislu članka 24. Pravilnika o osoblju, kojim se ističe povreda članka 12.a Pravilnika o osoblju, ni odredba kojom se tom odboru nalaže da podnositelju zahtjeva za pomoć ili osobi protiv koje je taj zahtjev podnesen, kao navodnom uznemiravatelju, proslijedi mišljenje, izvješće ili zaključke savjetodavnog odbora, kao što je Posebni savjetodavni odbor APA‑ova ili pak zapisnike o saslušanju svjedoka (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
78.
).
Međutim, presuđeno je da, pod uvjetom da je riječ o zaštiti interesa osoba protiv kojih je pritužba podnesena i onih koje su u istrazi svjedočile, također ni jedna odredba Pravilnika o osoblju ne zabranjuje dostavljanje konačnog izvješća o istrazi trećoj osobi koja ima legitiman interes upoznati se s tim izvješćem, kao što je to slučaj s osobom koja je podnijela zahtjev za pomoć na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju, pri čemu je istaknula povredu članka 12.a Pravilnika o osoblju. Tako je naglašeno, u tom kontekstu, da su određene institucije, u okviru svoje autonomije pri provedbi tih odredbi Pravilnika o osoblju, katkad prihvaćale to rješenje tako što su podnositeljima zahtjeva za pomoć dostavljale konačno izvješće o istrazi, prije podnošenja tužbe, tako što su ga priložile konačnoj odluci donesenoj povodom zahtjeva za pomoć ili prilikom provođenja mjere upravljanja postupkom suda Unije koji odlučuje u prvom stupnju (vidjeti u tom smislu presudu od 11. srpnja 2013., Tzirani/Komisija,
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
, t.
133.
), kao što je ona od 17. travnja 2018. prema kojoj je Parlament, u ovom slučaju, odbio postupiti.
Opći sud međutim smatra da, ako tijelo nadležno za sklapanje ugovora odluči, kao u ovom slučaju, prihvatiti mišljenje Savjetodavnog odbora, eventualno doneseno u obliku izvješća ili zaključaka, kojem je povjerilo provedbu upravne istrage i ako, u odluci donesenoj povodom zahtjeva za pomoć, uzme u obzir mišljenje koje je tako izradio taj savjetodavni odbor, navedeno mišljenje, koje je savjetodavno i koje može biti u verziji koja nije označena oznakom tajnosti i kojom se poštuje anonimnost svjedoka, mora se, u skladu s pravom na saslušanje podnositelja zahtjeva za pomoć, načelno priopćiti tom podnositelju, i to čak i ako Unutarnjim pravilnikom APA‑ova u području uznemiravanja nije predviđeno takvo prosljeđivanje (vidjeti u tom smislu presudu od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
80.
).
To razmatranje ne dovodi se u pitanje okolnosti na koju se poziva Parlament, da je u ovom slučaju riječ o dokumentu koji je sastavio Poseban savjetodavni odbor APA‑ova, a ne dokumentu koji je sastavio Opći savjetodavni odbor kao što je to slučaj u presudi od 29. lipnja 2018., HF/Parlament, (
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
).
Naime, točno je da, kao što naglašava Parlament, Poseban savjetodavni odbor APA‑ova dostavlja predsjedniku Parlamenta samo „obrazloženo mišljenje” koje za njega nije obvezujuće kada donosi obrazloženu odluku na temelju koje tijelo nadležno za sklapanje ugovora odlučuje o zahtjevu za pomoć. Parlament na tome ustraje te pritom naglašava da, što se tiče zahtjeva za pomoć APA‑a koje rješava zajedno s Posebnim savjetodavnim odborom APA‑ova, za razliku od slučaja koji se tiče zahtjeva za pomoć koje rješava u suradnji s Općim savjetodavnim odborom, predsjednik Parlamenta intervenira i „ima isključivu ovlast odlučivanja u pogledu postojanja uznemiravanja, koja je puno bolje definirana nego ovlast glavnog tajnika u slučaju uznemiravanja dužnosnika”.
Međutim, takvo razmatranje, kao i nastojanje Parlamenta da osigura da rad Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova ostane strogo povjerljiv kako bi se osiguralo da kvestori nastave sudjelovati u tom radu, ne mogu naštetiti temeljnom pravu svakog dužnosnika ili službenika, predviđenom u članku 41. stavku. 2. točki (a) Povelje, da ih se primjereno sasluša prije nego što tijelo nadležno za sklapanje ugovora odluči o podnesenom zahtjevu za pomoć.
Konkretno, čak i ako mišljenje Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova nije pravno obvezujuće, s obzirom na to da predsjednik Parlamenta pri donošenju obrazložene odluke, kao i tijelo nadležno za sklapanje ugovora pri odlučivanju o zahtjevu za pomoć, raspolažu tim mišljenjem, ono bi trebalo biti dostavljeno i APA‑u kako bi prethodno mogao zauzeti stajalište o sadržaju tog mišljenja prije nego tijelo nadležno za sklapanje ugovora odluči o zahtjevu za pomoć, oslanjajući se neizravno i na to mišljenje. Stoga, u ovom slučaju, stavljanje na raspolaganje tužiteljici samo obrazložene odluke nije bilo dovoljno, iako je predsjednik Parlamenta u toj odluci naveo sadržaj zaključaka Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova.
K tomu, što se tiče rizika da će se identitet svjedoka, uključujući eventualne članove Parlamenta, saznati u slučaju da se tužiteljici otkrije sadržaj mišljenja Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova, treba utvrditi da ništa ne sprječava navedeni odbor da sastavi to mišljenje, eventualno u obliku izvješća ili zaključaka, na način koji neće omogućiti otkrivanje identiteta svjedoka koji su sudjelovali u upravnoj istrazi. Stoga se ta argumentacija ne može prihvatiti, tim više u kontekstu ovog slučaja uzimajući u obzir da je Opći sud zanemario sadržaj predmetnog dokumenta jer mu nije imao pristup, te više ne može ni biti siguran, s obzirom na različite načine na koje Parlament upućuje na njega, je li taj dokument sastavljen u obliku mišljenja, izvješća ili zaključaka.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, treba zaključiti da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora u obrazloženoj odluci i odluci o odbijanju žalbe povrijedilo pravo na saslušanje, koje je predviđeno člankom 41. Povelje, kada je odbilo tužiteljici dostaviti mišljenje Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova, eventualno doneseno u obliku izvješća ili zaključaka, te ju je, u ovom slučaju, nedovoljno saslušalo, samo na temelju obrazložene odluke u kojoj se iznose razlozi zbog kojih je predsjednik Parlamenta na temelju navedenog mišljenja smatrao da su tvrdnje u zahtjevu za pomoć neosnovane.
–
Obveza tijela nadležnog za sklapanje ugovora da proslijedi tužiteljici zapisnike o saslušanju svjedoka prije donošenja pobijane odluke kako bi se poštovalo njezino pravo na saslušanje
Što se tiče zapisnika o saslušanju svjedoka koje je sastavio Poseban savjetodavni odbor APA‑ova, Opći sud smatra da, kako bi se osigurala učinkovita provedba zabrane svakog oblika uznemiravanja ili spolnog uznemiravanja na radnom mjestu, uprava načelno može predvidjeti mogućnost da svjedocima, koji pristanu na davanje izjava o spornim činjenicama u navodnom slučaju uznemiravanja, zajamči da će njihova svjedočenja ostati povjerljiva, u odnosu na navodnog uznemiravatelja, kao i na navodnu žrtvu, barem u okviru postupka u okviru kojeg se ispituje zahtjev za pomoć u smislu članka 24. Pravilnika o osoblju (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
83.
).
Naime, s jedne strane, budući da je, u okviru ispitivanja zahtjeva za pomoć, jedan od ciljeva uprave pridonijeti spokojnosti u službi, kada bi navodni uznemiravatelj ili navodna žrtva saznali sadržaj svjedočenja, to bi moglo narušiti taj cilj obnavljanjem eventualne međusobne nesnošljivosti unutar službe ili institucije i odvraćanjem u budućnosti osoba koje bi mogle podnijeti relevantno svjedočenje od toga da to učine (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
84.
).
S druge strane, kada institucija primi informacije koje su dane dobrovoljno, ali je u pogledu njih podnesen zahtjev za povjerljivost kako bi se zaštitila anonimnost pružatelja informacije, institucija koja pristaje primiti te informacije dužna je poštovati taj uvjet (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 7. studenoga 1985., Adams/Komisija,
145/83
,
EU:C:1985:448
, t.
34.
). Međutim, to je dužna učiniti i kada dužnosnici ili službenici, pa čak i članovi institucije, pristanu podnijeti svjedočenja kako bi upravi omogućili da razjasne činjenice koje su predmet zahtjeva za pomoć, ali zauzvrat zahtijevaju da se njihova anonimnost osigura u odnosu na navodnog uznemiravatelja i/ili navodne žrtve, pri čemu treba istaknuti da, iako je njihovo sudjelovanje poželjno, s gledišta Pravilnika o osoblju ili političkog gledišta, oni nisu nužno dužni surađivati u istrazi podnošenjem svojih svjedočenja (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
85.
).
Ipak, kada uprava odluči pokrenuti stegovni postupak protiv navodnog uznemiravatelja, na tijelu za imenovanje ili tijelu nadležnom za sklapanje ugovora jest da dotičnoj osobi dostave sve dokumente koje želi podnijeti na ocjenjivanje stegovnom povjerenstvu, na kojem je, po potrebi, da ponovno sasluša svjedoke činjenica koje se stavljaju na teret (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
86.
). To rasuđivanje po analogiji vrijedi u slučaju članova institucije, kao što su članovi Parlamenta, protiv kojih postoji poseban postupak, kao što je onaj predviđen u članku 166. Poslovnika te institucije.
S obzirom na prethodna razmatranja, valja utvrditi da tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije povrijedilo pravo na saslušanje, kako je predviđeno u članku 41. Povelje, time što je u ovom slučaju odbilo proslijediti tužiteljici u predsudskoj fazi zapisnike o saslušanju svjedoka.
–
Posljedice povrede prava na saslušanje koje se temelje na tome da Poseban savjetodavni odbor APA‑ova u predsudskoj fazi nije proslijedio mišljenje
Što se tiče posljedica toga što Poseban savjetodavni odbor APA‑ova tužiteljici nije stavio na raspolaganje mišljenje u predsudskoj fazi, valja podsjetiti da, prema sudskoj praksi, čak i ako postoji povreda prava na saslušanje, usto je potrebno, kako bi se tužbeni razlog mogao prihvatiti, da je taj postupak bez te nepravilnosti mogao imati drukčiji ishod (vidjeti u tom smislu rješenje od 14. travnja 2016., Dalli/Komisija,
C‑394/15 P
, neobjavljeno,
EU:C:2016:262
, t.
41.
; vidjeti u tom smislu i presude od 6. veljače 2007., Wunenburger/Komisija,
T‑246/04 i T‑71/05
,
EU:T:2007:34
, t.
149.
i od 24. travnja 2017., HF/Parlament,
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
, t.
157.
).
Kako bi se moglo ispitati to pitanje, potrebno je da tužiteljica i Opći sud raspolažu mišljenjem Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova, eventualno donesenim u obliku izvješća ili zaključaka, po potrebi u verziji koja nije klasificirana oznakom tajnosti, kako bi, s jedne strane, tužiteljica mogla iznijeti koje argumente je mogla istaknuti u predsudskoj fazi da je imala taj dokument i, s druge strane, kako bi Opći sud mogao ocijeniti bi li to moglo dovesti do drukčijeg ishoda u pogledu rješavanja zahtjeva za pomoć od strane tijela nadležnog za sklapanje ugovora.
Međutim, odbijanje Parlamenta da Općem sudu dostavi to mišljenje, eventualno doneseno u obliku izvješća ili zaključaka, kao i uostalom zapisnika o saslušanju svjedoka, iako se njihova dostava u sudskoj fazi smatrala ostvarivanjem prava na djelotvornu sudsku zaštitu (vidjeti u tom smislu presudu od 23. rujna 2015, Cerafogli/ESB,
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
, t.
42.
do
49.
), dovodi do toga da Opći sud ne može provesti sudski nadzor na temelju članka 270. UFEU‑a i Pravilnika o osoblju (vidjeti u tom smislu presudu od 10. lipnja 1980., M./Komisija,
155/78
,
EU:C:1980:150
, t.
20.
).
Budući da ni UFEU ni Statut Suda Europske unije, a ni Poslovnik, ne predviđaju mogućnost izricanja sankcije u slučaju da se ne postupi u skladu s rješenjem donesenim na temelju članka 92. Poslovnika, koji se odnosi na mjeru izvođenja dokazâ, kao što je ona od 18. svibnja 2018., jedina moguća reakcija Općeg suda na tuženikovo odbijanje, kojim se uostalom povređuje obveza lojalne suradnje predviđena u članku 13. stavku 2. UEU‑a, jest da utvrdi sve posljedice tog odbijanja u odluci kojom se završava postupak (presuda od 12. svibnja 2010., Komisija/Meierhofer,
T‑560/08 P
,
EU:T:2010:192
, t.
73.
).
U tom pogledu, Parlament ne može opravdati svoje odbijanje da dostavi dokumente koje je Opći sud tražio u okviru rješenja od 18. svibnja 2018. time što tvrdi da je, kao što je Opći sud utvrdio u presudi od 29. lipnja 2018.HF/Parlament (
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
83.
do
86.
), na njemu da zaštiti anonimnost osoba, uključujući članova te institucije koji su pristali svjedočiti, koja nužno ima oblik zadržavanja apsolutne povjerljivosti u pogledu rada Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova koji, prema njegovu mišljenju, treba ostati potpuno tajan.
Naime, Parlament bi se svakako mogao pozvati na takva razmatranja na temelju članka 103. Poslovnika koji predviđa postupanje s povjerljivim podacima i dokaznim elementima.
Međutim, ta mogućnost pozivanja na članak 103 Poslovnika pred Općim sudom ne oslobađa Parlament od obveze da, u ime načela lojalne suradnje iz članka 13. stavka 2. UEU‑a, poštuje zahtjeve iz rješenja od 18. svibnja 2018., koje je izvršivo na temelju članka 280. UFEU‑a.
Konkretno, suprotno onomu što tvrdi Parlament, na Općem sudu je, a ne na strankama u postupku, da ocjeni povjerljivost dokumenata čija se dostava nalaže na temelju članka 92. stavka 3. Poslovnika i, ako je potrebno, da ocijeni je li zbog povjerljivosti tih dokumenata koju je eventualno priznao sud Unije primjereno, u svrhu zaštite identiteta svjedoka, da ih ne dostavi tužiteljici u takvom obliku, nego da naprotiv od tuženika zahtijeva da izradi verziju tih dokumenata koja nije klasificirana oznakom tajnosti, pri čemu će izostaviti imena svjedoka i podatke koji omogućuju da se bez razumne sumnje utvrde njihovi identiteti (vidjeti u pogledu mjere izvođenja dokazâ presudu od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
44.
) ili sažetke tih dokumenata koji nisu povjerljivi.
Uostalom, što se tiče ove posljednje mogućnosti, na temelju nje bi Opći sud mogao, ako je potrebno, odgovoriti na zabrinutost Parlamenta u pogledu toga da, s obzirom na prirodu navedenih činjenica, anonimizirana verzija navedenih dokumenata ne bi pružila dovoljnu zaštitu jer bi se, prema njegovu mišljenju, identitet svjedoka lako mogao izvesti iz iznesenih činjenica ili izjava.
U svakom slučaju, što se tiče kritike Parlamenta u pogledu prakse Općeg suda u predmetu u kojem je donesena presuda od 13. srpnja 2018., Curto/Parlament (
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
) i u predmetu koji je u tijeku QH/Parlament (T‑748/16), dovoljno je utvrditi da se ta vrsta odluke ne može smatrati neuobičajenom, s obzirom na to da je Opći sud samo primijenio odredbe svojeg Poslovnika, konkretno članak 103. Poslovnika (rješenje potpredsjednika Suda od 5. srpnja 2018., Müller i dr./QH,
C‑187/18 P(I)
, neobjavljeno,
EU:C:2018:543
, t.
41.
).
Slijedom toga i da nije potrebno dalje ispitivati prvi i drugi tužbeni razlog, valja poništiti pobijanu odluku zbog toga što tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije poštovalo tužiteljičino pravo na primjereno saslušanje prije nego što je odbilo njezin zahtjev za pomoć.
Zahtjev za naknadu štete
U prilog svojem zahtjevu za naknadu štete tužiteljica tvrdi da Parlament treba odgovarati, s jedne strane, zbog nezakonitosti iznesenih u okviru dva tužbena razloga za poništenje i, s druge strane, zbog pogrešaka Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova, a zatim i tijela nadležnog za sklapanje ugovora, osobito okolnosti da joj je taj odbor nezakonito odbio pravo da saslušanju održanom 28. siječnja 2015. s njom nazoči njezin savjetnik, činjenice da je nepravedno da službeni liječnik institucije ima samo ulogu promatrača u okviru navedenog odbora i činjenice da prisutnost predstavnika uprave Posebnog savjetodavnog odbor APA‑ova predstavlja povredu načela nepristranosti. Ti su elementi u ovom slučaju pridonijeli neravnopravnom, pristranom i netransparentnom postupku.
Tužiteljica prigovara Parlamentu i da je povrijedio razuman rok jer je postupak ispitivanja zahtjeva za pomoć trajao dulje od dvije godine i tri mjeseca između datuma saslušanja pred Posebnim savjetodavnim odborom APA‑ova i datuma kada je donesena pobijana odluka. U tom pogledu, Parlament je u odluci o odbijanju žalbe priznao da nije imao objektivno opravdanje u pogledu vremena koje je prošlo između tog saslušanja i obrazložene odluke. Međutim, tužiteljica ističe da je morala čekati još dodatnih sedam mjeseci nakon donošenja obrazložene odluke da je tijelo nadležno za sklapanje ugovora zatraži da podnese očitovanja i da k tomu taj korak tijela nadležnog za sklapanje ugovora nije bio samoinicijativan, nego ga se poduzelo u odgovor na njezin upit.
Tužiteljica stoga zahtijeva naknadu tri nematerijalne štete, odnosno, kao prvo, štete povezane s neizvjesnošću, pravnom nesigurnosti i bojazni od nepravičnog postupanja u iznosu od 5000 eura, kao drugo, štete povezane s činjenicom da tijelo nadležno za sklapanje ugovora nije žurno ispitalo zahtjev za pomoć u iznosu od 13500 eura, i , kao treće, štete povezane s nezakonitostima na koje se odnose dva tužbena razloga koju treba
ex aequo et bono
utvrditi na iznos od 50000 eura, s obzirom na poteškoće da shvati razloge za odbijanje zahtjeva za pomoć i postupanje tijela nadležnog za sklapanje ugovora koje, s obzirom na svoju zadaću pružanja pomoći, nije ostavilo dojam da će je uistinu zaštiti.
Parlament zahtijeva da se odbije zahtjev za naknadu štete.
Što se tiče tužiteljičine želje da njezinom saslušanju pred Posebnim savjetodavnim odborom APA‑ova nazoči njezin savjetnik, Parlament tvrdi da je tužiteljičina uloga u postupku upravne istrage da iznese svoju verziju činjenica, kako bi omogućila tom odboru da utvrdi predstavljaju li te činjenice uznemiravanje, a ne da sudjeluje u akuzatornom postupku protiv navodnog uznemiravatelja. U stvarnosti je APA u položaju onoga koji iznosi optužbu pred Posebnim savjetodavnim odborom APA‑ova a član Parlamenta, obrnuto, u položaju onoga koji se treba braniti. Stoga, s obzirom na to da navodna žrtva uznemiravanja ima ograničenija postupovna prava od optužene osobe, tužiteljica nije osnovano mogla tražiti pomoć svojeg odvjetnika na saslušanju pred Posebnim savjetodavnim odborom APA‑ova. U tom pogledu, okolnost da se Unutarnji pravilnik APA‑ova u području uznemiravanja nije mijenjao od 6. srpnja 2015. u pogledu činjenice da navodnu žrtvu treba saslušati samu, nije relevantna jer bi, s jedne strane, ta promjena bila samo kodifikacija prethodne prakse i, s druge strane, prema sudskoj praksi koja proizlazi iz presude od 16. prosinca 1976.Perinciolo/Vijeće (
124/75
,
EU:C:1976:186
, t.
35.
do
37.
), dužnosnik ili službenik osnovano može tražiti pomoć odvjetnika tijekom upravnog postupka samo ako se to izričito predviđa primjenjivim propisima. Što se tiče prisutnosti pravnog savjetnika Parlamenta na saslušanju tužiteljice, ona nije bila od utjecaja za tužiteljicu jer je on imao samo status promatrača. Usto, njegova je prisutnost opravdana kako bi se osiguralo da je upravna istraga provedena u skladu s Pravilnikom o osoblju. Suprotno tomu, ta prisutnost nije bila predviđena radi zaštite interesa osobe X umjesto interesa tužiteljice jer, u svakom slučaju, postupak pred Posebnim savjetodavnim odborom APA‑ova nije sudski postupak.
Što se tiče trajanja postupka, Parlament naglašava da je, tijekom trajanja razdoblja od 16 mjeseci koje je navela tužiteljica, Poseban savjetodavni odbor APA‑ova održao sedam sastanaka, saslušao nekoliko svjedoka te ispitao navodne činjenice, čime se opravdava toliko trajanje. Parlament tom prilikom ističe da je navedeni odbor 7. travnja 2016. donio konačno izvješće te navodi da se naknada štete koju je kao odgovor na žalbu dodijelilo tijelo nadležno za sklapanje ugovora odnosila samo na razdoblje od sedam mjeseci koje je prošlo između obrazložene odluke i pobijane odluke. U svakom slučaju, Parlament naglašava da mu je bilo potrebno vremena da uspostavi strukturu na temelju koje se mogu učinkovito riješiti slučajeve uznemiravanja koje se pripisuju članovima te.
U tom pogledu, valja podsjetiti da, prema ustaljenoj sudskoj praksi, poništenje nezakonitog akta, kao što je pobijana odluka, može samo po sebi predstavljati dostatnu naknadu štete i načelno dostatnu za sve nematerijalne štete koju je taj akt mogao prouzročiti. Međutim, to ne bi bio slučaj kada bi tužitelj dokazao da je pretrpio nematerijalnu štetu koja se može odvojiti od nezakonitosti na kojoj se temelji poništenje i koja se ne može u potpunosti popraviti tim poništenjem (vidjeti u tom smislu presude od 6. lipnja 2006., Girardot/Komisija,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
, t.
131.
i od 16. svibnja 2017,, CW/Parlament,
T‑742/16 RENV
, neobjavljenu,
EU:T:2017:338
, t.
64.
).
Stoga bi, što se tiče zahtjeva za naknadu štete u pogledu nepravilnosti na koje se odnosi prvi tužbeni razlog, poništenje pobijane odluke trebalo u načelu biti primjerena naknada štete i dovoljna naknada nematerijalne štete koja proizlazi iz nezakonitosti koju je utvrdio Opći sud. Međutim, u određenim posebnim okolnostima, poput onih priznatih u točki 26. do 29. presude od 7. veljače 1990., Culin/Komisija (
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
), osjećaj nepravde i duševne boli koje mogu biti za određenu osobu uzrokovane činjenicom da mora voditi predsudski, a potom i sudski postupak, kako bi joj se priznala njezina prava može predstavljati štetu različitu od nezakonitosti koje su već popravljene poništenjem pobijanog akta (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2015., CC/Parlament,
T‑457/13 P
,
EU:T:2015:240
, t.
49.
do
52.
). U ovom slučaju, te posebne okolnosti treba priznati u pogledu odbijanja Parlamenta da postupi u skladu s mjerom izvođenja dokazâ koju mu je naložio Opći sud, s obzirom na to da je tuženikovo stajalište spriječilo Opći sud da u potpunosti izvrši sudski nadzor te pojačalo osjećaj nepravde i bespomoćnosti, što predstavlja nematerijalnu štetu koja se ne može primjereno i dovoljno popraviti poništavanjem pobijane odluke na temelju prvog tužbenog razloga.
Što se tiče zahtjeva za naknadu štete koji se odnose na nepravilnosti istaknute u okviru drugog tužbenog razloga, ti su zahtjevi preuranjeni s obzirom na okolnost da Opći sud u ovom slučaju ne može odlučivati o argumentima istaknutim u prilog tom tužbenom razlogu jer je za izvršenje ove presude na tijelu nadležnom za sklapanje ugovora da primjereno sasluša tužiteljicu i da, ako je potrebno, ponovno odluči o zahtjevu za pomoć.
Što se tiče okolnosti da tužiteljici nije bilo dopušteno da na njezinu saslušanju pred Posebnim savjetodavnim odborom APA‑ova bude nazočan njezin savjetnik, valja utvrditi da propisi primjenjivi u Parlamentu ne predviđaju takvu mogućnost. U svakom slučaju, kao što je navedeno u točkama 71. do 73. ove presude, saslušanje pred tim odborom nije obuhvaćeno okvirom parničnog postupka pokrenutog protiv osobe koja traži pomoć na temelju članka 24. Pravilnika o osoblju. Stoga, iako nije isključeno da tijelo nadležno za sklapanje ugovora odluči predvidjeti da saslušanju osobe u okviru upravne istrage može nazočiti kolega, predstavnik osoblja ili pak savjetnik, tužiteljica se ne može pozvati na načelo ravnopravnosti stranaka ili načelo dobre uprave kako bi primorala tijelo nadležno za sklapanje ugovora da predvidi takvu mogućnost u pogledu saslušanja koja provodi Poseban savjetodavni odbor APA‑ova. Usto, na saslušanju osobe X nije nazočio njezin savjetnik. Što se tiče činjenice da je pravni savjetnik Parlamenta mogao, kao promatrač, sudjelovati u radu Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova, uključujući saslušanja, ta okolnost nije utjecala na rad tog tijela.
Što se tiče sastava Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova, već je u pogledu Općeg savjetodavnog odbora presuđeno da, iako nije predviđen jednak omjer između članova koje imenuje uprava i onih koje imenuje predstavništvo osoblja, prisutnost službenog liječnika institucije u Savjetodavnom odboru, okolnost da je Savjetodavni odbor „u svojem radu u potpunosti autonoman, neovisan i povjerljiv” kao i kolegijalnost vijećanja predstavljaju dovoljno jamstvo nepristranosti i objektivnosti mišljenja koje je taj Savjetodavni odbor dužan sastaviti i donijeti kako bi ga predao tijelu nadležnom za sklapanje ugovora (presuda od 29. lipnja 2018., HF/Parlament,
T‑218/17
, u žalbenom postupku,
EU:T:2018:393
, t.
103.
; vidjeti također u tom smislu i po analogiji presude od 30. svibnja 2002., Onidi/Komisija,
T‑197/00
,
EU:T:2002:135
, t.
132.
i od 17. ožujka 2015., AX/ESB,
F‑73/13
,
EU:F:2015:9
, t.
150.
).
Ta razmatranja također vrijede
mutatis mutandis
i za Poseban savjetodavni odbor APA‑ova. Stoga, tužiteljica ne može tražiti da se službenom liječniku institucije da veća uloga u vijećanju, kao što ne može prigovoriti tijelu nadležnom za sklapanje ugovora jer ga je pred tim odborom zastupao predsjednik Općeg savjetodavnog odbora.
Što se tiče trajanja postupka ispitivanja zahtjeva za pomoć, valja utvrditi da Pravilnik o osoblju ne predviđa ni poseban postupak ispitivanja te vrste zahtjeva, uključujući kada se takav zahtjev odnosi na navodnu povredu članka 12.a Pravilnika o osoblju, nit određeni rok. To vrijedi i za Unutarnji pravilnik APA‑ova u području uznemiravanja, iako se njime predviđa nekoliko faza, koje uključuju intervenciju Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova kao i predsjednika Parlamenta. Stoga je, tijelo nadležno za sklapanje ugovora u tom području dužno poštovati načelo razumnog roka (vidjeti u tom smislu presudu od 24. travnja 2017., HF/Parlament,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, t.
59.
i
62.
) i slijedom toga, predmetna institucija ili tijelo Unije mora prilikom vođenja upravne istrage i naknadnog ispitivanja zahtjeva za pomoć osigurati da se svaki postupovni korak poduzme u razumnom roku u odnosu na prethodni (presuda od 13. srpnja 2018., Curto/Parlament,
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
, t.
101.
). K tomu, kako bi se ocijenila razumnost roka u kojem je završeno provođenje upravne istrage i ispitivanje zahtjeva za pomoć, valja uzeti u obzir značaj spora za zainteresiranu osobu, složenost predmeta i ponašanje stranaka u postupku (vidjeti u tom smislu i po analogiji presudu od 10. lipnja 2016., HI/Komisija,
F‑133/15
,
EU:F:2016:127
, t.
113.
i navedenu sudsku praksu).
Opći sud u ovom slučaju općenito utvrđuje da je Posebnom savjetodavnom odboru APA‑ova trebalo više od 14 mjeseci da između datuma saslušanja tužiteljice, odnosno 28. siječnja 2015., i datuma kada je završio svoj rad, odnosno 7. travnja 2016., završi svoju istragu. Osim toga, nakon objave presude CH/Parlament (
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
), odnosno 6. listopada 2015., proteklo je više od sedam mjeseci prije nego što je predsjednik Parlamenta, nakon što je saznao za zaključke Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova, 18. svibnja 2016. donio obrazloženu odluku. K tomu, tužiteljica je još gotovo osam mjeseci morala čekati dok konačno, na svoj zahtjev, nije pozvana da podnese očitovanja o toj obrazloženoj odluci prije nego što tijelo nadležno za sklapanje ugovora odluči o zahtjevu za pomoć.
Usto, zbog odbijanja Parlamenta da ispuni mjeru izvođenja dokazâ Općeg suda, taj sud nije mogao shvatiti na koji se način odvijao rad Posebnog savjetodavnog odbora APA‑ova, osobito broj održanih sastanaka i provedenih saslušanja, kao i opseg zaključaka koje je navedeni odbor trebao zajednički sastaviti i donijeti. Naime, zbog nepostojanja opipljivih dokaza, Opći sud u tom se pogledu ne može osloniti samo na tvrdnje Parlamenta.
Konačno, što se tiče poteškoća, na koje je uputio Parlament, u planiranju postupka ispitivanja zahtjeva za pomoć koji je podnio APA i koje se odnose na ponašanje članova te institucije, on se ne može učinkovito pozvati na takve poteškoće kako bi izbjegao svoje obveze na temelju članka 31. Povelje (vidjeti u tom smislu presudu od 13. srpnja 2018., Curto/Parlament,
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
, t.
85.
) kao ni na temelju članaka 12.a i 24. Pravilnika o osoblju (vidjeti po analogiji presudu od 5. veljače 2016., GV/SEAE,
F‑137/14
,
EU:F:2016:14
, t.
77.
) da svojim dužnosnicima i službenicima jamči uvjete rada kojima se čuvaju njihovo zdravlje, sigurnost i dostojanstvo te da im slijedom toga pravodobno omogući postupke kojima se osigurava da njihovi radni uvjeti ispunjavaju te zahtjeve. Osim toga, s obzirom na to da je članak 12.a Pravilnika o osoblju stupio na snagu 1. svibnja 2004. i da je presuda CH/Parlament (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) donesena 12. prosinca 2013., Parlament ne može razumno tvrditi da mu je trebalo toliko godina kako bi osmislio i uspostavio tijelo kao što je Poseban savjetodavni odbor APA‑ova. K tomu, navedeni savjetodavni odbor osnovan je 14. travnja 2014. i donio je svoje mišljenje tek 14 mjeseci nakon saslušanja tužiteljice, osobe X i CN‑a.
Stoga Opći sud može samo utvrditi da je trajanje ispitivanja zahtjeva za pomoć bilo relativno dugo bez stvarnog opravdanja, s čim se uostalom djelomično složio i glavni tajnik Parlamenta u odluci o odbijanju žalbe. Slijedom toga, s obzirom na poseban značaj takvog postupka za navodne žrtve, kao i ponašanja tijela nadležnog za sklapanje ugovora koje je pridonijelo dugotrajnosti tog ispitivanja, Opći sud može samo utvrditi postojanje povrede načela razumnog roka.
S obzirom na te okolnosti, koje su tužiteljici prouzročile nematerijalnu štetu koju je tijelo nadležno za sklapanje ugovora u ovoj fazi nadoknadilo samo u iznosu od 1500 eura, te na okolnost na koju se tužiteljica poziva u svojim očitovanjima od 10. srpnja 2018, da je odbijanje Parlamenta da izvrši mjeru izvođenja dokazâ koju je naložio Opći sud povećalo tu nematerijalnu štetu, Opći sud smatra, pri čemu
ex aequo et bono
ocjenjuje svu nematerijalnu štetu koju je tužiteljica pretrpjela, da je iznos od 8500 eura odgovarajuća naknada za dio nematerijalne štete, koja se razlikuje od nezakonitosti utvrđene u okviru prvog tužbenog razloga i koja ne može biti odgovarajuće i u potpunosti nadoknađena poništavanjem pobijane odluke.
Troškovi
U skladu s člankom 134. stavkom 1. Poslovnika, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da Parlament treba smatrati strankom koja nije uspjela u postupku, valja odlučiti da snosi vlastite troškove i da mu se nalaže snošenje tužiteljičinih troškova.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (prvo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se odluka Europskog parlamenta od 20. ožujka 2017., kojom je tijelo nadležno za sklapanje ugovora o radu te institucije odbilo zahtjev za pomoć koji je CH podnijela 22. prosinca 2011.

2.
Parlamentu se nalaže da CH, na ime pretrpljene nematerijalne štete, isplati iznos od 8500 eura.

3.
U preostalom dijelu tužba se odbija.

4.
Parlamentu se nalaže snošenje troškova.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 13. prosinca 2018.
Tajnik
E. Coulon
Predsjednik
(
*1
)	Jezik postupka: francuski