CELEX: 62016TJ0107
Žig Europske unije
Postupak za proglašavanje žiga ništavim
Figurativni žig Europske unije AIR HOLE FACE MASKS YOU IDIOT
Zla vjera
Članak 52. stavak 1. točka (b) Uredbe (EZ) br. 207/2009
Ovlast preinačavanja

Okolnosti spora
Dana 1. srpnja 2010. sindustrysurf, SL podnio je prijavu za registraciju žiga Europske unije Uredu Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) u skladu s Uredbom Vijeća (EZ) br. 207/2009 od 26. veljače 2009. o žigu Europske unije (
SL 2009., L 78, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 226.).
Žig za čiju je registraciju podnesena prijava sljedeći je crno‑bijeli figurativni znak:
Proizvodi za koje je zatražena registracija pripadaju u razrede 25. i 28. u smislu Nicanskog sporazuma o međunarodnoj klasifikaciji proizvoda i usluga radi registracije žigova od 15. lipnja 1957., kako je revidiran i izmijenjen, a koji, za svaki od tih razreda, odgovaraju sljedećem opisu:
—
razred 25.: „Termička odjeća”
—
razred 28.: „Igre, igračke; gimnastički i sportski predmeti koji nisu obuhvaćeni drugim razredima; ukrasi za božićna drvca”.
Sporni žig registriran je kao žig Europske unije 28. listopada 2010. pod brojem 9215427 za sve gore spomenute proizvode.
Tužitelj Airhole Facemasks, Inc 26. srpnja 2013. podnio je EUIPO‑u zahtjev za proglašavanje tog žiga ništavim za sve proizvode za koje je bio registriran. Razlozi za ništavost izneseni u prilog tom zahtjevu bili su oni predviđeni člankom 53. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 8. stavkom 3. i člankom 52. stavkom 1. točkom (b) navedene uredbe.
Kao prvo, tužitelj je u bitnome naveo da je sindustrysurf registrirao sporni žig na svoje ime, bez njegova dopuštenja, s obzirom na to da je ono dano samo za podnošenje prijave za registraciju na ime tužitelja. Usto, sindustrysurf je, u svojstvu tužiteljeva trgovačkog zastupnika ili predstavnika, bio vezan općom obvezom lojalnosti prema njemu i njegovim poslovnim interesima te stoga nikako nije mogao opravdati registraciju spornog žiga na svoje ime. Kao drugo, tužitelj ističe da je sindustrysurf u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga na svoje ime postupao u zloj vjeri.
Odlukom od 30. srpnja 2014., Odjel za poništaje proglasio je sporni žig ništavim u cijelosti te je naložio sindustrysurfu snošenje troškova. Posebice, Odjel za poništaje zaključio je da je sindustrysurf u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga postupao u zloj vjeri.
Sindustrysurf je 29. rujna 2014. podnio EUIPO‑u žalbu protiv odluke Odjela za poništaje.
Odlukom od 18. siječnja 2016. (u daljnjem tekstu: pobijana odluka) četvrto žalbeno vijeće EUIPO‑a usvojilo je žalbu i ukinulo je odluku Odjela za poništaje. Kao prvo, žalbeno vijeće smatralo je da se, s obzirom na to da nisu bili ispunjeni uvjeti iz članka 8. stavka 3. Uredbe br. 207/2009, zahtjev za proglašavanje žiga ništavim na temelju članka 53. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 ne može prihvatiti. Naime, vijeće je s jedne strane smatralo da ne postoji ni jedan dokaz da među strankama postoji odnos „trgovački zastupnik–nalogodavac”, s obzirom na to da tužitelj nije objasnio kako se na temelju sporazuma o distribuciji koji je 2009., prije njegova osnivanja, sklopljen između društava Endeavor Snowboards Inc. i sindustrysurf (u daljnjem tekstu: sporazum o distribuciji) može dokazati postojanje takvog odnosa. Nadalje, navedeni sporazum nije sadržavao nikakvo upućivanje na sporni žig. S druge strane, ničim nije dokazano da tužitelj nije dopustio podnošenje prijave za registraciju spornog žiga. Kao drugo, žalbeno je vijeće smatralo da se ni zahtjev za proglašavanje žiga ništavim koji se temeljio na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 ne može prihvatiti, s obzirom na to da u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga ništa u postupanju sindustrysurfa nije ukazivalo na to da on postupa u zloj vjeri. Naime, kao prvo, žalbeno je vijeće smatralo da je prijava za registraciju spornog žiga podnesena uz tužiteljevo dopuštenje. Kao drugo, činjenica da je sindustrysurf u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga znao da tužitelj i drugi distributeri već upotrebljavaju spomenuti žig nije sama po sebi dovoljna za utvrđenje da postoji zla vjera. Kao treće, ničim se nije dokazalo da je sindustrysurf podnio prijavu za registraciju spornog žiga u svoje ime u namjeri da ga upotrijebi protiv tužitelja.
Zahtjevi stranaka
Tužitelj od Općeg suda zahtijeva da:
—
kao glavni zahtjev, preinači pobijanu odluku i proglasi sporni žig ništavim;
—
podredno, poništi pobijanu odluku;
—
sindustrysurfu naloži snošenje troškova koji su nastali povodom ove tužbe, postupka pred žalbenim vijećem i Odjelom za poništaje.
EUIPO od Općeg suda zahtijeva da:
—
kao glavni zahtjev, odbije tužbu i naloži tužitelju snošenje troškova;
—
podredno, poništi pobijanu odluku i naloži mu snošenje vlastitih troškova.
Pravo
U prilog svojoj tužbi tužitelj ističe pet tužbenih razloga. Prvi tužbeni razlog temelji se na pogrešnom tumačenju žalbenog vijeća da u sporazumu o distribuciji ne postoji upućivanje na „znak Airhole”. Drugi tužbeni razlog temelji se na povredi članka 8. stavka 3. i članka 53. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Treći tužbeni razlog temelji se na pogrešci žalbenog vijeća koja se tiče naravi odnosa koji postoji među strankama. Četvrti tužbeni razlog temelji se na pogrešci žalbenog vijeća koja se tiče dosega tužiteljeva dopuštenja u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga. Peti tužbeni razlog temelji se na povredi članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.
Opći sud smatra svrhovitim da se pet tužbenih razloga koje je tužitelj istaknuo objedini u dva tužbena razloga, s obzirom na to da se prva četiri istaknuta tužbena razloga odnose na povredu članka 53. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009, u vezi s člankom 8. stavkom 3. navedene uredbe. Stoga, prvi tužbeni razlog temeljit će se na povredi članka 8. stavka 3. i članka 53. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Drugi tužbeni razlog temeljit će se na povredi članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.
Nadalje, svaki od razloga za proglašavanje žiga ništavim koje je žalbeno vijeće prihvatilo u pobijanoj odluci i koje je tužitelj istaknuo u svojoj tužbi dovoljan je za proglašavanje spornog žiga ništavim. U tom kontekstu, najprije će se ispitati drugi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 i, ako to bude potrebno, prvi tužbeni razlog koji se odnosi na povredu članka 8. stavka 3. i članka 53. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.
Drugi tužbeni razlog, koji se odnosi na povredu članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe 207/2009
Tužitelj u bitnome ističe da je žalbeno vijeće u točki 25. pobijane odluke pogrešno smatralo da sama činjenica da je sindustrysurf znao da su tužitelj i drugi distributeri već upotrebljavali sporni žig unutar Europske unije nije dovoljna kako bi se utvrdila njegova zla vjera. Usto, žalbeno vijeće smatra da se ničim nije dokazalo da je sindustrysurf namjeravao upotrijebiti sporni žig protiv tužitelja. Međutim, sindustrysurf je zahtijevajući registraciju spornog žiga postupao na način kojim krši svoje ugovorne obveze. Iz navedenog se stoga može zaključiti da je njegova namjera bila neosnovano steći tužiteljevo dobro. On je stoga postupio na način kojim se ne poštuju opće prihvaćena pravna pravila poslovne prakse i koji ne poštuje načela etičnog postupanja ili poštene poslovne prakse. Prijava žiga Europske unije je stoga podnesena u zloj vjeri.
EUIPO u bitnome ističe da bi – ako bi Opći sud, kao što je to učinilo žalbeno vijeće, zaključio da je prijavu za registraciju spornog žiga sindustrysurf podnio u svoje ime uz tužiteljevo dopuštenje – svaki rizik postojanja zle vjere bio isključen. Stoga smatra da bi tužbu za poništenje, koja se temelji na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009, trebalo odbiti. S druge strane, ako Opći sud zaključi da je prijavu za registraciju spornog žiga sindustrysurf podnio u svoje ime, bez tužiteljeva dopuštenja, pobijanu odluku trebat će poništiti.
Najprije treba podsjetiti da se sustav žiga Europske unije temelji na načelu koje je propisano člankom 8. stavkom 2. Uredbe br. 207/2009, prema kojemu isključivo pravo pripada prvom podnositelju prijave. U skladu s tim načelom žig je moguće registrirati kao žig Europske unije samo ukoliko to ne sprečava raniji žig, bilo da je riječ, među ostalim, o žigu Europske unije, žigu registriranom u kojoj od država članica ili u Uredu za intelektualno vlasništvo Beneluksa, o žigu registriranom u skladu s međunarodnim sporazumima s učinkom u državi članici ili o žigu registriranom u skladu s međunarodnim sporazumima s učinkom u Europskoj uniji. S druge strane, ne dovodeći u pitanje moguću primjenu članka 8. stavka 4. Uredbe 207/2009, sama uporaba neregistriranog znaka od strane trećih osoba nije prepreka za registraciju istog ili sličnog žiga kao žiga Europske unije za istovjetne ili slične proizvode ili usluge (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., Gugler France/OHIM – Gugler (GUGLER),
T‑674/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:44
, t.
70.
i navedenu sudsku praksu).
Primjena ovog načela posebno je utanačena člankom 52. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, prema kojoj se žig Europske unije proglašava ništavim na zahtjev podnesen EUIPO‑u ili na temelju protutužbe podnesene u postupku zbog povrede kad je podnositelj prijave postupao u zloj vjeri prilikom podnošenja prijave žiga. Kad se podnositelj zahtjeva za proglašavanje žiga ništavim poziva na taj razlog, on mora dokazati okolnosti koje dovode do zaključka da je nositelj žiga Europske unije postupao u zloj vjeri prilikom podnošenja prijave za registraciju potonjeg žiga (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:44
, t.
71.
i navedenu sudsku praksu).
Pojam „zla vjera” iz članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 nije ni na koji način definiran, ograničen pa čak ni opisan u zakonodavstvu (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:44
, t.
72.
i navedenu sudsku praksu).
U tom pogledu, valja istaknuti da je Sud u svojoj presudi od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, t.
53.
) dao više pojašnjenja o načinu na koji treba tumačiti pojam zle vjere iz članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009. Tako, u svrhu ocjenjivanja postojanja zle vjere podnositelja prijave žiga, u smislu navedene odredbe, valja uzeti u obzir sve bitne čimbenike vezane za konkretan slučaj koji su postojali u trenutku podnošenja prijave za registraciju znaka kao žiga Europske unije a osobito činjenice da, kao prvo, podnositelj prijave zna ili treba znati da se treća osoba u najmanje jednoj državi članici koristi istovjetnim ili sličnim znakom za istovjetan ili sličan proizvod ili uslugu koji bi mogao stvoriti zabludu u pogledu znaka za koji se traži registracija; kao drugo, namjeru podnositelja zahtjeva da spriječi te treće osobe da se nastave koristiti tim znakom; i kao treće, stupanj pravne zaštite koji znak trećih i znak za koji je podnesena prijava za registraciju uživaju (presuda od 28. siječnja 2016., GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljena,
EU:T:2016:44
, t.
73.
i
74.
).
S obzirom na to, iz teksta presude Suda od 11. lipnja 2009., Chocoladefabriken Lindt & Sprüngli (
C‑529/07
,
EU:C:2009:361
, t.
53.
) proizlazi da su čimbenici koji su u njoj nabrojani samo ilustrativni primjeri izdvojeni iz niza elemenata koji mogu biti uzeti u obzir pri odlučivanju o eventualnom postojanju zle vjere podnositelja prijave u trenutku podnošenja prijave za registraciju žiga (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:44
, t.
75.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga valja navesti da se, u okviru sveobuhvatne analize izvršene u skladu s člankom 52. stavkom 1. točkom (b) Uredbe br. 207/2009, može također uzeti u obzir podrijetlo osporavanog znaka i njegovu upotrebu od njegova nastanka, poslovnu logiku u koju se uklopilo podnošenje prijave za registraciju znaka kao žiga Europske unije, kao i vremenski slijed događaja koji su obilježili navedeno podnošenje prijave (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:44
, t.
76.
i navedenu sudsku praksu).
S obzirom na te navode valja ispitati je li žalbeno vijeće u pobijanoj odluci pogrešno smatralo da se zahtjev za proglašavanje žiga ništavim, koji se temelji na članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009, ne može prihvatiti, s obzirom na to da u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga ništa u postupanju sindustrysurfa nije ukazivalo na to da on postupa u zloj vjeri. Preciznije, kao prvo, žalbeno vijeće smatralo je da je sindustrysurf podnio prijavu za registraciju spornog žiga u svoje ime uz tužiteljevo dopuštenje. Naime, korespondencija koju su razmijenile stranke prije i nakon podnošenja prijave za registraciju žiga potvrđivala je to da je tužitelj u trenutku podnošenja prijave smatrao da je sindustrysurf odgovoran za zaštitu spornog žiga. Kao drugo, činjenica da je sindustrysurf u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga znao da su ga tužitelj i drugi distributeri već upotrebljavali sama po sebi nije dovoljna za utvrđenje da postoji zla vjera. Kao treće, ničim se nije dokazalo da je sindustrysurf podnio prijavu za registraciju spornog žiga u svoje ime s namjerom da ga upotrijebi protiv tužitelja.
U tom pogledu, valja istaknuti da među strankama u postupku pred EUIPO‑om nije sporno da je prijavu za registraciju spornog žiga podnio sindustrysurf na zahtjev tužitelja. S druge strane, stranke nisu suglasne kad je riječ o pitanju je li taj zahtjev, koji je izražen u korespondenciji od 22. lipnja 2010. između Maxa Jenkea, predsjednika društva Endeavor Design Inc., predsjednika‑generalnog direktora tužitelja i direktora društva Endeavor Snowboards te Ikera Gomeza, direktora društva sindustrysurf, obuhvaćao i podnošenje prijave za registraciju tog žiga na ime društva sindustrysurf, a ne na ime tužitelja.
Međutim, valja naglasiti da, suprotno onomu što u pobijanoj odluci tvrdi žalbeno vijeće, ništa u korespondenciji koja je prethodila podnošenju prijave za registraciju spornog žiga ne upućuje na pretpostavku da je tužitelj jasno, precizno i bezuvjetno pristao na to da se ta prijava podnese za registraciju žiga na ime sindustrysurfa (vidjeti analogijom presudu od 29. studenoga 2012., Adamowski/OHIM – Fagumit (FAGUMIT),
T‑537/10 i T‑538/10
,
EU:T:2012:634
, t.
23.
i navedenu sudsku praksu).
Naime, kao prvo, korespondencija koja je prethodila podnošenju prijave za registraciju potvrđuje samo da je prijava za registraciju spornog žiga podnesena na zahtjev tužitelja. U njoj se nigdje ne spominje pristanak tužitelja da se sporni žig registrira na ime sindustrysurfa. Nadalje, iz rečenice „za sada nastavljamo s Airholeom” ne može se zaključiti da je postojao tužiteljev jasan, precizan i bezuvjetan pristanak da se on registrira na ime sindustrysurfa.
Usto, ta korespondencija više dokazuje tužiteljevu namjeru da se prijava podnese za registraciju spornog žiga na njegovo ime. Naime, iz nje je razvidno, s jedne strane, da inicijativa i odluka da se podnese prijava za registraciju dolazi samo od tužitelja i, s druge strane, da je on namjeravao snositi troškove registracije.
Kao drugo, suprotno zaključku žalbenog vijeća, korespondencija koja je slijedila nakon podnošenja prijave za registraciju samo potvrđuje ocjenu prema kojoj je tužiteljevo dopuštenje bilo ograničeno isključivo na podnošenje prijave za registraciju spornog žiga. Naime, kada je doznao za registraciju tog žiga, tužitelj je od sindustrysurfa izravno zatražio njegov prijenos, što se potonji obvezao učiniti bez odlaganja. U tim okolnostima nije važno to što je tužitelju trebalo gotovo godinu dana da dozna da je sporni žig bio registriran na ime sindustrysurfa, jer, u svakom slučaju, on na to nije pristao.
Usto, kako to osnovano ističe tužitelj, i žalbeno je vijeće njegovo dopuštenje trebalo ocijeniti s obzirom na objektivne okolnosti konkretnog slučaja.
U tom pogledu, valja naglasiti, s jedne strane, da je sporni žig bio istovjetan žigu koji su u Sjedinjenim Američkim Državama i Kanadi od 2006. upotrebljavali, među ostalim, tužiteljevo društvo majka Endeavor Design i tužiteljevo društvo kći Endeavor Snowboards i, s druge strane, da su proizvodi za koje je on registriran bili istovjetni ili usko vezani uz proizvode koje je taj žig pokrivao.
Kao drugo, žig koji se spominje u gornjoj točki 30. je u Sjedinjenim Američkim Državama i Kanadi na tužiteljevo ime registriran prije podnošenja prijave za registraciju spornog žiga.
Kao treće, sindustrysurf je na temelju sporazuma o distribuciji bio isključivi distributer proizvoda koje je osmislio i proizveo Endeavor Snowboards, pod registriranim žigovima Airhole Ninja Masks i Endeavor Snowboards, za Belgiju, Njemačku, Španjolsku, Francusku, Italiju, Luksemburg i Nizozemsku.
Kao četvrto, u sporazumu o distribuciji navedeno je da je glavni zadatak distributera bio skladištenje, prodaja i održavanje različitih proizvoda za snowboard. U članku 11. tog sporazuma, koji se odnosi na uporabu imenâ i žigova, bilo je između ostalog predviđeno da distributer u svrhu prodaje ili promicanja ne smije upotrebljavati nikakav logo, nikakvo oglašavanje ili nikakav žig koji pripada Endeavoru, bez njegova izričitog i pisanog dopuštenja.
Kao peto, sporazum o distribuciji je još uvijek bio na snazi u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga i zahtjeva za njegov prijenos na društvo majku.
Iz toga slijedi da se podnošenje prijave za registraciju spornog žiga moglo lako shvatiti tako da se uklapa u tužiteljevu poslovnu logiku čiji je cilj bio proširenje zaštite njegova žiga na područje Unije.
Stoga je žalbeno vijeće pogrešno smatralo da je sindustrysurf podnio prijavu za registraciju na svoje ime uz tužiteljevo dopuštenje.
Nadalje, valja utvrditi da je sindustrysurf, podnijevši prijavu za registraciju spornog žiga na svoje ime, namjeravao prisvojiti tužiteljeva prava.
Naime, prije svega, sindustrysurf se nije mogao pozvati na to da je ranije stekao sporni žig. Utvrđeno je da su ga u Sjedinjenim Američkim Državama i Kanadi od 2006. upotrebljavali tužiteljevo društvo majka i tužiteljevo društvo kći te da je on za navedene zemlje bio registriran na tužiteljevo ime prije spornog žiga.
Nadalje, sindustrysurf je na temelju sporazuma o distribuciji bio u potpunosti obaviješten o postojanju istovjetnog žiga i o tome da su ga tužiteljevo društvo majka i tužiteljevo društvo kći upotrebljavali u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga.
Naposljetku, sindustrysurfova prava distribucije su na temelju sporazuma o distribuciji bila materijalno i teritorijalno strogo uređena. Naime, s jedne strane, distributerov glavni zadatak bio je skladištenje, prodaja i održavanje različitih proizvoda za snowboard. Nadalje, sindustrysurf u svrhu prodaje ili promicanja nije smio upotrebljavati nikakav logo, nikakvo oglašavanje i nikakav žig koji pripada Endeavoru, bez njegova izričitog dopuštenja. S druge strane, njegova prava distribucije bila su ograničena na samo šest država Unije. Kao što je to navelo žalbeno vijeće u točki 16. pobijane odluke, sporni je žig, u trenutku potpisivanja sporazuma o distribuciji, već upotrebljavao Endeavorov distributer u Ujedinjenoj Kraljevini.
Usto, valja dodati da postupanje sindustrysurfa nakon podnošenja prijave za registraciju spornog žiga potkrjepljuje utvrđenje da je on namjeravao prisvojiti tužiteljeva prava. Naime, kao prvo, iz elemenata spisa proizlazi da sindustrysurf nije obavijestio tužitelja ni o podnošenju prijave za registraciju spornog žiga ni o njegovoj registraciji na svoje ime. Za tu je informaciju tužitelj doznao tek kad se raspitivao o zaštiti navedenog žiga. Kao drugo, sindustrysurf se izrijekom obvezao, u korespondenciji koja je uslijedila nakon podnošenja prijave za registraciju spornog žiga, provesti taj prijenos, što nikada nije učinio. Kao treće, sindustrysurf je nekoliko tjedana nakon pogoršanja odnosa s tužiteljem, potonjeg i druge distributere njegovih proizvoda u Uniji opomenuo da prestanu upotrebljavati sporni žig, pod prijetnjom pokretanja postupka zbog povrede.
S obzirom na sve prethodno navedeno, valja zaključiti, nakon sveobuhvatne ocjene kojom su u obzir uzeti svi relevantni čimbenici, da sindustrysurf nije niti jednim legitimnim razlogom opravdao podnošenje prijave za registraciju spornog žiga na svoje ime i da je stoga žalbeno vijeće pogrešno zaključilo da ne postoji njegova zla vjera.
Iz toga slijedi da se ovaj tužbeni razlog mora prihvatiti.
Budući da je povreda članka 52. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009 dovoljna za poništenje pobijane odluke, nije potrebno ispitati prvi tužbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 8. stavka 3. i članka 53. stavka 1. točke (b) Uredbe br. 207/2009.
Zahtjev za preinačavanje pobijane odluke
Valja podsjetiti da ovlast preinačavanja koju Opći sud ima na temelju članka 65. stavka 3. Uredbe br. 207/2009 njemu ne daje ovlast da ocijeni ono o čemu žalbeno vijeće još nije zauzelo stajalište. Prema tome, izvršavanje ovlasti preinačavanja u načelu treba biti ograničeno na slučajeve u kojima Opći sud, nakon provedenog nadzora ocjene koju je dalo navedeno vijeće, može na temelju utvrđenih činjeničnih i pravnih elemenata odrediti odluku koju je žalbeno vijeće bilo dužno donijeti (presuda Suda od 5. srpnja 2011., Edwin/OHIM,
C‑263/09 P
,
EU:C:2011:452
, t.
72.
; vidjeti, također, presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:44
, t.
100.
i navedenu sudsku praksu).
Naime, zahtjev za preinačavanje ne sastoji se od toga da se od Općeg suda zatraži da EUIPO‑u naloži bilo kakvu obvezu činjenja ili nečinjenja, što bi predstavljalo nalog upućen potonjem. Suprotno tomu, on se sastoji od toga da Opći sud odluči, na isti način kao i žalbeno vijeće, treba li sporni žig proglasiti ništavim sukladno članku 52. stavku 1. točki (b) Uredbe br. 207/2009 (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:44
, t.
98.
i navedenu sudsku praksu).
Takva odluka spada u mjere koje Opći sud načelno može donijeti na temelju svoje ovlasti preinačavanja odluke (vidjeti presudu od 28. siječnja 2016., GUGLER,
T‑674/13
, neobjavljenu,
EU:T:2016:44
, t.
98.
i navedenu sudsku praksu).
U predmetnom slučaju, valja istaknuti da je žalbeno vijeće u pobijanoj odluci zauzelo stajalište o ocjeni zle vjere (t. 22. do 27. pobijane odluke), tako da Opći sud ima ovlast preinačavanja navedene odluke u odnosu na to pitanje.
Međutim, iz navoda izloženih u gornjim točkama 26. do 44. proizlazi da je žalbeno vijeće bilo dužno utvrditi, kao što je to učinio Odjel za poništaje, postojanje zle vjere sindustrysurfa u trenutku podnošenja prijave za registraciju spornog žiga. Stoga, s obzirom na sve gornje navode, valja navesti da su uvjeti za izvršavanje ovlasti preinačavanja Općeg suda ispunjeni.
Slijedom toga valja preinakom pobijane odluke odbiti žalbu koju je sindustrysurf podnio protiv odluke Odjela za poništaje koji je sporni žig proglasio ništavim.
Troškovi
Sukladno članku 134. stavku 1. Poslovnika Općeg suda, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
U ovom slučaju, EUIPO nije uspio u postupku, ali tužitelj nije zatražio da mu se naloži snošenje troškova. Valja stoga odlučiti da svaka stranka snosi vlastite troškove. Usto, budući da sindustrysurf nije stranka u ovom postupku, tužiteljev zahtjev kojim traži da mu se naloži snošenje troškova ovog postupka može se samo odbiti.
Tužitelj je također zahtijevao da se sindustrysurfu naloži snošenje troškova koji su nastali u postupku pred žalbenim vijećem i pred Odjelom za poništaje. U tom pogledu treba podsjetiti da se, u skladu s člankom 190. stavkom 2. Poslovnika, nužni troškovi koji su strankama nastali u postupku pred žalbenim vijećem smatraju troškovima čiju je naknadu moguće tražiti. Isto međutim ne vrijedi za troškove nastale u svrhu postupka pred Odjelom za poništaje. Stoga je tužiteljev zahtjev koji se odnosi na troškove nastale u postupku pred Odjelom za poništaje, koji nisu troškovi čiju je naknadu moguće tražiti, nedopušten. U odnosu na zahtjev kojim se traži da se sindustrysurfu naloži snošenje troškova postupka pred žalbenim vijećem, potonjem valja naložiti da naknadi troškove koji su tužitelju nastali u postupku pred žalbenim vijećem.

Slijedom navedenog,
OPĆI SUD (drugo vijeće)
proglašava i presuđuje:

1.
Poništava se i preinačuje odluka četvrtog žalbenog vijeća Ureda Europske unije za intelektualno vlasništvo (EUIPO) od 18. siječnja 2016. (predmet R 2547/2014‑4) koja se odnosi na postupak za proglašavanje žiga ništavim između društava Airhole Facemasks, Inc. i sindustrysurf, SL, na način da se odbija žalba koju je sindustrysurf podnio EUIPO‑u protiv odluke Odjela za poništaje od 30. srpnja 2014.

2.
Airhole Facemasks i EUIPO snosit će vlastite troškove nastale u postupku pred Općim sudom.

3.
Društvu Sindustrysurfu nalaže se snošenje troškova koji su društvu Airhole Facemasks nastali u postupku pred žalbenim vijećem EUIPO‑a.

4.
Tužba se u preostalom dijelu odbija.

Prek
Schalin
Costeira
Objavljeno na javnoj raspravi u Luxembourgu 16. svibnja 2017.
Potpisi
(
)	* Jezik postupka: engleski