CELEX: 62019CJ0702
Žalba
Tržišno natjecanje
Zabranjeni sporazum
Tržište prehrambene ambalaže za maloprodaju
Odluka kojom se utvrđuje povreda članka 101. UFEU‑a
Uredba (EZ) br. 1/2003
Članak 23.
Članak 6. Europske konvencije o ljudskim pravima
Temeljno pravo na pošteno suđenje
Načelo jednakosti oružja
Pravo ‚na sučeljavanje’
Saslušanje svjedokâ
Obrazloženje
Jedinstvena i trajna povreda
Gornja granica novčane kazne

Svojom žalbom Silver Plastics GmbH & Co. KG i Johannes Reifenhäuser Holding GmbH & Co. KG zahtijevaju ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 11. srpnja 2019., Silver Plastics i Johannes Reifenhäuser/Komisija (
T‑582/15
, neobjavljena; u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2019:497
), kojom je on odbio njihovu tužbu u kojoj su zatražili, ponajprije, djelomično poništenje Odluke Komisije C (2015) 4336
final
od 24. lipnja 2015. o postupku na temelju članka 101. UFEU‑a i članka 53. Ugovora o EGP‑u (predmet AT.39563 – Prehrambena ambalaža za maloprodaju) (u daljnjem tekstu: sporna odluka) te, podredno, smanjenje iznosa novčanih kazni izrečenih im tom odlukom.
Pravni okvir
U članku 23. stavcima 2. i 3. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1/2003 od 16. prosinca 2002. o provedbi pravila o tržišnom natjecanju koja su propisana člancima [101.] i [102. UFEU‑a] (
SL 2003., L 1, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 1., str. 165. i ispravak
SL 2016., L 173, str. 108
.), propisuje se:
„2.   Komisija može poduzetnicima i udruženjima poduzetnika odlukom propisati novčane kazne ako bilo namjerno ili nepažnjom:
(a)
krše odredbe članka [101. ili članka 102. UFEU‑a],
[…]
Za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koje sudjeluje u povredi propisa, novčana kazna ne smije prelaziti 10 % njegovog ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
[…]
3.   Pri određivanju iznosa novčane kazne uzet će se u obzir težina i trajanje povrede.”
Okolnosti spora
Okolnosti spora iznesene su u točkama 1. do 10. pobijane presude te ih je moguće, za potrebe ovog postupka, sažeti na sljedeći način.
Prvi žalitelj, Silver Plastics, društvo je koje proizvodi i dobavlja različite oblike prehrambene ambalaže i čijih je 99,75 % udjela bilo, u vrijeme nastanka činjenica koje su dovele do sporne odluke, u vlasništvu drugog žalitelja, društva Johannes Reifenhäuser Holding.
Iz točaka 2. do 6. pobijane presude proizlazi da je Europska komisija – nakon što je poduzetnik sastavljen od grupe društava čije je društvo majka Linpac Group Ltd (u daljnjem tekstu: društvo Linpac) 18. ožujka 2008. podnio zahtjev za primjenu pokajničkog programa – pokrenula postupak primjene članka 101. UFEU‑a i članka 53. Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (
SL 1994., L 1, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.) u sektoru prehrambene ambalaže za maloprodaju, u kojem je postupku donesena sporna odluka.
Kao što je to Opći sud istaknuo u točkama 7. i 8. pobijane presude, u toj je odluci Komisija utvrdila da su društva koja posluju u gore navedenom sektoru sudjelovala, u razdobljima između 2000. i 2008., u jedinstvenoj i trajnoj povredi koja se sastojala od pet različitih povreda određenih s obzirom na obuhvaćeno zemljopisno područje, to jest Italiju, jugozapadnu Europu, sjeverozapadnu Europu (u daljnjem tekstu: SZE), središnju i istočnu Europu i Francusku (u daljnjem tekstu: predmetna povreda). Proizvodi obuhvaćeni povredom košarice su za pakiranje hrane namijenjene maloprodaji sačinjene od polistirena odnosno, kad je riječ o zabranjenom sporazumu u SZE‑u, krute košarice.
Konkretno, kao što je to Opći sud naveo u točki 10. pobijane presude, izreka sporne odluke glasila je kako slijedi:
„Članak 1.
[…]
3.   Sljedeći poduzetnici povrijedili su članak 101. [UFEU‑a] i članak 53. Sporazuma o [Europskom gospodarskom prostoru] time što su, tijekom navedenih razdoblja, sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi koja se sastojala od više različitih povreda i odnosila se na košarice od polistirena i krute košarice namijenjene sektoru prehrambene ambalaže za maloprodaju na području [SZO‑a]:
[…]
(d)
društva Silver Plastics […] i [Johannes Reifenhäuser Holding], od 13. lipnja 2002. do 29. listopada 2007.
[…]
5.   Sljedeći poduzetnici povrijedili su članak 101. [UFEU‑a] time što su, tijekom navedenih razdoblja, sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi koja se sastojala od više različitih povreda i odnosila se na košarice od polistirena i krute košarice namijenjene sektoru prehrambene ambalaže za maloprodaju na području Francuske:
[…]
(e)
društva Silver Plastics […] i [Johannes Reifenhäuser Holding], od 29. lipnja 2005. do 5. listopada 2005.
Članak 2.
[…]
3.   Za povredu navedenu u članku 1. stavku 3. izriču se sljedeće novčane kazne:
[…]
(e)
društvima Silver Plastics […] i [Johannes Reifenhäuser Holding], solidarno: […] 20317000 [eura].
[…]
5.   Za povredu navedenu u članku 1. stavku 5. izriču se sljedeće novčane kazne:
[…]
(e)
društvima Silver Plastics […] i [Johannes Reifenhäuser Holding], solidarno: […] 893000 [eura];
[…]”
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 11. rujna 2015. žalitelji su pokrenuli postupak u kojem su zahtijevali, ponajprije, djelomično poništenje sporne odluke i, podredno, smanjenje novčanih kazni koje su im tom odlukom izrečene. Pobijanom presudom navedena je tužba odbijena.
Konkretno, prilikom analize prvog dijela prvog tužbenog razloga koji su istaknuli žalitelji, a u okviru kojeg su tvrdili da Komisija u biti nije podnijela nikakav pouzdan i dostatan dokaz o postojanju sporazuma odnosno usklađenog djelovanja u SZE‑u, Opći je sud, među ostalim, u točkama 44. do 66. pobijane presude ispitao argumente kojima su žalitelji nastojali osporiti sudjelovanje društva Silver Plastics na protutržišnom sastanku održanom 13. lipnja 2002. Nakon tog ispitivanja Opći je sud u točki 67. pobijane presude utvrdio da „iako nije moguće ukloniti stanovite dvojbe u pogledu točnog vremena početka [drugog sastanka koji se održao istoga dana, a čija tema nije bila protutržišna], dovoljno je dokaza koji potvrđuju da su se konkurenti, među kojima i društvo Silver Plastics, sastali na marginama [tog drugog] sastanka kako bi raspravili cjenovne strategije”.
Nadalje, nakon ispitivanja drugog dijela prvog tužbenog razloga koji su istaknuli žalitelji, a koji se temeljio na tvrdnji o nepostojanju jedinstvene i trajne povrede na tržištu košarica od polistirena i krutih košarica u SZE‑u, Opći je sud u točki 191. pobijane presude ocijenio pravilnim Komisijin zaključak o sudjelovanju društva Silver Plastics u toj jedinstvenoj i trajnoj povredi.
U okviru ispitivanja trećeg tužbenog razloga koji su istaknuli žalitelji, a koji se temeljio na povredi načela jednakosti oružja i prava „na sučeljavanje”, Opći je sud u točkama 226. do 236. pobijane presude razmatrao zahtjeve žaliteljâ za saslušanje pet svjedoka i održavanje unakrsnog ispitivanja jednog od potonjih. U tom pogledu, kao što proizlazi iz točaka 232. do 234. pobijane presude, Opći je sud ocijenio da iz argumenata koje su žalitelji iznijeli u prilog tom zahtjevu – a vodeći računa o tome da su mu već podnijeli i pred njim se koristili pisanim izjavama svjedoka čije izjašnjavanje traže – ne proizlazi da bi svjedočenja tih osoba mogla imati dodanu vrijednost u odnosu na dokaze već sadržane u spisu, koji su – kako je to navedeno u točki 235. pobijane presude – dovoljno jasni. Opći je sud stoga u točki 236. pobijane presude ocijenio da nije ni potrebno ni korisno udovoljiti zahtjevu žaliteljâ za saslušanje svjedoka.
U točkama 255. do 279. pobijane presude Opći je sud ispitao peti tužbeni razlog koji su istaknuli žalitelji, a koji se temeljio na povredi članka 23. stavka 2. prvog i drugog podstavka Uredbe br. 1/2003, u vezi s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a, počinjenoj time što je Komisija ocijenila da dva žalitelja čine gospodarsku jedinicu.
U tom pogledu Opći je sud najprije u točkama 265. i 266. pobijane presude utvrdio da žalitelji nisu pobijali navod da je tijekom razdoblja u kojem je počinjena predmetna povreda u SZE‑u društvo Johannes Reifenhäuser Holding držalo 99,75 % udjela društva Silver Plastics i da se stoga Komisija mogla osloniti, kad je riječ o tim društvima, na presumpciju o izvršavanju odlučujućeg utjecaja prvonavedenog društva na drugonavedeno, prihvaćenu u sudskoj praksi Suda. Nakon toga, Opći je sud u točkama 267. do 279. pobijane presude analizirao pojedine argumente žaliteljâ te je u njezinim točkama 280. i 281. zaključio da oni nisu podnijeli dokaze kojima bi oborili tu presumpciju, zbog čega je peti žalbeni razlog valjalo odbiti kao neosnovan.
Naposljetku, u točkama 287. do 314. pobijane presude Opći je sud ispitivao šesti tužbeni razlog žaliteljâ, u okviru kojeg su u biti istaknuli povredu članka 23. stavka 2. drugog podstavka Uredbe br. 1/2003 počinjenu time što je Komisija, za potrebe utvrđivanja relevantnog prihoda za izračun gornje granice od 10 % predviđene u toj odredbi, uzela u obzir prihod društva Reifenhäuser GmbH & Co. KG Maschinenfabrik (u daljnjem tekstu: društvo Maschinenfabrik), iako u trenutku donošenja sporne odluke društvo Johannes Reifenhäuser Holding u njemu više nije držalo udjele.
Opći je sud, među ostalim, u točkama 307. do 310. pobijane presude utvrdio da je Komisija, s obzirom na to da je sporna odluka donesena 24. lipnja 2015., pravilno postupila kad se, u pogledu društva Johannes Reifenhäuser Holding, prilikom utvrđivanja gornje granice spornom mu odlukom izrečene novčane kazne oslonila na poslovnu godinu 2013./2014., što je bila posljednja puna poslovna godina prije donošenja sporne odluke. Činjenica da je prijenos društva Maschinenfabrik s društva Johannes Reifenhäuser Holding propisno registriran 28. svibnja 2015., s retroaktivnim učinkom od 30. rujna 2014., nije mogla, prema mišljenju Općeg suda, ni na koji način utjecati na prihod koji je društvo Johannes Reifenhäuser Holding ostvarilo u poslovnoj godini 2013./2014., završenoj 30. lipnja 2014. Nakon što je odbio još neke argumente žaliteljâ, Opći je sud u točki 315. pobijane presude ocijenio da šesti tužbeni razlog valja odbiti.
Zahtjevi stranaka pred Sudom
Žalitelji od Suda zahtijevaju da:
–
ukine pobijanu presudu i vrati predmet Općem sudu na ponovno suđenje;
–
podredno, ukine pobijanu presudu i poništi spornu odluku u dijelu u kojem se odnosi na društvo Johannes Reifenhäuser Holding te da smanji novčanu kaznu izrečenu društvu Silver Plastics na iznos koji ne prelazi 10 % njegova ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini;
–
još podrednije, ukine pobijanu presudu i smanji novčanu kaznu solidarno izrečenu žaliteljima na iznos koji ne prelazi 10 % njihova ukupnog prihoda, ne uzimajući u obzir prihode društva Maschinenfabrik te
–
naloži Komisiji snošenje troškova.
Komisija od Suda zahtijeva da odbije žalbu i žaliteljima naloži snošenje troškova.
Žalba
U prilog svojoj žalbi žalitelji ističu sedam žalbenih razloga, koji se temelje na, kao prvo, povredi članka 6. Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda potpisane u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP) u vezi s člankom 47. drugim stavkom i člankom 48. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja) te na povredi načela neposrednosti, kao drugo, na povredi „prava na sučeljavanje”, kao treće, na povredi načela jednakosti oružja, kao četvrto, na povredi obveze obrazlaganja, kao peto, na povredi članka 23. stavka 3. Uredbe br. 1/2003, kao šesto, na povredi članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 u pogledu utvrđenja o postojanju gospodarske jedinice i, kao sedmo, na povredi te iste odredbe u pogledu gornje granice novčane kazne koja je žaliteljima solidarno izrečena.
Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 6. EKLJP‑a u vezi s člankom 47. drugim stavkom i člankom 48. stavkom 2. Povelje te na povredi načela neposrednosti
Argumentacija stranaka
Žalitelji ističu da postupovna jamstva i prava obrane koja su utvrđena u članku 6. stavcima 1. i 3. EKLJP‑a – kako se tumače u sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava – te u članku 47. drugom stavku i članku 48. stavku 2. Povelje, treba uzeti u obzir u postupcima koji se vode pred sudom Unije, uključujući postupke u vezi sa zabranjenim sporazumima, s obzirom na to da potonje odlikuje kaznenopravni karakter.
Žalitelji smatraju da je Opći sud povrijedio načelo poštenog suđenja utvrđeno u članku 6. EKLJP‑a te u članku 47. drugom stavku i članku 48. stavku 2. Povelje i ugrozio načelo neposrednosti u izvođenju dokaza time što se ograničio na to da uzme u obzir zapisnike o iskazima koje je M. W. dao odvjetnicima društva Silver Plastics, bez njegova pozivanja na osobno saslušanje u svojstvu svjedoka.
Prema mišljenju žaliteljâ – koji se u tom smislu prije svega pozivaju, s jedne strane, na presudu ESLJP‑a od 16. srpnja 2019., Júlíus þór Sigurþórsson protiv Islanda (CE:ECHR:2019:0716JUD003879717), i, s druge strane, na presudu Suda od 29. srpnja 2019., Gambino i Hyka (
C‑38/18
,
EU:C:2019:628
), te na mišljenje nezavisnog odvjetnika Y. Bota u predmetu u kojem je donesena ta presuda – pošteno suđenje, zajamčeno u članku 6. stavku 1. EKLJP‑a, zahtijeva to da sud koji nadzire odluku o krivnji osobe prikupi sva potrebna svjedočenja osobnim saslušanjem svjedoka, ne ograničavajući se na njegove pisane iskaze.
Iz toga slijedi – tvrde žalitelji – da, suprotno onomu što je Opći sud zaključio u točki 230. pobijane presude, on nije mogao valjano donijeti odluku u sporu koji je pred njim pokrenut bez saslušanja M. W.-a. Nadalje, protivno onomu što bi se dalo zaključiti iz točke 229. pobijane presude, Opći sud nije mogao ocijeniti relevantnost navedenog saslušanja bez njegova provođenja, ograničavanjem na zaključak da ono ne može ni na koji način utjecati na ishod njegove odluke.
Komisija smatra da je prvi žalbeni razlog nedopušten jer se njime zapravo nastoji dovesti u pitanje ocjena činjenica koju je proveo Opći sud te da je, u svakom slučaju, neosnovan.
Ocjena Suda
Uvodno valja podsjetiti na to da iako temeljna prava iz EKLJP‑a kao opća načela predstavljaju dio pravnog poretka Unije, što potvrđuje i članak 6. stavak 3. UEU‑a, te iako članak 52. stavak 3. Povelje određuje da u njoj sadržana prava koja odgovaraju pravima sadržanima u EKLJP‑u imaju jednako značenje i opseg primjene kao i ona iz spomenute konvencije, navedena konvencija nije pravni instrument koji formalno predstavlja dio pravnog poretka Unije jer joj Unija nije pristupila (presuda od 16. srpnja 2020., Facebook Ireland i Schrems,
C‑311/18
,
EU:C:2020:559
, t.
98.
i navedena sudska praksa).
U tom pogledu Sud je također naveo da s obzirom na to da Povelja sadržava prava koja odgovaraju pravima zajamčenima EKLJP‑om, člankom 52. stavkom 3. Povelje nastoji se osigurati nužna usklađenost između u njoj sadržanih prava i odgovarajućih prava zajamčenih EKLJP‑om „a da to ne ugrožava autonomnost prava Unije i Suda Europske unije” (vidjeti u tom smislu presudu od 20. ožujka 2018., Menci,
C‑524/15
,
EU:C:2018:197
, t.
23.
). U skladu s Objašnjenjima koja se odnose na Povelju o temeljnim pravima (
SL 2007., C 303, str. 17
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 1., svezak 7., str. 120.) članak 47. drugi stavak Povelje odgovara članku 6. stavku 1. EKLJP‑a, a članak 48. Povelje „istovjetan” je članku 6. stavcima 2. i 3. EKLJP‑a. Stoga Sud mora osigurati da njegovo tumačenje članka 47. drugog stavka i članka 48. Povelje osigurava razinu zaštite koja ne krši onu zajamčenu člankom 6. EKLJP‑a, kako ga tumači Europski sud za ljudska prava (vidjeti po analogiji presudu od 26. rujna 2018., Belastingdienst/Toeslagen (Suspenzivni učinak žalbe),
C‑175/17
,
EU:C:2018:776
, t.
35.
i navedenu sudsku praksu).
Nadalje, prvi žalbeni razlog koji su istaknuli žalitelji valja razumjeti tako da se njime u biti želi naglasiti da je Opći sud povrijedio njihovo pravo na pošteno suđenje – utvrđeno, među ostalim, u članku 47. drugom stavku i članku 48. stavku 2. Povelje – time što je odbio usmeno saslušati M. W.-a u svojstvu svjedoka.
Iz toga slijedi, suprotno onomu što tvrdi Komisija, da se spomenutim žalbenim razlogom ne nastoji dovesti u pitanje ocjena činjenica koju je proveo Opći sud, nego mu se prigovara to da je počinio pogrešku koja se tiče prava. Stoga je taj žalbeni razlog dopušten.
Kad je riječ o njegovu meritornom ispitivanju, valja podsjetiti na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, Opći sud jedini koji ocjenjuje moguću potrebu za nadopunjavanjem informacija kojima raspolaže u predmetima o kojima odlučuje (presuda od 24. rujna 2009., Erste Group Bank i dr./Komisija,
C‑125/07 P, C‑133/07 P i C‑137/07 P
,
EU:C:2009:576
, t.
319.
i navedena sudska praksa).
Kao što je to Sud već ocijenio, čak i ako se u zahtjevu za saslušanje svjedoka koji je postavljen u tužbi precizno navedu činjenice u vezi s kojima valja saslušati jednog ili više svjedoka i razlozi koji opravdavaju njihovo saslušanje, na Općem je sudu da ocijeni relevantnost tog zahtjeva s obzirom na predmet spora i potrebu saslušanja navedenih svjedoka (presuda od 19. prosinca 2013., Siemens i dr./Komisija,
C‑239/11 P, C‑489/11 P i C‑498/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:866
, t.
323.
i navedena sudska praksa).
To je diskrecijsko pravo Općeg suda u skladu s temeljnim pravom na pošteno suđenje i, osobito, s odredbama članka 47. drugog stavka i članka 48. stavka 2. Povelje u vezi s člankom 6. stavkom 3. točkom (d) EKLJP‑a. Naime, iz sudske prakse Suda proizlazi to da se potonjom odredbom optuženiku ne priznaje neograničeno pravo na prisutnost svjedoka pred sudom i da je, u načelu, sud dužan odlučiti o nužnosti ili svrsishodnosti pozivanja svjedoka. Člankom 6. stavkom 3. EKLJP‑a ne zahtijeva se pozivanje svih svjedoka, nego se njegov cilj sastoji u potpunoj jednakosti oružja kojim se jamči da se u spornom postupku, razmatranom kao cjelina, optuženiku ponudi odgovarajuća i dostatna mogućnost da otkloni sumnje sa sebe (presuda od 19. prosinca 2013., Siemens i dr./Komisija,
C‑239/11 P, C‑489/11 P i C‑498/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:866
, t.
324.
i
325.
i navedena sudska praksa).
U predmetnom slučaju valja utvrditi da je Opći sud, nakon detaljne ocjene svih dokaza koje su žalitelji mogli dostatno osporavati, zaključio, s jedne strane, u točki 153. pobijane presude da je Komisija u spornoj odluci u dovoljnoj mjeri dokazala sudjelovanje društva Silver Plastics u protutržišnim sporazumima i usklađenim djelovanjima i, s druge strane, u točki 191. te presude, da je navedeno društvo sudjelovalo u jedinstvenoj i trajnoj povredi u SZE‑u.
Osim toga, u točkama 232. i 233. pobijane presude Opći je sud napomenuo da su mu žalitelji dostavili iskaze više osoba, među njima i M. W.-a, koje su mogli upotrijebiti za potkrjepljivanje svojih argumenata. On je u točki 234. te presude dodao da razlozi koje su žalitelji istaknuli u prilog korisnosti svjedočenja tih osoba ne ukazuju na to da bi njihovo saslušanje u svojstvu svjedokâ pred Općim sudom moglo imati dodanu vrijednost u odnosu na dokaze već sadržane u spisu.
Opći je sud stoga, kao što to proizlazi iz točke 236. pobijane presude, ocijenio da, s obzirom na predmet žalbe i elemente spisa, nije ni potrebno ni korisno udovoljiti zahtjevu žaliteljâ za saslušanje svjedoka. Prema tome, on je mogao odbiti spomenuti zahtjev, a da time ne počini pogrešku koja se tiče prava.
To razmatranje ne dovodi se u pitanje zaključkom iz presude ESLJP‑a od 16. srpnja 2019., Júlíus þór Sigurþórsson protiv Islanda (CE:ECHR:2019:0716JUD003879717), na koju se pozivaju žalitelji. Kao što to u biti proizlazi iz njezinih točaka 39. do 44., taj je sud utvrdio povredu članka 6. stavka 1. EKLJP‑a uzimajući u obzir specifične okolnosti predmeta u kojem je ta presuda donesena. Te okolnosti – obilježene optuženikovim oslobađanjem u prvom stupnju i naknadnom osudom pred žalbenim sudom, koji je umanjio dokaznu vrijednost usmenih svjedočenja izvedenih pred prvostupanjskim sudom iako nije smio, na temelju nacionalnog prava, ponovno ocjenjivati usmena svjedočenja izvedena pred tim sudom bez ponovnog saslušanja osoba koje su ih dale – uopće nisu usporedive s okolnostima predmeta u kojem je donesena pobijana presuda.
Ni presuda od 29. srpnja 2019., Gambino i Hyka (
C‑38/18
,
EU:C:2019:628
), na koju se žalitelji također pozivaju, ne može dovesti do drukčijeg zaključka.
Ta se presuda odnosila na tumačenje Direktive 2012/29/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o uspostavi minimalnih standarda za prava, potporu i zaštitu žrtava kaznenih djela te o zamjeni Okvirne odluke Vijeća 2001/220/PUP (
SL 2012., L 315, str. 57
.). Sud je tom prigodom odlučio da članke 16. i 18. Direktive 2012/29 treba tumačiti na način da im se ne protivi nacionalni propis u skladu s kojim se žrtva kaznenog djela koja je prvi put bila saslušana pred prvostupanjskim kaznenim sudom čiji je sastav naknadno izmijenjen, u načelu, mora ponovno saslušati pred izmijenjenim sastavom ako se jedna od stranaka protivi tomu da se taj sastav osloni na zapisnik s prvog saslušanja navedene žrtve (presuda od 29. srpnja 2019., Gambino i Hyka,
C‑38/18
,
EU:C:2019:628
, t.
59.
).
U taj kontekst valja smjestiti razmatranje iz točaka 42. i 43. presude od 29. srpnja 2019., Gambino i Hyka (
C‑38/18
,
EU:C:2019:628
), u skladu s kojim oni koji su odgovorni za odlučivanje o krivnji ili nedužnosti optuženika moraju, u načelu, osobno saslušati svjedoke i ocijeniti njihovu vjerodostojnost, s obzirom na to da je omogućavanje optuženiku da se suoči sa svjedocima u prisutnosti suca koji u konačnici odlučuje o njegovoj sudbini jedan od važnih elemenata poštenog kaznenog postupka.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se postupak pred Općim sudom nije odnosio na „kazneni postupak” u smislu Direktive 2012/29, nego na tužbu za poništenje upravne odluke kojom je žaliteljima, dvjema pravnim osobama, izrečena novčana kazna zbog povrede Unijinih pravila o tržišnom natjecanju.
Neovisno o pitanju mogu li se u takvim okolnostima žalitelji izjednačiti s optuženicima u kaznenom postupku, dovoljno je istaknuti da u predmetnom slučaju uopće nije riječ o novom saslušanju svjedoka koji je već saslušan pred drugim sastavom suda, nego o eventualnoj obvezi Općeg suda da sasluša svjedoka na zahtjev žaliteljâ. Postojanje takve obveze ni na koji se način ne može izvesti iz točaka 42. i 43. presude od 29. srpnja 2019., Gambino i Hyka (
C‑38/18
,
EU:C:2019:628
).
Naposljetku, valja odbiti i argumentaciju žaliteljâ prema kojoj Opći sud u biti nije mogao ocijeniti vjerodostojnost M. W.-ova iskaza bez njegova saslušanja u svojstvu svjedoka.
Naime, usmeno saslušanje nije jedini način koji omogućava ocjenu vjerodostojnosti iskaza osobe. Sud se u tu svrhu može osloniti, među ostalim, na druge dokaze koji potvrđuju te iskaze ili ih, suprotno tomu, opovrgavaju.
Upravo zbog činjenice da su drugim dokazima podnesenima Općem sudu opovrgnuti određeni iskazi M. W‑a, taj je sud u točkama 74., 102. i 107. pobijane presude – koje žalitelji navode u svojem žalbenom razlogu – te iskaze ocijenio malo vjerojatnima, čak i nevjerodostojnima.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, prvi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi prava „na sučeljavanje”
Argumentacija stranaka
Žalitelji ističu da je Opći sud povrijedio njihovo pravo „na sučeljavanje”, utvrđeno u članku 6. stavku 1. i članku 6. stavku 3. točki (d) EKLJP‑a, time što je odbio njihov zahtjev da sami ispitaju M. W.-a u njegovu svojstvu svjedoka optužbe.
Prema njihovu mišljenju, iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava proizlazi da, kako bi poštovao pravo „na sučeljavanje”, sud mora –kad izvodi dokaze i na njima temelji svoju odluku – omogućiti obrani da se očituje o zaključcima koji proizlaze iz tih dokaza.
U tom pogledu žalitelji tvrde da je – kao ključni temelj zahtjeva društva Linpac za primjenu pokajničkog programa – M. W. bio glavni svjedok optužbe u postupku koji je doveo do donošenja sporne odluke, a potom i pobijane presude. Opći je sud u odlučujućoj mjeri „osudu” žaliteljâ zasnovao na M. W‑ovim iskazima sadržanima u tom zahtjevu, pri čemu im nije omogućio sučeljavanje. Time je bez ikakvog opravdanog razloga ograničio to njihovo pravo.
Naime, Komisijini agenti sastali su se s M. W.-om u njegovu svojstvu svjedoka optužbe, pri čemu žaliteljima nisu omogućili da tomu prisustvuju niti su sastavili zapisnik s tog saslušanja i dostavili ga žaliteljima. Potonji smatraju da je za otklanjanje te ravnoteže nužno omogućiti im da sami ispitaju M. W.-a pred Komisijom ili barem pred Općim sudom.
Komisija osporava tu argumentaciju. Ona ističe da je argument žaliteljâ prema kojem im nije bilo omogućeno da sami ispitaju M. W.-a u upravnom postupku nedopušten jer se ne odnosi na pobijanu presudu. U svakom slučaju, prema mišljenju Komisije, cjelokupnu njihovu argumentaciju u okviru drugog žalbenog razloga valja odbiti kao neosnovanu.
Ocjena Suda
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelji u biti ističu da je Opći sud morao, na temelju članka 47. drugog stavka i članka 48. stavka 2. Povelje u vezi s člankom 6. EKLJP‑a, prihvatiti njihov zahtjev za pozivanje M. W.-a u svojstvu svjedoka kako bi im omogućio da ga sami saslušaju s obzirom na to da je riječ o „glavnom svjedoku optužbe” u postupku koji se na njih odnosi i na to da ga je Komisija saslušala bez mogućnosti da tomu prisustvuju njihovi zastupnici.
Prema tome, žalitelji samo uzgredno navode M. W.-ovo saslušanje pred Komisijom, tako da valja odbiti njezinu tvrdnju prema kojoj je navedeni argument iz žalbe nedopušten.
Kad je riječ o meritornom ispitivanju tog žalbenog razloga, valja istaknuti da žalitelji Općem sudu konkretno prigovaraju to što nije saslušao M. W.-a u svojstvu svjedoka, tako da nije bilo logično smatrati ga „svjedokom optužbe” pred tim sudom.
Nadalje, iz pobijane presude ne proizlazi to da je Opći sud uzeo u obzir bilo koji M. W.-ov pisani iskaz koji je dostavila Komisija. Jedine njegove pisane iskaze koje je uzeo u obzir dostavili su sâmi žalitelji, kao što to proizlazi iz točaka 34. do 39. pobijane presude.
Iako iz točke 36. pobijane presude proizlazi to da je M. W. bio jedan od davatelja iskaza na kojima se temeljio zahtjev društva Linpac, njegova ranijeg poslodavca, za primjenu pokajničkog programa i na koje se, među ostalim, Komisija oslonila prilikom donošenja sporne odluke, iskazi tog poduzetnika dani su na vlastitu odgovornost i uz svijest o mogućim negativnim posljedicama podnošenja netočnih podataka (vidjeti u tom smislu presudu od 19. prosinca 2013., Siemens i dr./Komisija,
C‑239/11 P, C‑489/11 P i C‑498/11 P
, neobjavljena,
EU:C:2013:866
, t.
138.
). Stoga činjenica da je M. W. bio jedan od davatelja tih iskaza, čak i glavni među njima, nije dostatna da bi ga se smatralo „svjedokom optužbe”.
Ne može se prihvatiti ni argument žaliteljâ prema kojem je Opći sud morao pozvati M. W.-a u svojstvu svjedoka kako bi im omogućio da ga sami saslušaju s obzirom na to da je Komisija navedeno učinila prije donošenja sporne odluke bez prisustva njihovih zastupnika. Naime, žalitelji su mogli sami kontaktirati M. W.-a kako bi ishodili njegov iskaz, što su i učinili, pri čemu su tako dobivene pisane iskaze dostavili Općem sudu koji ih je razmotrio.
Iz toga slijedi da argumenti istaknuti u prilog drugom žalbenom razlogu ne ukazuju na to da Opći sud – unatoč suverenoj ovlasti ocjene koju ima u tom pogledu, a koja je navedena u točkama 28. do 30. ove presude – nije mogao valjano odbiti saslušanje M. W.-a u svojstvu svjedoka. Stoga drugi žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Treći žalbeni razlog, koji se temelji na povredi načela jednakosti oružja
Argumentacija stranaka
Žalitelji ističu da je Opći sud povrijedio načelo jednakosti oružja koje je dio prava na pošteno suđenje, u smislu članka 6. stavka 1. i članka 6. stavka 3. točke (d) EKLJP‑a. Spomenuto načelo podrazumijeva, prema njihovu mišljenju, obvezu Općeg suda da naloži osobno saslušanje M. W.-a i drugih svjedoka čije su saslušanje zatražili.
Žalitelji podsjećaju na to da su naveli imena svjedoka za koje traže saslušanje pred Općim sudom kao i činjenice koje namjeravaju dokazati tim svjedočenjima. Međutim, Opći sud odbio je zahtjev za saslušanje svjedoka, oslanjajući se na obrazloženje koje ne udovoljava zahtjevima iz sudske prakse Europskog suda za ljudska prava kako su navedeni, među ostalim, u točki 164. presude od 18. prosinca 2018., Murtazaliyeva protiv Rusije (CE:ECHR:2018:1218JUD003665805).
Komisija smatra da je treći žalbeni razlog neosnovan i da ga valja odbiti.
Ocjena Suda
Kad je riječ, kao prvo, o povredi načela jednakosti oružja, koju navode žalitelji, dostatno je istaknuti da se Općem sudu, s obzirom na to da nije saslušao svjedoke koje je predložila Komisija, ne može prigovoriti da je povrijedio to načelo kad je na jednak način odlučio ne saslušavati svjedoke koje su predložili žalitelji.
Kao drugo, budući da žalitelji Općem sudu u biti prigovaraju povredu obveze obrazlaganja u vezi s odbijanjem njihova zahtjeva za saslušanje svjedoka, treba istaknuti da je u točkama 232. do 235. pobijane presude Opći sud u dovoljnoj mjeri obrazložio zbog čega je zaključio da nije potrebno ni korisno udovoljiti zahtjevu žaliteljâ za saslušanje svjedoka. Na taj je način poštovao obvezu obrazlaganja svojih presuda.
Presuda ESLJP‑a od 18. prosinca 2018., Murtazaliyeva protiv Rusije (CE:ECHR:2018:1218JUD003665805), ne može dovesti u pitanje prethodna razmatranja. Iako je taj sud u njezinoj točki 164. istaknuo da rasuđivanje sudova kojima je upućen zahtjev za saslušanje svjedoka mora odgovarati razlozima istaknutima u prilog tom zahtjevu, to jest da mora biti jednako široko i detaljno kao spomenuti razlozi, on je u točki 165. navedene presude dodao da s obzirom na to da EKLJP ne zahtijeva pozivanje i ispitivanje svih svjedoka optužbe, nacionalni sudovi nisu dužni detaljno odgovarati na svaki zahtjev obrane u tom smislu, ali moraju na odgovarajući način obrazložiti svoju odluku.
U predmetnom slučaju, Opći sud vodio je računa o razlozima koje su žalitelji istaknuli u prilog svojem zahtjevu za saslušanje svjedoka, sažeo ih je u točkama 221. do 225. pobijane presude i na njih odgovorio u njezinim točkama 232. do 235., na način koji se ne može smatrati neodgovarajućim.
Iz toga proizlazi da treći žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Četvrti žalbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja
Argumentacija stranaka
Žalitelji ističu da je Opći sud povrijedio obvezu obrazlaganja svojih odluka. S jedne strane, oni smatraju da je nemoguće shvatiti na koje se indicije oslonio kad je u točki 67. pobijane presude utvrdio da je društvo Silver Plastics sudjelovalo na navodnom protutržišnom sastanku održanom 13. lipnja 2002. Opći sud ni u jednom trenutku nije pojasnio zbog čega smatra da rukom pisane bilješke navedene u točki 54. pobijane presude ukazuju na povredu Unijina prava tržišnog natjecanja. Osim toga, u točki 63. pobijane presude, taj je sud, prema mišljenju žaliteljâ, nastojao potvrditi isključivo razloge zbog kojih smatra da argumenti žaliteljâ nužno ne potvrđuju to da je drugi sastanak – čija tema nije bila protutržišna, a koji se održao istoga dana uz nazočnost predstavnika društva Silver Plastics – započeo u 9.00 sati i da stoga predstavnici spomenutog društva nisu mogli sudjelovati na istodobno održanom protutržišnom sastanku. Nasuprot tomu, razlozi zbog kojih je Opći sud zaključio da je sastanak čija tema nije bila protutržišna započeo kasnije i dalje su, prema mišljenju žalitelja, neodređeni. Potonji naglašavaju da ne osporavaju ocjenu dokaza koju je proveo Opći sud, nego ga kritiziraju zbog činjenice da nije aktivno potkrijepio svoje pretpostavke.
S druge strane, žalitelji Općem sudu prigovaraju to da je u više navrata u pobijanoj presudi naveo, bez ikakvog obrazloženja, da su M. W.-ovi pisani iskazi nevjerodostojni.
Komisija smatra da je četvrti žalbeni razlog djelomično nedopušten jer se njime zapravo nastoji osporiti ocjena dokaza koju je proveo Opći sud i da je, u svakom slučaju, neosnovan.
Ocjena Suda
Kao što su to sâmi žalitelji naglasili, četvrti žalbeni razlog odnosi se na nadzor poštovanja obveze Općeg suda da obrazloži svoje presude i nije mu namjera provođenje nove ocjene činjenica, za koju Sud nije nadležan u žalbenom postupku. Prema tome, valja odbiti Komisijin argument prema kojem je spomenuti žalbeni razlog djelomično nedopušten.
Kad je riječ, kao prvo, o argumentaciji žaliteljâ u vezi s točkom 67. pobijane presude, treba istaknuti da je Opći sud u njoj utvrdio da se više konkurentnih poduzetnika na predmetnom tržištu, među kojima i društvo Silver Plastics, sastalo 13. lipnja 2002. kako bi raspravilo cjenovne strategije, i to na marginama sastanka održanog istoga dana, čija tema nije bila protutržišna.
Žalitelji su pred Općim sudom u biti tvrdili da su sastanak čija tema nije bila protutržišna i sastanak o cijenama održani istodobno, tako da predstavnici društva Silver Plastics koji su sudjelovali na prvonavedenom sastanku nisu mogli sudjelovati i na drugonavedenom.
Međutim, u točkama 47. do 66. pobijane presude Opći je sud iscrpno iznio sve dokaze koji, prema njegovu mišljenju, potvrđuju da su predstavnici društva Silver Plastics sudjelovali na protutržišnom sastanku o cijenama. Suprotno onomu što tvrde žalitelji, uopće nije bilo potrebno da Opći sud u tom pogledu utvrdi točno vrijeme početka sastanka čija tema nije bila protutržišna. On je mogao, a da time ne povrijedi svoju obvezu obrazlaganja, zaključiti u točki 67. pobijane presude da postoje dvojbe o vremenu početka tog drugog sastanka.
Kad je riječ o rukom pisanim bilješkama navedenima u točki 54. pobijane presude, iz njezine točke 56. jasno proizlazi da su se te bilješke, suprotno onomu što tvrde žalitelji, odnosile na cjenovnu politiku različitih konkurentnih poduzetnika, među kojima i društva Silver Plastics, i da, slijedom toga, ukazuju na povredu Unijina prava tržišnog natjecanja.
Prema tome, suprotno onomu što žalitelji iznose u žalbi, točke 54., 63. i 67. pobijane presude ne ukazuju ni na kakvu povredu obveze obrazlaganja Općeg suda.
Kao drugo, žalitelji prigovaraju Općem sudu da nije obrazložio svoju tvrdnju prema kojoj su M. W.-ovi iskazi koje su mu oni dostavili nevjerodostojni.
U tom pogledu valja istaknuti da, suprotno onomu što navode žalitelji, Opći sud nije ocjenjivao vjerodostojnost M. W.-ovih iskaza, promatranih u cjelini.
Kao što je to već istaknuto u točki 42. ove presude, Opći je sud u više točaka pobijane presude ocijenio da su samo određeni M. W.-ovi navodi iz njegovih iskaza koje su tom sudu dostavili žalitelji malo vjerojatni, čak i nevjerodostojni jer ih opovrgavaju drugi dokazi koje navodi Opći sud.
Prema tome, tom sudu ne može se zamjeriti da je povrijedio obvezu obrazlaganja kad je riječ o vjerodostojnosti M. W.-ovih iskaza, promatranih u cjelini.
Posljedično, četvrti žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Peti žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 23. stavka 3. Uredbe br. 1/2003
Argumentacija stranaka
Žalitelji ističu da je Opći sud povrijedio članak 101. UFEU‑a i članak 23. stavak 3. Uredbe br. 1/2003 time što je presudio da je predmetna povreda u SZE‑u, koja se navodi u spornoj odluci, jedinstvena i trajna povreda na tržištu krutih košarica koja je trajala, među ostalim, u razdoblju od 13. lipnja 2002. do 24. kolovoza 2004. Prema njihovu mišljenju, Opći sud nije dokazao da je tijekom tog razdoblja na predmetnom tržištu postojao sveobuhvatan plan koji bi se ostvarivao pojedinačnim povredama koje bi bilo moguće međusobno povezati. S druge strane, sâm je Opći sud priznao u točki 177. pobijane presude da se sastanak u vezi sa spomenutim tržištem prvi put održao 24. kolovoza 2004.
Pogreška koju je počinio Opći sud, smatraju žalitelji, utjecala je na iznos izrečene im novčane kazne jer je ona utvrđena najprije u početnom iznosu koji se temeljio na prihodu ostvarenom u poslovnoj godini 2006., osobito od prodaje krutih košarica. Taj se iznos potom pomnožio s brojem godina trajanja predmetne povrede, što je imalo za posljedicu to da je u izračun navedene novčane kazne uključen prihod ostvaren prodajom krutih košarica u razdoblju prije rujna 2004.
Komisija osporava argumentaciju žaliteljâ i smatra da peti žalbeni razlog treba odbiti.
Ocjena Suda
Valja podsjetiti na to da pojam „jedinstvena i trajna povreda”, kako je priznat u sudskoj praksi Suda, podrazumijeva postojanje „sveobuhvatnog plana” čiji su dio različita djela, zbog njihova istovjetnog cilja kojim se narušava tržišno natjecanje na međunarodnom tržištu, i to neovisno o činjenici da svako od tih djela ili više njih može, samo po sebi i zasebno, predstavljati povredu članka 101. UFEU‑a (presuda od 26. siječnja 2017., Villeroy & Boch/Komisija,
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
, t.
47.
i navedena sudska praksa).
Iz te sudske prakse proizlazi da sudjelovanje poduzetnika u počinjenju jedinstvene i trajne povrede ne zahtijeva to da on izravno sudjeluje u svim protutržišnim postupcima koji je čine niti to da svi poduzetnici koji su sudionici u počinjenju navedene povrede posluju na istom tržištu (vidjeti u tom smislu presudu od 26. siječnja 2017., Villeroy & Boch/Komisija,
C‑644/13 P
,
EU:C:2017:59
, t.
49.
i
51.
i navedena sudska praksa).
U predmetnom slučaju, iz točke 177. pobijane presude proizlazi to da je Opći sud u okviru svoje suverene ocjene činjenica utvrdio da se predmetna povreda u SZE‑u, u čijem su počinjenju sudjelovali žalitelji, odnosila i na košarice od polistirena i na krute košarice. Zbog tih razloga Opći je sud zaključio da je postojao „sveobuhvatan plan” koji je obuhvaćao oba proizvoda.
S obzirom na taj zaključak, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je potvrdio ocjenu sadržanu u obrazloženju sporne odluke prema kojoj su žalitelji sudjelovali u jedinstvenoj i trajnoj povredi u SZE‑u koja se odnosila na košarice od polistirena i krute košarice i trajala u razdoblju od 13. lipnja 2002. do 29. listopada 2007.
Naime, ako se i pretpostavi da je prvi sastanak koji se odnosio na tržište krutih košarica održan tek 24. kolovoza 2004., kao što to tvrde žalitelji, to nije relevantno kad je riječ o njihovu sudjelovanju u jedinstvenoj i trajnoj povredi koja se odnosila na košarice od polistirena i krute košarice jer, kao što je to utvrdio Opći sud, provedba „sveobuhvatnog plana”, u smislu sudske prakse Suda navedene u točki 81. ove presude, čiji su dio bile i aktivnosti u vezi s krutim košaricama, započela je 13. lipnja 2002.
Iz toga proizlazi da peti žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Šesti žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 u pogledu utvrđenja o postojanju gospodarske jedinice
Argumentacija stranaka
Žalitelji ističu da je Opći sud povrijedio prve dvije rečenice u članku 23. stavku 2. Uredbe br. 1/2003 u vezi s člankom 101. stavkom 1. UFEU‑a jer je svoje zaključivanje temeljio na pretpostavci da oni čine gospodarsku jedinicu bez obzira na činjenice i dokaze koje su iznijeli i kojima se mogla oboriti takva pretpostavka, utemeljena na okolnosti da je društvo Johannes Reifenhäuser Holding držalo gotovo sav kapital društva Silver Plastics. Kao što to proizlazi iz više navoda istaknutih pred Općim sudom, društvo Johannes Reifenhäuser Holding nikad se nije predstavljalo prema trećima kao vlasnik društva Silver Plastics. Ono je bilo tek administrativna fasada i trebalo ga je zanemariti prilikom utvrđivanja postojanja gospodarske jedinice. Protivno onomu što je utvrđeno u točki 269. pobijane presude, takvom zaključku ne proturječi predmet poslovanja tog društva koji je u velikoj mjeri generički.
Komisija osporava argumentaciju žaliteljâ.
Ocjena Suda
Treba podsjetiti na to da je Opći sud u točki 265. pobijane presude istaknuo da je u razdoblju počinjenja predmetne povrede društvo Johannes Reifenhäuser Holding držalo gotovo sav (99,75 %) kapital društva Silver Plastics.
Opći je sud stoga u točki 266. pobijane presude utvrdio da se Komisija mogla osloniti na premisu prema kojoj u specifičnoj situaciji kada društvo majka, posredno ili neposredno, drži sav ili gotovo sav kapital svojega društva kćeri koje je povrijedilo Unijina pravila o tržišnom natjecanju postoji oboriva pretpostavka prema kojoj spomenuto društvo majka stvarno izvršava odlučujući utjecaj nad društvom kćeri (vidjeti u tom smislu presude od 25. listopada 1983., AEG‑Telefunken/Komisija,
107/82
,
EU:C:1983:293
, t.
50.
, i od 16. lipnja 2016., Evonik Degussa i AlzChem/Komisija,
C‑155/14 P
,
EU:C:2016:446
, t.
28.
).
Nakon što je u točkama 267. do 279. pobijane presude analizirao argumente i dokaze koje su istaknuli žalitelji, Opći je sud u njezinoj točki 280. utvrdio da oni nisu dostatni za obaranje pretpostavke navedene u prethodnoj točki.
U okviru argumentacije iznesene u prilog ovom žalbenom razlogu žalitelji u biti ponavljaju argumente koje su istaknuli pred Općim sudom kako bi dokazali da ne postoji odlučujući utjecaj društva Johannes Reifenhäuser Holding na društvo Silver Plastics, pri čemu ne pojašnjavaju kakvu je pogrešku počinio Opći sud u okviru te ocjene.
Međutim, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, u žalbi se moraju jasno navesti osporavani dijelovi presude ili rješenja čije se ukidanje traži kao i pravni argumenti koji posebno idu tomu u prilog. Navedenom zahtjevu ne udovoljava žalba u kojoj se čak ni ne navodi argumentacija kojom se konkretno identificira pogreška koja se tiče prava navodno počinjena u pobijanoj presudi odnosno rješenju, nego se samo ponavljaju ili nanovo iznose tužbeni razlozi i argumenti koji su već istaknuti pred Općim sudom (rješenje od 4. srpnja 2012., Région Nord‑Pas‑de‑Calais/Komisija,
C‑389/11 P
, neobjavljeno,
EU:C:2012:408
, t.
25.
i navedena sudska praksa).
Posljedično, šesti žalbeni razlog valja odbaciti kao nedopušten.
Sedmi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003 u pogledu gornje granice novčane kazne
Argumentacija stranaka
Žalitelji prigovaraju Općem sudu da je povrijedio članak 23. stavak 2. drugi podstavak Uredbe br. 1/2003 time što je u izračun solidarno im izrečene novčane kazne pogrešno uključio prihod ostvaren djelatnošću koja je naknadno prenesena na društvo Maschinenfabrik, što je dovelo do prelaska gornje granice novčane kazne, predviđene u toj odredbi, koju čini 10 % prihoda svakog poduzetnika koji je sudjelovao u povredi. Oni zamjeraju Općem sudu da je zanemario sudsku praksu Suda koja se odnosi na primjenu spomenute odredbe time što je u točki 311. pobijane presude prihvatio razdoblje počinjenja povrede kao jedini relevantan kriterij za utvrđivanje prihoda koji valja uzeti u obzir prilikom izračuna gornje granice novčane kazne. Prema mišljenju žaliteljâ, za potrebe utvrđivanja tog prihoda valjalo je odabrati odgovarajuću poslovnu godinu, uzimajući u obzir gospodarsku aktivnost tijekom razdoblja počinjenja povrede te voditi računa, u svrhu ispravka, o sposobnosti plaćanja dotičnog poduzetnika u trenutku donošenja odluke kojom se izriče novčana kazna. Žalitelji dodaju da se u predmetnom slučaju njihova sposobnost plaćanja osjetno smanjila na dan donošenja sporne odluke, čega je Komisija bila svjesna.
Komisija osporava argumentaciju žaliteljâ i smatra da sedmi žalbeni razlog valja odbiti.
Ocjena Suda
U skladu s člankom 23. stavkom 2. Uredbe br. 1/2003, za svakog poduzetnika i svako udruženje poduzetnika koji su sudjelovali u povredi članaka 101. i 102. UFEU‑a novčana kazna ne smije prelaziti 10 % njihova ukupnog prihoda u prethodnoj poslovnoj godini.
U točki 307. pobijane presude Opći sud utvrdio je da je sporna odluka donesena 24. lipnja 2015. i da je „prethodna poslovna godina”, u smislu članka 23. stavka 2. Uredbe br. 1/2003, u slučaju društva Johannes Reifenhäuser Holding – s obzirom na to da su njegove poslovne godine završavale 30. lipnja tekuće godine – poslovna godina 2013./2014. koja je završila 30. lipnja 2014.
Iz točke 309. te presude proizlazi da je tek 28. svibnja 2015., to jest nakon završetka poslovne godine 2013./2014., propisno registrirana podjela imovine između društva Johannes Reifenhäuser Holding i budućeg društva Maschinenfabrik. Kao što je to Opći sud utvrdio u navedenoj točki pobijane presude, činjenica da je ta podjela imala retroaktivni učinak od 30. rujna 2014. nije relevantna jer i taj datum izvan razdoblja završenog 30. lipnja 2014.
S obzirom na ta razmatranja, koja žalitelji ne osporavaju, Opći sud pravilno je primijenio članak 23. stavak 2. Uredbe br. 1/2003 time što je za potrebe izračuna gornje granice izrečene im novčane kazne uzeo u obzir prihod koji je društvo Johannes Reifenhäuser Holding ostvarilo u poslovnoj godini 2013./2014., što uključuje i prihod ostvaren u okviru djelatnosti koja je nakon podjele imovine registrirane 28. svibnja 2015. prenesena na društvo Maschinenfabrik.
Argumentacija žaliteljâ prema kojoj se njihova sposobnost plaćanja osjetno smanjila na dan donošenja sporne odluke, nakon što je podjelom imovine društva Johannes Reifenhäuser Holding nastalo društvo Maschinenfabrik, ne može dovesti do drukčijeg zaključka.
Točno je da iz sudske prakse Suda proizlazi da – prilikom utvrđivanja pojma „prethodna poslovna godina” – Komisija mora u svakom pojedinačnom slučaju i imajući u vidu kontekst kao i ciljeve određene sustavom kazni uspostavljenim Uredbom br. 1/2003 ocijeniti željeni učinak na poduzetnika u pitanju, osobito uzimajući u obzir prihod koji odražava njegov stvarni gospodarski položaj tijekom razdoblja u kojem je počinjena povreda. U situacijama u kojima prihod koji je ostvario dotični poduzetnik ne pruža nikakvu korisnu naznaku o njegovoj stvarnoj gospodarskoj situaciji i primjerenoj visini novčane kazne koju mu treba izreći, Komisija je ovlaštena uzeti u obzir neku drugu poslovnu godinu kako bi mogla pravilno procijeniti financijska sredstva tog poduzetnika i osigurati dostatan i razmjeran odvraćajući učinak novčane kazne (vidjeti u tom smislu presudu od 15. svibnja 2014., 1. garantovaná/Komisija,
C‑90/13 P
, neobjavljena,
EU:C:2014:326
, t.
15.
do
17.
i navedena sudska praksa).
Međutim, činjenice na koje su se žalitelji pozvali u prilog šestom tužbenom razlogu istaknutom pred Općim sudom, a to je podjela imovine društva Johannes Reifenhäuser Holding kojom je znatno nakon razdoblja počinjenja predmetne povrede nastalo društvo Maschinenfabrik, ničim ne dovode u pitanje mogućnost da prihod koji je društvo Johannes Reifenhäuser Holding ostvarilo u poslovnoj godini 2013./2014. pruži korisnu naznaku o njegovoj stvarnoj gospodarskoj situaciji u razdoblju počinjenja te povrede i o primjerenoj visini novčane kazne koju mu treba izreći.
Nasuprot tomu, učinkovitost kazni predviđenih Uredbom br. 1/2003 bila bi ozbiljno ugrožena kada bi se prihvatila mogućnost da poduzetnik koji je povrijedio Unijina pravila o tržišnom natjecanju osjetno smanji gornju granicu novčane kazne, tako da na treću osobu prenese dio svojih djelatnosti nekoliko dana prije donošenja odluke kojom mu se izriče ta novčana kazna.
Prema tome, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kada je za potrebe izračuna gornje granice žaliteljima solidarno izrečene novčane kazne uzeo u obzir prihod koji je društvo Johannes Reifenhäuser Holding ostvarilo u poslovnoj godini 2013./2014.
Iz toga proizlazi da sedmi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Slijedom toga, žalbu treba odbiti u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
Na temelju članka 138. stavka 1. tog poslovnika, koji se u skladu s njegovim člankom 184. stavkom 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da je Komisija postavila zahtjev da se žaliteljima naloži snošenje troškova i da oni nisu uspjeli u postupku, valja im naložiti snošenje vlastitih troškova i troškova Komisije.

Slijedom navedenog, Sud (deveto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Društva Silver Plastics GmbH & Co. KG i Johannes Reifenhäuser Holding GmbH & Co. KG snosit će vlastite troškove i troškove Europske komisije.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački