CELEX: 62021CJ0274
Eelotsusetaotlus
Riigihanked
Määrus (EL) nr 1215/2012
Kohaldamatus direktiivi 89/665/EMÜ artiklis 2 osutatud vahe- ja läbivaatamismenetluste suhtes, kui puudub välismaine element
Direktiiv 2014/24/EL
Artikkel 33
Raamlepingu samastamine lepinguga direktiivi 89/665 artikli 2a lõike 2 tähenduses
Võimatus sõlmida uut riigihankelepingut, kui raamlepingus ette nähtud ehitustööde, asjade või teenuste maksimaalne maht ja/või maksumus on juba saavutatud
Riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette riigihangete valdkonnas halduskohtusse pöördumisel lõivu tasumise
Kohustus määrata kindlaks ja tasuda kohtulõiv enne, kui kohus teeb ajutiste meetmete võtmise taotluse või kaebuse kohta otsuse
Läbipaistmatu riigihankemenetlus
Tõhususe ja võrdväärsuse põhimõtted
Soovitav toime
Õigus tõhusale õiguskaitsevahendile
Direktiiv 89/665
Artiklid 1, 2 ja 2a
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikkel 47
Riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette kaebuse rahuldamata jätmise juhul, kui kohtulõivu ei ole tasutud
Riigihankelepingu eeldatava maksumuse kindlaksmääramine

Eelotsusetaotlused puudutavad seda, kuidas tõlgendada nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/665/EMÜ riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (
EÜT 1989, L 395, lk 33
; ELT eriväljaanne 06/01, lk 246), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiviga 2014/23/EL (
ELT 2014, L 94, lk 1
) (edaspidi „direktiiv 89/665“), artikli 1 lõiget 1, artikli 2 lõike 1 punkti a ja artikli 2a lõiget 2, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2012. aasta määruse (EL) nr 1215/2012 kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
ELT 2012, L 351, lk 1
) artikli 1 lõiget 1 ja artiklit 35, ELTL artikli 81 lõiget 1, võrdväärsuse põhimõtet, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/24/EL riigihangete kohta ja direktiivi 2004/18/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (
ELT 2014, L 94, lk 65
) artiklit 4, artikli 5 lõiget 5 ja artikli 33 lõiget 3 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklit 47.
Taotlused on esitatud kohtuvaidluses, mille pooled on ühelt poolt EPIC Financial Consulting Ges.m.b.H. (edaspidi „EPIC“) ning teiselt poolt Austria Vabariik ja Bundesbeschaffung GmbH (edaspidi „liitvabariigi ostuettevõtja“) ning mis puudutab viimati nimetatute poolt SARS-CoV-2 (COVID-19) viiruse antigeenide tuvastamise testide (edaspidi „antigeenitestid“) ostuks riigihankelepingute sõlmimist.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 89/665
Direktiivi 89/665 viies põhjendus on sõnastatud järgmiselt:
„kuna riigihankelepingute sõlmimise kord näeb sõlmimiseks ette lühikese ajavahemiku, peab pädevatel järelevalveasutustel muu hulgas olema luba võtta ajutisi meetmeid nimetatud korra peatamiseks või tellija poolt vastuvõetud mis tahes otsuse rakendamiseks; korras ettenähtud lühike ajavahemik eeldab ülalnimetatud rikkumiste kiiret lahendamist“.
Direktiivi artikli 1 „Läbivaatamise korra reguleerimisala ja kättesaadavus“ lõigetes 1 ja 3 on sätestatud:
„1.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse [direktiivis 2014/24] osutatud lepingute suhtes, välja arvatud juhul, kui sellistele lepingutele kehtib erand vastavalt kõnealuse direktiivi artiklitele 7, 8, 9, 10, 11, 12, 15, 16, 17 ja 37.
[…]
Lepingud käesoleva direktiivi mõistes hõlmavad riigihankelepinguid, raamlepinguid, ehitustööde ja teenuste kontsessioone ja dünaamilisi hankesüsteeme.
Liikmesriigid võtavad seoses direktiivi [2014/24] […] kohaldamisalasse jäävate lepingutega vajalikud meetmed tagamaks, et avaliku sektori hankijate tehtud otsuseid saaks läbi vaadata tõhusalt ja eelkõige võimalikult kiiresti kooskõlas selle direktiivi artiklitega 2–2f, kui põhjenduseks on kõnealuste otsuste vastuolu riigihankeid reguleeriva liidu õigusega või seda õigust üle võtvate siseriiklike eeskirjadega.
[…]
3.   Liikmesriigid tagavad, et läbivaatamise kord koos üksikasjalike eeskirjadega, mida nad võivad kehtestada, oleks kättesaadav mis tahes isikutele, kellel on või on olnud huvi konkreetse lepingu vastu või kes on väidetava rikkumise tõttu kahju kannatanud või võivad kahju kannatada.“
Direktiivi 89/665 artiklis 2 „Läbivaatamise korrale esitatavad nõuded“ on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et seoses artiklis 1 kindlaksmääratud läbivaatamise korraga võetavad meetmed sisaldavad järgmisi volitusi:
a)
võtta esimesel võimalusel vahemenetluse korras ajutisi meetmeid väidetava rikkumise heastamiseks või asjaomaste huvide edasise kahjustamise vältimiseks, sealhulgas meetmeid, mille eesmärk on riigihankelepingu sõlmimise menetluse või tellija otsuse rakendamise peatamine või selle peatamise tagamine;
b)
tühistada ebaseaduslikud otsused või tagada nende tühistamine ning kõrvaldada pakkumiskutsest, lepingudokumentidest ning teistest kõnesolevat pakkumismenetlust käsitlevatest dokumentidest diskrimineerivad tehnilised, majanduslikud või finantsnäitajad;
c)
maksta kahjutasu isikutele, kellele on rikkumisega kahju tekitatud.
[…]
3.   Kui lepingu sõlmimisotsuse peab läbi vaatama tellijast sõltumatu esimese astme asutus, tagavad liikmesriigid, et tellija ei saa lepingut sõlmida enne, kui läbivaatamisasutus on teinud otsuse kas ajutiste meetmete või läbivaatamise kohaldamise kohta. Peatamine kestab vähemalt artikli 2a lõikes 2 ja artikli 2d lõigetes 4 ja 5 osutatud ooteaja lõpuni.
4.   Läbivaatamise korral ei pea tingimata olema automaatset peatavat mõju asjaomasele lepingu sõlmimise menetlusele, välja arvatud lõikes 3 ja artikli 1 lõikes 5 sätestatud juhtudel.
5.   Liikmesriigid võivad ette näha, et läbivaatamise eest vastutav asutus võib võtta arvesse ajutiste meetmete võimalikke tagajärgi kõigile huvidele, mida võidakse kahjustada, ja samuti avalikule huvile, ning ta võib otsustada kõnealuseid meetmeid mitte rakendada, kui nende negatiivsed tagajärjed võivad olla suuremad kui neist saadav kasu.
Otsus ajutisi meetmeid mitte rakendada ei piira kõnealuseid meetmeid taotleva isiku õigust esitada muid nõudeid.
[…]“.
Direktiivi artiklis 2a „Ooteaeg“ on sätestatud:
„1.   Võttes vastu vajalikud sätted, millega tagatakse käesoleva artikli lõikega 2 ja artikliga 2c sätestatud minimaalsetest tingimustest kinnipidamine, tagavad liikmesriigid, et artikli 1 lõikes 3 osutatud isikutel on piisavalt aega tellija tehtud lepingu sõlmimisotsuste kohta läbivaatamisnõude esitamiseks.
2.   Direktiivi [2014/24] või [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/23/EL kontsessioonilepingute sõlmimise kohta (
ELT 2014, L 94, lk 1
)] kohase lepingu sõlmimisotsuse ja lepingu tegeliku sõlmimise vahele peab jääma vähemalt kümme kalendripäeva alates sellele päevale järgnevast päevast, kui lepingu sõlmimise otsus edastati asjaomastele pakkujatele ja taotlejatele faksi teel või elektrooniliselt, või kui kasutati muid sidevahendeid, vähemalt 15 kalendripäeva alates sellele päevale järgnevast päevast, kui lepingu sõlmimise otsus edastati asjaomastele pakkujatele ja taotlejatele, või vähemalt kümme kalendripäeva alates lepingu sõlmimisotsuse saamisele järgnevast päevast.
Asjaomasteks loetakse pakkujad, keda ei ole veel lõplikult välistatud. Välistamine on lõplik, kui sellest on asjaomastele pakkujatele teatatud ning see on kas sõltumatu järelevalveasutuse poolt õiguspäraseks tunnistatud või kui välistamise kohta ei saa enam alustada läbivaatamismenetlust.
Kandidaadid loetakse asjaomasteks, kui tellija ei ole avalikustanud teavet nende taotluse tagasilükkamise kohta enne lepingu sõlmimisotsusest asjaomastele pakkujatele teatamist.
Koos teatega lepingu sõlmimisotsusest saadetakse igale asjaomasele pakkujale ja kandidaadile järgmised materjalid:
–
asjakohaste põhjenduste kokkuvõte, nagu sätestatud direktiivi [2014/24] artikli 55 lõikes 2, kui kõnealuse direktiivi artikli 55 lõikest 3 ei tulene teisiti, või nagu sätestatud direktiivi [2014/23] artikli 40 lõikes 1, kui kõnealuse direktiivi artikli 40 lõikest 2 ei tulene teisiti, ning;
–
täpne teade käesolevat lõiget rakendavate siseriiklike õigusaktide sätete alusel kohaldatava täpse ooteaja kohta.“
Direktiivi artiklis 2b „Ooteaja kohaldamise erandid“ on sätestatud:
„Liikmesriigid võivad ette näha, et käesoleva direktiivi artikli 2a lõikes 2 osutatud tähtaegu ei kohaldata järgmistel juhtudel:
[…]
c)
kui leping põhineb raamlepingul, nagu on sätestatud direktiivi [2014/24] artiklis 33, või kui konkreetne leping põhineb dünaamilisel ostusüsteemil, nagu on sätestatud kõnealuse direktiivi artiklis 34.
Käesoleva erandi kasutamisel tagavad liikmesriigid, et leping tunnistatakse käesoleva direktiivi artiklite 2d ja 2f kohaselt tühiseks, kui:
–
on rikutud direktiivi [2014/24] artikli 33 lõike 4 punkti c või artikli 34 lõiget 6 ja
–
lepingu eeldatav maksumus on võrdne direktiivi [2014/24] artiklis 4 sätestatud piirmääradega või ületab neid.“
Direktiiv 2007/66/EÜ
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2007. aasta direktiivi 2007/66/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiive 89/665/EMÜ ja 92/13/EMÜ riigihankelepingute sõlmimise läbivaatamise korra tõhustamise osas (
ELT 2007, L 335, lk 31
), põhjendustes 3, 4 ja 36 on märgitud:
„(3)
Huvitatud isikutega konsulteerimisest ja Euroopa Kohtu praktikast on ilmnenud liikmesriikides kehtiva läbivaatamise korra teatavad nõrgad küljed. […]
(4)
Üks täheldatud nõrkus on eelkõige tähtaja puudumine, mis võimaldaks tõhusat läbivaatamist lepingu sõlmimisotsuse tegemise ja asjaomase lepingu sõlmimise vahel. See viib mõnikord lepingu väga kiire allkirjastamiseni telliva asutuse või ostja poolt, kes soovib, et vaidlustatud lepingu sõlmimisotsust ei oleks võimalik enam muuta. Et kõrvaldada see puudus, mis on tõsiseks takistuseks asjaomaste pakkujate – st nende, keda ei ole veel lõplikult välistatud – tõhusale õiguskaitsele, tuleks ette näha minimaalne ooteaeg, mille jooksul lepingu sõlmimine on peatatud, olenemata sellest, kas leping jõustub allkirjastamise hetkel või mitte.
[…]
(36)
Käesoleva direktiiviga tunnustatakse põhiõigusi ja järgitakse iseäranis [hartas] tunnustatud põhimõtteid. Käesoleva direktiivi eesmärk on tagada, et harta artikli 47 esimeses ja teises lõigus sätestatud õigusest tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele peetakse täielikult kinni.“
Direktiiv 2014/24
Direktiivi 2014/24 kohaldatavuse piirmäärad seoses lepingute eeldatava maksumusega on täpsustatud artiklis 4.
Direktiivi artikli 5 „Riigihanke eeldatava maksumuse arvutamise meetodid“ lõikes 5 on ette nähtud:
„Raamlepingute ja dünaamiliste hankesüsteemide puhul on arvessevõetav maksumus kõigi raamlepingu või dünaamilise hankesüsteemi kehtivusaja jooksul kavandatavate lepingute maksimaalne eeldatav maksumus käibemaksuta.“
Direktiivi artikli 18 „Riigihanke üldpõhimõtted“ lõike 1 esimeses lõigus on sätestatud:
„Avaliku sektori hankijad kohtlevad ettevõtjaid võrdselt ja mittediskrimineerivalt ning tegutsevad läbipaistvalt ja proportsionaalselt.“
Direktiivi 2014/24 artikli 32 „Väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse kasutamine“ lõikes 2 on sätestatud:
„Väljakuulutamiseta läbirääkimistega menetlust võib ehitustööde, asjade ja teenuste riigihankelepingute sõlmimiseks kasutada järgmistel juhtudel:
[…]
c)
kui see on tingimata vajalik, sest avaliku sektori hankijale ettenägematutest asjaoludest tingitud kiireloomulisuse tõttu ei ole avatud või piiratud menetluste või konkurentsipõhise läbirääkimistega hankemenetluste tähtaegade täitmine võimalik. Kiireloomulisuse põhjendamiseks esitatavad asjaolud ei tohi mingil juhul johtuda avaliku sektori hankijast.“
Selle direktiivi artikli 33 „Raamlepingud“ lõigetes 2 ja 3 on ette nähtud:
„2.   Raamlepingul põhinevad hankelepingud sõlmitakse käesolevas lõikes ning lõigetes 3 ja 4 sätestatud menetluste kohaselt.
Neid menetlusi võib kohaldada ainult hanketeates või huvi kinnitamise ettepanekus vastaval eesmärgil kindlaks määratud avaliku sektori hankijate ja sõlmitud raamlepingu pooleks olevate ettevõtjate vaheliste lepingute puhul.
Raamlepingul põhinevate lepingute puhul ei tohi ühelgi juhul asjaomases raamlepingus sätestatud tingimusi oluliselt muuta, eriti lõikes 3 osutatud juhul.
3.   Raamlepingu sõlmimise korral ühe ettevõtjaga võetakse sellel raamlepingul põhinevate hankelepingute sõlmimise aluseks raamlepingus sätestatud tingimused.
Nende lepingute sõlmimisel võivad avaliku sektori hankijad raamlepingu ettevõtjast osapoolega kirjalikult nõu pidada, paludes tal vajaduse korral oma pakkumust täiendada.“
Direktiivi artiklis 49 „Hanketeated“ on ette nähtud:
„Hanketeadet kasutatakse riigihanke väljakuulutamiseks kõigi menetluste korral, ilma et see piiraks artikli 26 lõike 5 teise lõigu ja artikli 32 kohaldamist. Kõnealused hanketeated sisaldavad V lisa C osas esitatud teavet ja need avaldatakse kooskõlas artikliga 51.“
Sama direktiivi artikli 50 „Lepingu sõlmimise teated“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Avaliku sektori hankija, kes on teinud otsuse sõlmida leping või raamleping, saadab hiljemalt 30 päeva pärast lepingu või raamlepingu sõlmimist lepingu sõlmimise teate hankemenetluse tulemuste kohta.
Kõnealused teated sisaldavad V lisa D osas esitatud teavet ja need avaldatakse kooskõlas artikliga 51.
2.   Kui asjaomase lepingu puhul on riigihanke väljakuulutamiseks kasutatud eelteadet ning avaliku sektori hankija on otsustanud, et ei sõlmi eelteatega hõlmatud ajavahemikul täiendavaid lepinguid, sisaldab hanketeade vastavat märkust.
Artikli 33 kohaselt sõlmitud raamlepingu puhul ei ole avaliku sektori hankija kohustatud saatma hankemenetluse tulemusi sisaldavat teadet iga kõnealusel raamlepingul põhineva lepingu kohta. Liikmesriigid võivad sätestada, et avaliku sektori hankija rühmitab raamlepingul põhinevate lepingutega seotud hankemenetluste tulemusi käsitlevad teated kvartalipõhiselt. Sel juhul edastab avaliku sektori hankija selliselt rühmitatud teated 30 päeva jooksul pärast iga kvartali lõppu.“
Direktiivi 2014/24 artiklis 72 „Lepingute muudatused nende kehtivusajal“ on sätestatud:
„1.   Lepinguid ja raamlepinguid võib ilma käesoleva direktiivi kohaselt uut hankemenetlust korraldamata muuta järgmistel juhtudel:
[…]
e)
kui muudatused ei ole sõltumata oma väärtusest lõike 4 tähenduses olulised.
[…]“.
Määrus nr 1215/2012
Määruse nr 1215/2012 põhjenduses 10 on kirjas:
„Käesoleva määruse reguleerimisala peaks hõlmama kõiki peamisi tsiviil- ja kaubandusasju peale teatavate selgelt määratletud asjade, eelkõige ülalpidamiskohustuste, mis tuleks nõukogu 18. detsembri 2008. aasta määruse (EÜ) nr 4/2009 (kohtualluvuse, kohaldatava õiguse, kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise ning koostöö kohta ülalpidamiskohustuste küsimustes) [(
ELT 2009, L 7, lk 1
)] vastuvõtmisest tulenevalt käesoleva määruse reguleerimisalast välja jätta“.
Selle määruse artikli 1 lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevat määrust kohaldatakse tsiviil- ja kaubandusasjade suhtes igat liiki kohtutes. Eelkõige ei kohaldata seda maksu-, tolli- ja haldusasjade suhtes ega riigi vastutuse suhtes tegevuse või tegevusetuse eest riigivõimu teostamisel (
acta iure imperii
).“
Nimetatud määruse artiklis 35 on ette nähtud:
„Liikmesriigi kohtutelt võib taotleda selle liikmesriigi õigusega ettenähtud ajutiste meetmete, sealhulgas kaitsemeetmete kehtestamist isegi juhul, kui asja sisuliseks lahendamiseks on pädevad teise liikmesriigi kohtud.“
Austria õigus
Riigihangete seadus
2018. aasta föderaalse riigihangete seaduse (Bundesvergabegesetz 2018) (
BGBl
. I, 65/2018, edaspidi „riigihangete seadus“) § 114 lõikes 1 on ette nähtud:
„Hankija ei või sõlmida hankelepingut enne ooteaja möödumist, vastasel juhul on leping täielikult tühine. Ooteaeg algab lepingu sõlmimisotsuse edastamise või kättesaadavaks tegemisega. See on elektroonilise edastamise või kättesaadavaks tegemise korral 10 päeva ja kui edastamine toimub posti teel või muul sobival viisil, siis 15 päeva.“
Selle seaduse §‑s 334 on sätestatud:
„(1)   Bundesverwaltungsgericht [(föderaalne halduskohus, Austria)] teeb vastavalt käesoleva jaotise sätetele otsuse taotluste kohta, mis puudutavad hankelepingu sõlmimise läbivaatamist (teine jaotis), ajutiste meetmete võtmist (kolmas jaotis) ja tuvastamismenetluse läbiviimist (neljas jaotis). Sellised taotlused esitatakse otse Bundesverwaltungsgerichtile [(föderaalne halduskohus)].
(2)   Kuni hankelepingu sõlmimiseni või hankemenetluse kehtetuks tunnistamiseni on Bundesverwaltungsgericht [(föderaalne halduskohus)] pädev menetlema käesoleva föderaalseaduse ja selle rakendusnormide või vahetult kohaldatavate liidu õigusnormide rikkumisi,
1.
et võtta ajutisi meetmeid ning
2.
tühistada hankija otsused, mida saab kaebaja esitatud väidete raames eraldi vaidlustada.
(3)   Pärast hankelepingu sõlmimist on Bundesverwaltungsgericht [(föderaalne halduskohus)] pädev
[…]
3.
tegemaks kindlaks, kas hange on õigusvastaselt korraldatud väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetlusena;
[…]
5.
tegemaks kindlaks, kas hankelepingu sõlmimine teenuste osutamiseks raamlepingu või dünaamilise ostusüsteemi alusel oli § 155 lõigete 4–9, § 162 lõigete 1–5, § 316 lõigete 1–3 või § 323 lõigete 1–5 rikkumise tõttu õigusvastane;
[…]“.
Nimetatud seaduse §‑s 336 on sätestatud:
„(1)   Käesoleva föderaalseaduse kohaldamisalasse kuuluvad avaliku sektori hankijad ja võrgustiku sektori hankijad peavad esitama Bundesverwaltungsgerichtile [(föderaalne halduskohus)] kogu teabe, mis on vajalik tema ülesannete täitmiseks, ning esitama talle nõuetekohaselt kõik vajalikud dokumendid. Sama kehtib ka hankemenetluses osalenud ettevõtjate kohta.
(2)   Kui avaliku sektori hankija, võrgustiku sektori hankija või ettevõtja ei ole esitanud teatavaid dokumente, ei ole esitanud teatavat teavet või on esitanud teavet, kuid ei ole esitanud hankemenetluse dokumente, võib Bundesverwaltungsgericht [(föderaalne halduskohus)] juhul, kui hankijat või ettevõtjat on tegevusetuse tagajärgedest enne otseselt teavitatud, teha otsuse selle poole väidete alusel, kes on need kohustused täitnud.“
Sama seaduse § 340 sätestab:
„(1)   Taotlejal tuleb tasuda kindlasummaline lõiv iga [§] 342 lõike 1 ja [§] 350 lõike 1 ning [§] 353 lõigete 1 ja 2 kohaselt esitatud taotluse eest vastavalt järgmistele sätetele:
1.
Kindlasummaline lõiv tuleb tasuda taotluse esitamise ajal vastavalt föderaalvalitsuse määrusega kehtestatud määradele.
[…]
4.
Paragrahvi 350 lõike 1 alusel esitatud taotlustelt tuleb tasuda summa, mis moodustab 50% kindlaksmääratud lõivu määrast.
[…]
7.
Kui taotlus võetakse enne kohtuistungit tagasi või kui kohtuistungit ei toimu, tuleb enne kohtuotsuse või -määruse tegemist tasuda üksnes summa, mis moodustab 75% asjaomase taotluse kohta kindlaksmääratud lõivust, või vastavalt punktile 5 vähendatud lõiv. Enam makstud summad tuleb tagasi maksta.“
Riigihangete seaduse §‑s 342 on sätestatud:
„(1)   Ettevõtja võib kuni hankelepingu sõlmimiseni või kuni taganemisavalduse esitamiseni esitada hankemenetluses hankija poolt vastu võetud eraldi vaidlustatava otsuse peale selle õigusvastasuse kohta kaebuse, kui
1.
ta väidab, et on huvitatud käesoleva föderaalseaduse kohaldamisalasse kuuluva hankelepingu sõlmimisest, ja
2.
sellise väidetava õigusvastasuse tõttu tekkis tal kahju või võib kahju tekkida.
[…]
(3)   Kaebuse esitamisel ei ole peatavat toimet käimasolevale hankemenetlusele.
[…]“.
Nimetatud seaduse §‑s 344 on ette nähtud:
„(1)   Paragrahvi 342 lõike 1 kohases taotluses tuleb igal juhul nimetada järgmised asjaolud:
1.
käimasoleva hankemenetluse määratlus ning eraldi vaidlustatav üksikotsus, mis on edasi kaevatud,
2.
avaliku sektori hankija, taotleja ja vajaduse korral võrgustikusektori hankija ning nende e-posti aadressid,
3.
asjakohased faktid, sealhulgas lepingu sõlmimise huvi, ja eelkõige lepingu sõlmimisotsuse vaidlustamise korral eduka pakkuja nimi,
4.
viited taotlejale tekitatud või tekkida võiva väidetava kahju kohta,
5.
need õigused, mille rikkumist kaebaja väidab olevat rikutud (vastuväiteteatis), ja põhjendused, millel õigusvastasuse väide põhineb,
6.
nõue tühistada eraldi vaidlustatav otsus, mis on edasi kaevatud, ja
7.
teave, mis on vajalik, et hinnata, kas taotlus on esitatud õigel ajal.
(2)   Taotlus on tervikuna vastuvõetamatu, kui
1.
see ei puuduta eraldi vaidlustatavat otsust või
2.
taotlust ei ole esitatud §‑s 343 sätestatud tähtaja jooksul või
3.
lõivu ei ole nõuetekohaselt tasutud vaatamata sellele, et seda on palutud teha.
(3)   Kui § 342 lõike 1 kohane taotlus esitatakse pärast hankelepingu sõlmimist või hankemenetluse kehtetuks tunnistamist, käsitleb Bundesverwaltungsgericht [(föderaalne halduskohus)] seda kui § 353 lõike 1 kohast tuvastamisotsuse taotlust, kui taotleja ei saanud olla teadlik hankelepingu sõlmimisest või kehtetuks tunnistamisest ning kui taotlus on esitatud § 354 lõikes 2 sätestatud tähtaja jooksul. Bundesverwaltungsgerichti [(föderaalne halduskohus)] taotlusel peab kaebaja Bundesverwaltungsgerichti [(föderaalne halduskohus)] poolt ette nähtud mõistliku tähtaja jooksul üksikasjalikumalt täpsustama, mida ta soovib § 353 lõike 1 alusel tuvastada. Kui selle tähtaja jooksul ei ole taotletud ühtegi § 353 lõike 1 kohast otsust, lükatakse taotlus tagasi.“
Nimetatud seaduse §‑s 350 on sätestatud:
„(1)   Bundesverwaltungsgericht [(föderaalne halduskohus)] peab ettevõtja taotlusel, kes ilmselgelt vastab § 342 lõike 1 kohaldamise tingimustele, määrama viivitamata vahemenetluse korras ajutised meetmed, mis näivad vajalikud ja sobivad, et heastada või ära hoida taotleja huvidele tekitatavat kahju või kahju, mille võib vahetult põhjustada sellise otsuse väidetav õigusvastasus, mida saab eraldi vaidlustada.
(2)   Ajutiste meetmete võtmise taotluses tuleb märkida
1.
asjaomane hankemenetlus, eraldi vaidlustatav otsus, avaliku sektori hankija, taotleja ja vajaduse korral võrgustikusektori hankija ning nende e‑posti aadressid,
2.
ülevaade asjakohastest faktilistest asjaoludest ja § 342 lõikes 1 sätestatud tingimustest,
3.
väidetava õigusvastasuse täpne kirjeldus,
4.
selle kahju täpne kirjeldus, mis ohustab otseselt taotleja huve, ja asjakohaste faktide tõepärane esitus,
5.
taotletava ajutise meetme täpne kirjeldus ja
6.
andmed, mida on vaja selleks, et otsustada, kas taotlus on esitatud õigel ajal.
[…]
(5)   Bundesverwaltungsgericht [(föderaalne halduskohus)] teatab viivitamata avaliku sektori hankijale ja vajaduse korral võrgustikusektori hankijale ajutiste meetmete võtmise taotluse esitamisest, milles palutakse keelata hankelepingu sõlmimine, raamlepingu sõlmimine, kehtetuks tunnistamine või pakkumuste avamine. Ajutiste meetmete võtmise taotlustel, milles palutakse keelata hankelepingu sõlmimine, raamlepingu sõlmimine, kehtetuks tunnistamine või pakkumuste avamine, on peatav toime alates teate kättesaamisest selle kohta, et taotlus on kätte saadud, kuni taotluse kohta otsuse tegemiseni. Kuni taotluse kohta otsust ei ole tehtud, ei tohi avaliku sektori hankija ega võrgustiku sektori hankija
1.
sõlmida hankelepingut ega raamlepingut,
2.
tunnistada hankemenetlust kehtetuks ega
3.
pakkumusi avada.
[…]
(7)   Ajutiste meetmete võtmise taotlus on vastuvõetamatu, kui lõiv ei ole nõuetekohaselt tasutud, vaatamata sellele, et seda on palutud teha.“
Sama seaduse § 382 sätestab:
„Käesolev föderaalseadus võtab üle ja võtab arvesse järgmisi liidu õigusakte:
[…]
2. Direktiiv [89/665].
[…]
16. Direktiiv [2014/24].“
Üldine haldusmenetluse seadus
Üldise haldusmenetluse seaduse (Allgemeine Verwaltungsverfahrensgesetz) § 49 lõike 1 kohaselt:
„Tunnistaja võib keelduda ütluste andmisest:
1.
seoses küsimustega, millele vastamine põhjustaks tunnistajale, mõnele tema lähedastest […] otsest varalist kahju, kriminaalvastutusele võtmise või au teotamise ohtu;
[…]“.
2018. aasta kindlasummaliste lõivude määrus
Föderaalvalitsuse määrus föderaalse halduskohtu poole pöördumisel tasutava kindlasummalise lõivu kohta riigihankeasjades (2018. aasta kindlasummaliste lõivude määrus – BVwG-PauschGebV 2018) (Verordnung der Bundesregierung betreffend die Pauschalgebühr für die Inanspruchnahme des Bundesverwaltungsgerichtes in den Angelegenheiten des öffentlichen Auftragswesens (BVwG-Pauschalgebührenverordnung Vergabe 2018 – BVwG-PauschGebV Vergabe 2018)) sätestab:
„Vastavalt
1. [riigihangete seaduse] § 340 lõike 1 esimesele punktile,
[…]
määratakse
Ühikumäärad
Paragrahv 1. [Riigihangete seaduse §] 342 lõike 1 ja [§] 353 lõigete 1 ja 2 alusel esitatud taotluste puhul, [kaitse- ja julgeolekusektori riigihankeid käsitleva föderaalseaduse (kaitse- ja julgeolekusektori riigihangete seadus 2012 – BVergGVS 2012) (Bundesgesetz über die Vergabe von Aufträgen im Verteidigungs- und Sicherheitsbereich (Bundesvergabegesetz Verteidigung und Sicherheit 2012 – BVergGVS 2012)) (
BGBl
I, 10/2012)] § 135 alusel esitatud taotluste puhul koostoimes [riigihangete seaduse §] 342 lõikega 1 ja [§] 353 lõigetega 1 ja 2 ning [kontsessioonide andmist käsitleva föderaalseaduse (föderaalne kontsessiooniseadus 2018 – BVergGKonz 2018) (Bundesgesetz über die Vergabe von Konzessionsverträgen (Bundesvergabegesetz Konzessionen 2018 – BVergGKonz 2018)) (
BGBl
. I, 65/2018) §] 86 lõike 1 ja [§] 97 lõigete 1 ja 2 alusel esitatud taotluste puhul tuleb taotlejal tasuda igal üksikjuhul kindlasummaline lõiv vastavalt järgmistele sätetele:
Otselepingute sõlmimine 324 [eurot]
[…]“.
Konstitutsiooniline seadus, mis käsitleb COVID-19 pandeemiaga kaasnevaid meetmeid riigihangete valdkonnas
Konstitutsioonilise seaduse, mis käsitleb COVID-19 pandeemiaga kaasnevaid meetmeid riigihangete valdkonnas (COVID-19 meetmete seadus) (Bundesverfassungsgesetz betreffend Begleitmaßnahmen zu COVID-19 in Angelegenheiten des öffentlichen Auftragswesens (COVID-19 Begleitgesetz Vergabe)) (
BGBl
. I, 24/2020), mille kehtivust pikendati 30. juunini 2021 (
BGBl
. I, 5/2021), §-s 5 on sätestatud:
„Kui ajutiste meetmete võtmise taotluses sisalduva teabe põhjal, mis puudutab [riigihangete seaduse] või BVergGVS 2012 alusel korraldatud riigihankega seoses esitatud kaebust, ilmneb või kui hankija usutavalt kinnitab, et hankemenetlust kasutatakse COVID-19 leviku kiireloomuliseks tõkestamiseks ja selle vastu võitlemiseks või avaliku korra säilitamiseks seoses COVID-19 tõkestamise ja selle vastu võitlemisega, siis ei ole ajutiste meetmete võtmise taotlusel pakkumuste avamise, raamlepingu sõlmimise või lepingu sõlmimise keelamiseks peatavat toimet. Sellisel juhul võib hankija enne seda, kui taotluse suhtes tehakse otsus, sõlmida hankelepingu, raamlepingu või avada pakkumused.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
2020. aasta lõpus sõlmisid Austria Vabariik ja liitvabariigi ostuettevõtja (edaspidi koos „hankija“ või „põhikohtuasja vastustajad“) antigeenitestide ostmiseks 21 raamlepingut, mille väärtus on kolm miljonit eurot.
EPIC esitas 1. detsembril 2020 Bundesverwaltungsgerichtile (föderaalne halduskohus) kaebuse, milles ta sisuliselt vaidlustas raamlepingute sõlmimise põhjusel, et see ei olnud läbipaistev ja rikkus riigihankealaseid õigusnorme. Sellele kaebusele oli lisatud ajutiste meetmete võtmise taotlus, milles sisuliselt paluti keelata hankijal ajutiselt jätkata antigeenitestide tarnimiseks hankemenetlust või hankemenetlusi, mille õiguspärasuse EPIC vaidlustas.
Samal päeval andis Bundesverwaltungsgericht (föderaalne halduskohus) EPIC‑le esimese juhise puudused kõrvaldada põhjendusel, et EPIC kaebus ei võimalda selgelt kindlaks teha otsuseid, mida saab direktiivi 89/665 tähenduses eraldi vaidlustada ja mille tühistamist EPIC taotleb, ega neid hankemenetlusi, mida tema ajutiste meetmete võtmise taotluses silmas peeti.
EPIC vaidlustas 7. detsembri 2020. aasta menetlusdokumendis vajaduse kõrvaldada oma kaebuses puudused ning märkis, et see puudutab üksnes hankija otsust, millest ta oli teadlik meedia vahendusel, st otsus korraldada hankemenetlus otselepingu sõlmimiseks, et tellida lisaks mitu miljonit antigeenitesti masstestimise korraldamiseks Austrias. EPIC väitel rikuti oluliselt läbipaistvuse põhimõtet, mistõttu ei saanud ta tutvuda ühegi vaidlusaluse hankemenetluse dokumendiga, ja seega ei saa tal – välja arvatud see, et on rikutud tema õigust tõhusale kohtulikule kaitsele – olla kohustust asjaomast hankemenetlust konkreetselt määratleda.
EPIC täpsustas 9. detsembri 2020. aasta täiendavas menetlusdokumendis, et ta ei soovinud vaidlustada mitte 21 raamlepingu sõlmimist hankija poolt, vaid üksnes seda, et äriühingult R osteti 29. oktoobrist kuni 24. novembrini 2020 rohkem kui kolme miljoni euro eest täiendavalt kaks miljonit antigeenitesti. Neid ostusid tuleb käsitada õigusvastase otselepingu alusel lepingute sõlmimise tulemusena, kuna need ületavad oluliselt asjaomases raamlepingus ette nähtud mahtu.
EPIC märkis 14. detsembril 2020, et tema ajutiste meetmete võtmise taotlus piirdub võimalike uute tellimuste peatamisega, mis on alates 20. novembrist 2020 esitatud kolmele kindlaksmääratud ettevõtjale ja mis ületavad asjaomastes raamlepingutes ette nähtud maksimaalset kolme miljoni euro suurust ostuhinda.
Lõpuks kinnitas EPIC 5. jaanuari 2021. aasta menetlusdokumendis, et ta vaidlustab nüüd ainult ostud, mis on tehtud alates 20. novembrist 2020 vastavalt 13. ja 18. novembril 2020 ettevõtjatega I ja S sõlmitud raamlepingute alusel. Need ostud ületasid nendes raamlepingutes ette nähtud maksimaalse ostuväärtuse kolm miljonit eurot.
EPIC märgib lõpuks, et ta ei saanud kaebuse esitamise ajal teada, kui suur kindlasummaline kohtulõiv tuleb tal tasuda, kuna need summad arvutatakse vaidlustatud toimingute arvu alusel. Seda arvu oli aga võimatu kindlaks teha, arvestades põhikohtuasjas kõne all olevate hankemenetluste läbipaistmatust.
Põhikohtuasja vastustajad omalt poolt vaidlustavad EPIC kaebeõiguse, kuna kuni 10. detsembrini 2020 ei olnud tal antigeenitestide turustamiseks nõutavat kutsekvalifikatsiooni. Lisaks väidavad nad, et EPIC kaebus on vastuvõetamatu, kuna ta ei viidanud konkreetselt vaidlustatud otsusele ega ka riigihankemenetlusele, mida see otsus puudutab. Põhikohtuasja vastustajad väidavad veel, et nad avaldasid 1. detsembril 2020
Euroopa Liidu Teatajas
hanketeate menetluse algatamise kohta eesmärgiga sõlmida raamleping antigeenitestide ostmiseks. Lisaks toob Bundesverwaltungsgerichtile (föderaalne halduskohus) esitatud kaebuse vastuvõetamatus kaasa selle, et ajutiste meetmete võtmise taotlus on vastuvõetamatu. Igal juhul ei saa käesoleva kohtuotsuse punktis 30 nimetatud COVID-19 meetmete seaduse § 5 kohaselt sellel taotlusel olla peatavat toimet, kuna antigeenitestide vaidlustatud ostu eesmärk oli kiiremas korras ennetada COVID-19 levikut ja selle vastu võidelda. Põhikohtuasja kaebajad märgivad veel, et kõik 21 raamlepingut, mille EPIC on vaidlustanud, on sõlmitud üheainsa partneriga, mida EPIC võis liitvabariigi ostuettevõtja veebilehega tutvudes ilmselgelt tõdeda. Lõpuks ei ole EPIC kaebusest teatamisest alates äriühingutega S ja I sõlmitud raamlepingute alusel tehtud ühtegi antigeenitestide ostutehingut. Järelikult ei olnud enam eraldi vaidlustatavat otsust.
Bundesverwaltungsgericht (föderaalne halduskohus) märgib esiteks, et Austrias peavad õigussubjektid, kes pöörduvad tema poole kaebusega riigihankeasjas, tasuma iga oma taotluse eest kindlasummalist lõivu. Need lõivud arvutatakse eelkõige vastavalt vaidlustatud otsuste arvule konkreetse hankemenetluse kohta. Verfassungsgerichtshofi (Austria konstitutsioonikohus) kohtupraktika kohaselt tekib lõiv taotluse esitamise hetkel ja see tuleb sellest hetkest tasuda Bundesverwaltungsgerichtile (föderaalne halduskohus). Seega on kaebus või ajutiste meetmete võtmise taotlus vastuvõetamatu, kui selle kaebuse või taotluse esitamisega seotud lõiv ei ole nõuetekohaselt tasutud, vaatamata sellele, et on antud juhis see puudus kõrvaldada. Samuti ei saa see kohus kaebusest loobumist teadmiseks võtta seni, kuni talle ei ole tasumisele kuuluvat kindlasummalist lõivu tasutud. Sellisel juhul võib asuda seisukohale, et nimetatud kohtu liikmed on oma süü tõttu riigikassale rahalist kahju tekitanud ning nad peavad vastutama oma vahendite arvel. Sellest järeldub, et läbipaistmatu riigihankemenetluse korral saab kaebaja oma kaebusega seotud kindlasummalise lõivu suuruse teada alles pärast seda, kui Bundesverwaltungsgericht (föderaalne halduskohus) on läbi viinud põhjaliku uurimise, et teha kindlaks riigihankemenetlused ja kaebaja viidatud üksikotsused.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab sellega seoses, et otselepingu sõlmimise peale esitatud kaebuste puhul tuleb tasuda lõivu 324 eurot iga hankemenetluse ja iga eraldi vaidlustatava otsuse kohta. Seda summat suurendatakse 50% võrra, mis vastab seega 486 eurole, kui kaebusele on lisatud ajutiste meetmete võtmise taotlus. Kui aga hankelepingu eeldatav maksumus ületab rahvatervist puudutavate teenuste riigihankelepingute puhul ette nähtud 750000 euro suurust piirmäära 20 korda, tuleb iga riigihankemenetluse ja iga vaidlustatud otsuse kohta tasuda lõivu 19440 eurot.
Neid reegleid kohaldades teatas eelotsusetaotluse esitanud kohus EPIC‑le, et kui põhikohtuasja asjaoludel kavatseb ta kõigi 21 raamlepingu puhul vaidlustada kolm otsust ja taotleda vahemenetluse korras ajutisi meetmeid, on kindlasummaline lõiv 1061424 eurot. Kuna EPIC on seni tasunud vaid 486 eurot kindlasummalist lõivu, võib ta seega saada juhise puudus kõrvaldada, mis seisneb täiendava kindlasummalise lõivu tasumises summas ligikaudu üks miljon eurot, mida ta ei saanud oma kaebuse esitamisel tingimata eeldada.
Teiseks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et EPIC ei ole tõendanud, et temal või tema tarnijal oli enne 10. detsembrit 2020 nõutav kutsekvalifikatsioon, mida Austrias antigeenitestide turustamiseks nõutakse.
Kolmandaks peab eelotsusetaotluse esitanud kohus tõenäoliseks, et EPIC ei teadnud oma kaebuse esitamise ajal ei hankija poolt läbi viidud hankemenetluste arvu, laadi ega ka seda, et kui suur arv eraldi vaidlustatavaid otsuseid oli põhikohtuasjas kõne all olevates hankemenetlustes juba vastu võetud. Seega sai EPIC eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul esitada vaid ebatäpseid väiteid, kuigi Austria tsiviilkohtumenetluse normid nõuavad põhimõtteliselt, et iga hageja esitaks oma hagi aluseks olevad asjaolud.
Neljandaks märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ta sai uurimise tulemusel tuvastada, et hankija sõlmis 2020. aasta sügisel antigeenitestide ostmiseks 15 raamlepingut. Kõik raamlepingud sõlmiti üheainsa ettevõtjaga ja väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse tulemusel vastavalt direktiivi 2014/24 artikli 32 lõike 2 punktile c ja artikli 33 lõikele 3.
Viiendaks piirdub EPIC nüüd sellega, et vaidlustab konkreetselt äriühingutega S ja I antigeenitestide ostmiseks sõlmitud otselepingud, mis ületavad kummagi äriühinguga sõlmitud raamlepingu eeldatava maksumuse. Seega tuleb teda Austria õiguse kohaselt käsitada nii, et ta loobus oma kaebusest ülejäänud 19 raamlepingu raames vastu võetud otsuste peale, millele ta algul oli viidanud.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades leiab Bundesverwaltungsgericht (föderaalne halduskohus), et põhikohtuasjas tekib liidu õiguse seisukohast neli küsimuste rühma.
Esimesena on see kohus seisukohal, et riigihankemenetlusega seotud toimingute peale esitatud kaebused või hagid kuuluvad tsiviilasjade valdkonda määruse nr 1215/2012 tähenduses. Direktiivis 2014/24 sisalduvad riigihanke-eeskirjad reguleerivad nimelt hankijate ja nendega lepinguid sõlmida soovivate ettevõtjate lepingueelseid käitumisnorme. Järelikult kuuluvad riigihanke-eeskirjad lepingute sõlmimist puudutavas osas tsiviilõiguse eriosa kohaldamisalasse ja seega määruse nr 1215/2012 kohaldamisalasse.
Seega tuleks võrdväärsuse põhimõtte kohaselt kohaldada tsiviilkohtumenetluse norme, mis on paindlikumad kui need, mida see kohus peaks ise kohaldama. Nimetatud kohus märgib eelkõige, et tsiviilasjades teeb kohus otsuse hagi ja ajutiste meetmete võtmise taotluse kohta isegi siis, kui hageja ei ole enne tasunud kindlasummalist lõivu, ja see ei sea kahtluse alla liikmesriigi õigust neid lõive koguda. Lisaks ei tule tsiviilkohtus mingit kindlasummalist lõivu tasuda ajutiste meetmete võtmise taotlustelt, mis on seotud hagiga, mille suhtes kehtib ise lõivu tasumise kohustus.
Kui riigihangete valdkonnas rakendatav eriline lõivusüsteem tunnistataks liidu õigusega vastuolus olevaks, võtaks eelotsusetaotluse esitanud kohus teise võimalusena lõivu kindlaksmääramiseks vajalikud uurimismeetmed ja võiks seega vastavalt menetlusökonoomia põhimõttele menetleda ajutiste meetmete võtmise taotlust väga kiiresti, ilma et ta peaks enne läbi viima ulatuslikke uuringuid, et määrata kindlaks esialgu vaidlustatud hankemenetluste ja otsuste arvu.
Teisena soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas riigihangete valdkonnas rakendatav eriline lõivusüsteem on kooskõlas direktiiviga 89/665 tagatud õigusega sellele, et kaebusi ja ajutiste meetmete võtmise taotlusi saaks menetleda võimalikult kiiresti ja sõltumata kindlasummalise kohtulõivuga seotud küsimustest. Selles osas tekitab eelkõige raskusi kohustus määrata enne kaebuse sisulist arutamist kindlaks vaidlustatud otsused ja menetlused ning tõsiasi, et õigussubjekt ei saa ette teada, eriti juhul, kui kõnealune menetlus on läbipaistmatu, tal tasuda tulevate kindlasummaliste kohtulõivude suurust. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib samuti, kas juhul, kui hankeleping on sõlmitud läbipaistmatu menetluse tulemusena, on harta artikliga 47 tagatud õigusega tõhusale kohtulikule kaitsele vastuolus sellise kohtulõivude süsteemi kohaldamine, mille kohaselt tasumisele kuuluvate lõivude suurus sõltub hankelepingu eeldatavast maksumusest, asjaomaste hankemenetluste arvust ja eraldi vaidlustatavate otsuste arvust.
Kolmandana leiab nimetatud kohus, et direktiivi 89/665 artikli 1 lõiget 1 võib tõlgendada nii, et raamlepingu sõlmimine üheainsa ettevõtjaga tähendab hankija jaoks lepingu sõlmimist ja võrdub asjaomase hankelepingu sõlmimisega. Seega tuleks käesoleval juhul jätta ajutiste meetmete võtmise taotlus rahuldamata põhjusel, et asjaomane hankeleping on juba sõlmitud. Samuti tuleb täpsustada sellise raamlepingu alusel sõlmitud hankelepingute õiguslikku kvalifikatsiooni, mille maksimaalset maksumust on juba ületatud, ning sellise lepingu eeldatava maksumuse arvutamise korda.
Neljandana rõhutab Bundesverwaltungsgericht (föderaalne halduskohus), et riigihangete seaduse § 336 lubab tal teha tagaseljaotsuse ühe menetluspoole esitatud andmete alusel, kui teine menetluspool ei esita nõutud teavet või dokumente. Ent hankija juhtkonnaliikmete või töötajate kohustus esitada andmeid või teavet selleks, et kõrvaldada oht, et niisugune tagaseljaotsus tehakse hankija kahjuks, võib olla vastuolus harta artiklist 48 tuleneva enesesüüstamise keeluga. Vastupidi üldise haldusmenetluse seaduse § 49 lõike 1 punktis 1 sätestatule ei ole riigihangete seaduse §‑s 336 sätestatud mingit õigust teabe andmisest keelduda. Nii esitatud teave võib aga paljastada asjaolud, mida saab kasutada hankija juhtkonnaliikmete ja töötajate vastu kriminaalmenetluses või kahju hüvitamise nõudes. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib lisaks, et ühe ajakirjandusartikli kohaselt on Austria föderaalvalitsuse liikmeid kriminaalkorras vastutusele võetud. Eelotsusetaotlused esitanud kohus leiab seega, et Euroopa Kohtu vastuse võimalikku asjakohasust küsimuses, kas riigihangete seaduse § 336 on kooskõlas enesesüüstamise keeluga, näitab käesolevas asjas eelseisev uurimine, mis viiakse läbi meedias kajastatud kriminaalmenetluste raames, mis on suunatud teatud juhtkonnaliikmete vastu ja puudutavad põhikohtuasjades kõne all olevate antigeenitestide ostmist.
Neil asjaoludel otsustas Bundesverwaltungsgericht (föderaalne halduskohus) kohtuasjas C‑274/21 peatada EPIC poolt esitatud ajutiste meetmete võtmise menetluse ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi [89/665] artikli 2 lõike 1 punktis a ette nähtud ajutiste meetmete võtmise menetlus, mis toimub Austrias Bundesverwaltungsgerichtis (föderaalne halduskohus) ja mille raames saab taotleda ka raamlepingute sõlmimise või tarnelepingute sõlmimise ajutise keelu kehtestamist, on tsiviil- ja kaubandusasi määruse nr 1215/2012 artikli 1 lõike 1 tähenduses? Kas selline menetlus on vähemasti eeltoodud küsimuse sõnastuse kohaselt tsiviilasi [ELTL] artikli 81 lõike 1 tähenduses? Kas direktiivi [89/665] artikli 2 lõike 1 punktis a ette nähtud ajutiste meetmete võtmise menetlus on ajutiste meetmete kehtestamise menetlus määruse nr 1215/2012 artikli 35 tähenduses?
2.
Kas võrdväärsuse põhimõtet tuleb muid liidu õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et see annab isikule liikmesriigi vastu subjektiivsed õigused ega luba kohaldada Austria riigisiseseid õigusnorme, mille kohaselt peab kohus enne direktiivi [89/665] artikli 2 lõike 1 punktis a ette nähtud ajutiste meetmete võtmise taotluse läbivaatamist kindlaks tegema hankemenetluse liigi ja hankelepingu (eeldatava) maksumuse ning nende eraldi vaidlustatavate otsuste arvu, mille peale on esitatud kaebus, ning välja selgitama, millistes hankemenetlustes on kõnealused otsused tehtud, samuti kindlaks tegema teatud hankemenetluse osad, et seejärel saaks pädeva kohtukolleegiumi eesistuja esitada lõivu tagantjärele sissenõudmiseks täiendava lõivu tasumise nõude ja juhul, kui lõiv jäetakse tasumata, teha enne ajutiste meetmete võtmise taotluse läbi vaatamata jätmist või sellega samal ajal kaebuse läbivaatamise pädevusega kohtukolleegiumile ülesandeks menetlusega seotud lõiv sisse nõuda, kusjuures vastasel juhul taotluse esitamise õigus kaob, samal ajal kui Austria tsiviilkohtuasjades – nagu kahju hüvitamise hagid või konkurentsi rikkumisele tuginedes esitatud rikkumisest hoidumise hagid – ei takista lõivu tasumata jätmine hagiga seotud ajutiste meetmete võtmise taotluse läbivaatamist, ilma et see piiraks õiguskaitse eest teatud summas tasuda tuleva lõivu küsimust, kindlasummalise lõivu tasumata jätmine ei takista tsiviilkohtutes hagist eraldi esitatud ajutiste meetmete võtmise taotluse läbivaatamist; samuti ei too Austrias haldusotsuste peale esitatud kaebuste eest lõivu tasumata jätmine või halduskohtute otsuste peale Verfassungsgerichtshofile (konstitutsioonikohus) või Verwaltungsgerichtshofile (Austria kõrgeim halduskohus) esitatud kaebuste või kassatsioonkaebuste eest lõivu tasumata jätmine kaasa kaebuse läbi vaatamata jätmist ega peatava mõju omistamise taotluste läbi vaatamata jätmist?
2.1.
Kas võrdväärsuse põhimõtet tuleb muid liidu õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selliste Austria õigusnormide kohaldamine, mis näevad ette, et enne direktiivi [89/665] artikli 2 lõike 1 punktis a ette nähtud ajutiste meetmete võtmise taotluse läbivaatamist peab kohtukolleegiumi eesistuja ainukohtunikuna tulenevalt sellest, et kindlasummaline lõiv on jäetud tasumata, andma lõivu tasumise juhise ja jätma ajutiste meetmete võtmise taotluse lõivu tasumata jätmise tõttu läbi vaatamata, samal ajal kui tsiviilasjades ei tule Austrias koos hagiga esitatud ajutiste meetmete võtmise taotluse eest vastavalt kohtulõivude seadusele (Gerichtsgebührengesetz) esimese astme kohtus põhimõtteliselt täiendavat kindlasummalist lõivu tasuda ning eraldi lõivu ei tule tasuda ka aktsessoorsete peatava toime omistamise taotluste eest, mis esitatakse koos kaebusega Verwaltungsgerichtile [(halduskohus, Austria)], kassatsioonkaebusega Verwaltungsgerichtshofile [(Austria kõrgeim halduskohus)] või kaebusega Verfassungsgerichtshofile [(konstitutsioonikohus)] ja millel on samasugune õiguskaitsega seotud eesmärk nagu ajutiste meetmete võtmise taotlusel?
3.
Kas direktiivi [89/665] artikli 2 lõike 1 punktis a sätestatud [kiire menetlemise põhimõtet], mille kohaselt tuleb esimesel võimalusel vahemenetluse korras võtta ajutisi meetmeid väidetava rikkumise heastamiseks või asjaomaste huvide edasise kahjustamise vältimiseks, tuleb liidu õiguse muid õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et see annab subjektiivse õiguse nõuda ajutiste meetmete võtmise taotluse kiiret lahendamist ega luba kohaldada Austria riigisiseseid õigusnorme, mille kohaselt peab kohus ka läbipaistmatute hankemenetluste puhul enne seda, kui ta vaatab läbi ajutiste meetmete võtmise taotluse, mille eesmärk on takistada hankijal sõlmida edasisi hankelepinguid, tegema kindlaks hankemenetluse liigi ja lepingu (eeldatava) maksumuse ning nende eraldi vaidlustatavate otsuste arvu, mille peale on esitatud kaebus, ning välja selgitama, millistes hankemenetlustes on kõnealused otsused tehtud, samuti kindlaks tegema teatud hankemenetluse osad, et seejärel saaks pädeva kohtukolleegiumi eesistuja esitada lõivu tagantjärele sissenõudmiseks täiendava lõivu tasumise nõude ja juhul, kui lõiv jäetakse tasumata, teha enne ajutiste meetmete võtmise taotluse läbi vaatamata jätmist või sellega samal ajal kaebuse läbivaatamise pädevusega kohtukolleegiumile ülesandeks menetlusega seotud lõiv taotlejalt sisse nõuda, kusjuures vastasel juhul taotluse esitamise õigus kaob?
4.
Kas [harta] artiklis 47 sätestatud õigust õiglasele kohtulikule arutamisele tuleb liidu muid õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et see annab isikule subjektiivsed õigused ega luba kohaldada Austria riigisiseseid õigusnorme, mille kohaselt peab kohus – isegi kui see ei oma tähtsust otsuse tegemisel ja isegi juhul, kui tegemist on riigihankemenetlusega, mis ei ole läbipaistev – enne seda, kui ta vaatab läbi ajutiste meetmete võtmise taotluse, mille eesmärk on takistada hankijal sõlmida edasisi hankelepinguid, tegema kindlaks hankemenetluse liigi ja lepingu (eeldatava) maksumuse ning nende eraldi vaidlustatavate otsuste arvu, mille peale on esitatud kaebus, ning välja selgitama, millistes hankemenetlustes on kõnealused otsused tehtud, samuti kindlaks tegema teatud hankemenetluse osad, et seejärel saaks pädeva kohtukolleegiumi eesistuja esitada lõivu tagantjärele sissenõudmiseks täiendava lõivu tasumise nõude ja juhul, kui lõiv jäetakse tasumata, teha enne ajutiste meetmete võtmise taotluse läbi vaatamata jätmist või sellega samal ajal kaebuse läbivaatamise pädevusega kohtukolleegiumile ülesandeks menetlusega seotud lõiv taotlejalt sisse nõuda, kusjuures vastasel juhul taotluse esitamise õigus kaob?
5.
Kas võrdväärsuse põhimõtet tuleb muid liidu õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et see annab isikule liikmesriigi vastu subjektiivsed õigused ega luba kohaldada Austria riigisiseseid õigusnorme, mis näevad ette, et direktiivis [89/665] ette nähtud ajutiste meetmete võtmise taotluse eest kindlasummalise lõivu tasumata jätmise korral peab halduskohtu kolleegium kui õiguskaitseorgan esitama kindlasummalise lõivu nõude (millega kaasnevad lõivu tasumiseks kohustatud isiku piiratud õiguskaitsevõimalused), samal ajal kui tsiviilasjades esitatavate hagide, ajutiste meetmete võtmise taotluste ja õiguskaitsevahendite kasutamise lõivu nõutakse sisse otsusega vastavalt [kohtulõivude sissenõudmise seadusele (Gerichtliches Einbringungsgesetz)] ja lõivud, mis tuleb tasuda halduskohtule või Verfassungsgerichtshofile [(konstitutsioonikohus)] esitatud kaebuste eest või Verwaltungsgerichtshofile [(Austria kõrgeim halduskohus)] esitatud kassatsioonkaebuste eest, nõuab üldjuhul sisse maksuasutus, kelle otsuse peale (lõivu sissenõudmise otsus) saab alati esitada kaebuse halduskohtule ja seejärel omakorda kassatsioonkaebuse Verwaltungsgerichtshofile [(Austria kõrgeim halduskohus)] või kaebuse Verfassungsgerichtshofile [(konstitutsioonikohus)]?
6.
Kas direktiivi [89/665] artikli 1 lõiget 1 tuleb liidu muid õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et raamlepingu sõlmimine üheainsa ettevõtjaga vastavalt direktiivi [2014/24] artikli 33 lõikele 3 on lepingu sõlmimine direktiivi [89/665] artikli 2a lõike 2 tähenduses?
6.1.
Kas direktiivi [2014/24] artikli 33 lõike 3 sõnastust „sellel raamlepingul põhinevad hankelepingud“ tuleb tõlgendada nii, et raamlepingul põhineva hankelepinguga on tegemist siis, kui hankija sõlmib sõnaselgelt raamlepingule tuginedes hankelepingu? Või tuleb viidatud sõnastust tõlgendada nii, et juhul, kui raamlepingu kogumaht on [19. detsembri 2018. aasta kohtuotsuse Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato – Antitrust ja Coopservice (
C‑216/17
,
EU:C:2018:1034
, punkt
)] tähenduses juba ammendatud, ei ole enam tegemist algul sõlmitud raamlepingul põhineva hankelepinguga?
7.
Kas [harta] artiklis 47 sätestatud õigust õiglasele kohtulikule arutamisele tuleb liidu muid õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et see ei luba kohaldada õigusnorme, mis näevad ette, et riigihanget puudutavas kohtuasjas nimetatud hankija peab ajutiste meetmete võtmise menetluses esitama kogu vajaliku teabe ja kõik vajalikud dokumendid – kusjuures vastasel korral võidakse tema kahjuks teha tagaseljaotsus –, kui hankija juhtkonnaliikmed või töötajad, kes peavad hankija nimel kõnealuse teabe esitama, satuvad teabe andmise või dokumentide esitamisega ohtu iseennast süüstada?
8.
Kas direktiivi [89/665] artikli 1 lõikes 1 sätestatud nõuet, et läbivaatamismenetlus peab olema eelkõige tõhus, tuleb, arvestades [harta] artiklis 47 sätestatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja muid liidu õigusnorme, tõlgendada nii, et kõnealused sätted annavad isikule subjektiivsed õigused ega luba kohaldada riigisiseseid õigusnorme, mille kohaselt peab õiguskaitset taotlev isik, kes on esitanud ajutiste meetmete võtmise taotluse, oma taotluses nimetama konkreetse hankemenetluse ja hankija otsuse, olgugi et väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse puhul ei tea taotleja üldjuhul, kui palju läbipaistmatuid hankemenetlusi on hankija korraldanud ja kui palju otsuseid on läbipaistmatutes hankemenetlustes juba tehtud?
9.
Kas [harta] artiklis 47 sätestatud õigust õiglasele kohtulikule arutamisele tuleb liidu muid õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et kõnealune säte annab isikule subjektiivsed õigused ega luba kohaldada riigisiseseid õigusnorme, mille kohaselt on õiguskaitset taotleval kaebuse esitajal kohustus nimetada ajutiste meetmete võtmise taotluses konkreetne hankemenetlus ja konkreetne eraldi vaidlustatav ja ka vaidlustatud otsus, olgugi et väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse puhul ei tea taotleja, kui palju läbipaistmatuid hankemenetlusi on hankija korraldanud ja kui palju lepingu sõlmimise otsuseid on läbipaistmatutes hankemenetlustes juba tehtud?
10.
Kas [harta] artiklis 47 sätestatud õigust õiglasele kohtulikule arutamisele tuleb liidu muid õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et kõnealune säte annab isikule subjektiivsed õigused ega luba kohaldada riigisiseseid õigusnorme, mille kohaselt peab õiguskaitset taotlev ajutiste meetmete võtmise taotluse esitanud isik tasuma kindlasummalist lõivu, mille suurus ei ole talle ette teada, kuna väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse puhul ei tea taotleja üldjuhul, kui palju läbipaistmatuid hankemenetlusi on hankija korraldanud ja milline on nende eeldatav maksumus ja kui palju eraldi vaidlustatavaid lepingu sõlmimise otsuseid on läbipaistmatutes hankemenetlustes juba tehtud?“
Käesoleva kohtuotsuse punktides 40–53 kirjeldatud asjaoludel otsustas Bundesverwaltungsgericht (föderaalne halduskohus) kohtuasjas C‑275/21 peatada EPIC esitatud kaebuse menetlemise ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi [89/665] alusel Bundesverwaltungsgerichtis [(föderaalne halduskohus)] toimuv kaebemenetlus on tsiviil- ja kaubandusasi määruse [nr 1215/2012] artikli 1 lõike 1 tähenduses? Kas selline menetlus on vähemasti eeltoodud küsimuse sõnastuse kohaselt tsiviilasi [ELTL] artikli 81 lõike 1 tähenduses?
2.
Kas võrdväärsuse põhimõtet tuleb muid liidu õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et see annab isikule liikmesriigi vastu subjektiivsed õigused ega luba kohaldada Austria riigisiseseid õigusnorme, mille kohaselt peab kohus enne seda, kui ta vaatab läbi kaebuse, milles palutakse tühistada avaliku sektori hankija eraldi vaidlustatav otsus, kindlaks tegema hankemenetluse liigi ja hankelepingu (eeldatava) maksumuse ning nende eraldi vaidlustatavate otsuste arvu, mille peale on esitatud kaebus, ning välja selgitama, millistes hankemenetlustes on kõnealused otsused tehtud, samuti kindlaks tegema teatud hankemenetluse osad, et seejärel saaks pädeva kohtukolleegiumi eesistuja esitada lõivu tagantjärele sissenõudmiseks täiendava lõivu tasumise nõude ja juhul, kui lõiv jäetakse tasumata, teha enne kaebuse läbi vaatamata jätmist või sellega samal ajal kaebuse läbivaatamise pädevusega kohtukolleegiumile ülesandeks menetlusega seotud lõiv sisse nõuda, kusjuures vastasel juhul taotluse esitamise õigus kaob, samal ajal kui Austria tsiviilkohtuasjades – nagu kahju hüvitamise hagid või konkurentsi rikkumisele tuginedes esitatud rikkumisest hoidumise hagid – ei takista lõivu tasumata jätmine hagi läbivaatamist, ilma et see piiraks õiguskaitse eest teatud summas tasuda tuleva lõivu küsimust; samuti ei too Austrias haldusotsuste peale esitatud kaebuste eest lõivu tasumata jätmine või halduskohtute otsuste peale Verfassungsgerichtshofile [(konstitutsioonikohus)] või Verwaltungsgerichtshofile [(Austria kõrgeim halduskohus)] esitatud kaebuste või kassatsioonkaebuste eest lõivu tasumata jätmine kaasa kaebuse läbi vaatamata jätmist?
2.1.
Kas võrdväärsuse põhimõtet tuleb muid liidu õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selliste Austria õigusnormide kohaldamine, mis näevad ette, et enne direktiivi [89/665] artikli 2 lõike 1 punktis a ette nähtud ajutiste meetmete võtmise taotluse läbivaatamist peab kohtukolleegiumi eesistuja ainukohtunikuna tulenevalt sellest, et kindlasummaline lõiv on jäetud tasumata, andma lõivu tasumise juhise ja jätma ajutiste meetmete võtmise taotluse lõivu tasumata jätmise tõttu läbi vaatamata, samal ajal kui tsiviilasjades ei tule Austrias koos hagiga esitatud ajutiste meetmete võtmise taotluse eest vastavalt [kohtulõivude seadusele (Gerichtsgebührengesetz)] esimese astme kohtus põhimõtteliselt täiendavat kindlasummalist lõivu tasuda ning eraldi lõivu ei tule tasuda ka aktsessoorsete peatava toime omistamise taotluste eest, mis esitatakse koos kaebusega Verwaltungsgerichtile [(halduskohus, Austria)], kassatsioonkaebusega Verwaltungsgerichtshofile [(Austria kõrgeim halduskohus)] või kaebusega Verfassungsgerichtshofile [(konstitutsioonikohus)] ja millel on samasugune õiguskaitsega seotud eesmärk nagu ajutiste meetmete võtmise taotlusel?
3.
Kas direktiivi [89/665] artikli 1 lõikest 1 [tulenevat] kiire menetlemise põhimõtet, mille kohaselt tuleb kaebusi menetleda võimalikult kiiresti, tuleb liidu õiguse muid õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et kiire tegutsemise nõue annab subjektiivse õiguse kiirele kaebemenetlusele ega luba kohaldada Austria riigisiseseid õigusnorme, mille kohaselt peab kohus ka läbipaistmatute hankemenetluste puhul enne seda, kui ta vaatab läbi kaebuse, millega palutakse tühistada avaliku sektori hankija eraldi vaidlustatav otsus, tegema kindlaks hankemenetluse liigi ja lepingu (eeldatava) maksumuse ning nende eraldi vaidlustatavate otsuste arvu, mille peale on esitatud kaebus, ning välja selgitama, millistes hankemenetlustes on kõnealused otsused tehtud, samuti kindlaks tegema teatud hankemenetluse osad, et seejärel saaks pädeva kohtukolleegiumi eesistuja esitada lõivu tagantjärele sissenõudmiseks täiendava lõivu tasumise nõude ja juhul, kui lõiv jäetakse maksmata, teha enne kaebuse läbi vaatamata jätmist või sellega samal ajal kaebuse läbivaatamise pädevusega kohtukolleegiumile ülesandeks menetlusega seotud lõivu kaebuse esitajalt sisse nõuda, kusjuures vastasel juhul kaebuse esitamise õigus kaob?
4.
Kas [harta] artiklis 47 sätestatud õigust õiglasele kohtulikule arutamisele tuleb, arvestades direktiivi [2014/24] artikli 18 lõikes 1 sätestatud läbipaistvuse nõuet ja liidu muid õigusnorme, tõlgendada nii, et see ei luba kohaldada Austria riigisiseseid õigusnorme, mille kohaselt peab kohus ka läbipaistmatute hankemenetluste puhul enne seda, kui ta vaatab läbi kaebuse, millega palutakse tühistada avaliku sektori hankija eraldi vaidlustatav otsus, tegema kindlaks hankemenetluse liigi ja lepingu (eeldatava) maksumuse ning nende eraldi vaidlustatavate otsuste arvu, mille peale on esitatud kaebus, ning välja selgitama, millistes hankemenetlustes on kõnealused otsused tehtud, samuti kindlaks tegema teatud hankemenetluse osad, et seejärel saaks pädeva kohtukolleegiumi eesistuja esitada lõivu tagantjärele sissenõudmiseks täiendava lõivu tasumise nõude ja juhul, kui lõiv jäetakse tasumata, teha enne kaebuse läbi vaatamata jätmist või sellega samal ajal kaebuse läbivaatamise pädevusega kohtukolleegiumile ülesandeks menetlusega seotud lõivu kaebuse esitajalt sisse nõuda, kusjuures vastasel juhul kaebuse esitamise õigus kaob?
5.
Kas võrdväärsuse põhimõtet tuleb muid liidu õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et see annab isikule liikmesriigi vastu subjektiivsed õigused ega luba kohaldada Austria riigisiseseid õigusnorme, mis näevad ette, et direktiivis [89/665] ette nähtud hankija otsuse peale esitatud kaebuse eest (ja kahjuhüvitise saamise eesmärgil hankelepingu sõlmimise õigusvastasuse tuvastamise kaebuse eest) kindlasummalise lõivu tasumata jätmise korral peab (vaid) halduskohtu kolleegium kui õiguskaitseorgan esitama tasumata kindlasummalise lõivu nõude (millega kaasnevad lõivu tasumiseks kohustatud isiku piiratud õiguskaitsevõimalused), samal ajal kui tsiviilasjades esitatavate hagide ja õiguskaitsevahendite kasutamise lõivu nõutakse sisse otsusega vastavalt [kohtulõivude sissenõudmise seadusele (Gerichtliches Einbringungsgesetz)] ja lõivud, mis tuleb tasuda halduskohtule või Verfassungsgerichtshofile [(konstitutsioonikohus)] esitatud kaebuste eest või Verwaltungsgerichtshofile [(Austria kõrgeim halduskohus)] esitatud kassatsioonkaebuste eest, nõuab üldjuhul sisse maksuasutus, kelle otsuse peale (lõivu sissenõudmise otsus) saab alati esitada kaebuse halduskohtule ja seejärel omakorda kassatsioonkaebuse Verwaltungsgerichtshofile [(Austria kõrgeim halduskohus)] või kaebuse Verfassungsgerichtshofile [(konstitutsioonikohus)]?
6.
Kas direktiivi [89/665] artikli 1 lõiget 1 tuleb liidu muid õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et raamlepingu sõlmimine üheainsa ettevõtjaga on direktiivi [2014/24] artikli 33 lõike 3 kohaselt lepingu sõlmimine direktiivi [89/665] artikli 2a lõike 2 tähenduses ja seega hankija otsus, millega nähakse ette raamlepingu sõlmimine ühe ettevõtjaga vastavalt direktiivi [2014/24] artikli 33 lõikele 3, on lepingu sõlmimise otsus vastavalt direktiivi [89/665] artikli 2a lõikele 1?
6.1.
Kas direktiivi [2014/24] artikli 33 lõike 3 sõnastust „sellel raamlepingul põhineva[d] hankelepingu[d]“ tuleb tõlgendada nii, et raamlepingul põhineva hankelepinguga on tegemist siis, kui hankija sõlmib sõnaselgelt raamlepingule tuginedes hankelepingu? Või tuleb viidatud sõnastust vastupidi tõlgendada nii, et juhul, kui raamlepingu kogumaht on [19. detsembri 2018. aasta kohtuotsuse Autorità Garante della Concorrenza e del Mercato – Antitrust ja Coopservice (
C‑216/17
,
EU:C:2018:1034
, punkt
)] tähenduses juba ammendatud, ei ole enam tegemist algul sõlmitud raamlepingul põhineva hankelepinguga?
6.2.
Juhul kui küsimusele 6.1 vastatakse jaatavalt, siis [k]as direktiivi [2014/24] artikleid 4 ja 5 tuleb liidu muid õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et raamlepingul põhineva ühe lepingu eeldatav maksumus on alati [selle direktiivi] artikli 5 lõike 5 kohane eeldatav maksumus? Või on raamlepingul põhineva ühe lepingu eeldatav maksumus [nimetatud] direktiivi artikli 4 kohaselt maksumus, mis tuleneb raamlepingul põhineva ühe lepingu eeldatava maksumuse määramisest [sama] direktiivi artikli 5 kohaldamisel?
7.
Kas [harta] artiklis 47 sätestatud õigust õiglasele kohtulikule arutamisele tuleb liidu muid õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et see ei luba kohaldada õigusnorme, mis näevad ette, et riigihanget puudutavas kohtuasjas nimetatud hankija peab esitama kogu vajaliku teabe ja kõik vajalikud dokumendid – kusjuures vastasel korral võidakse tema kahjuks teha tagaseljaotsus –, kui hankija juhtkonnaliikmed või töötajad, kes peavad hankija nimel kõnealuse teabe esitama, satuvad teabe andmise või dokumentide esitamisega ohtu iseennast süüstada?
8.
Kas direktiivi [89/665] artikli 1 lõikes 1 sätestatud nõuet, et läbivaatamismenetlus peab olema eelkõige tõhus, tuleb, arvestades [harta] artiklis 47 sätestatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja muid liidu õigusnorme, tõlgendada nii, et kõnealused sätted annavad isikule subjektiivsed õigused ega luba kohaldada riigisiseseid õigusnorme, mille kohaselt peab kaebuse esitanud isik nimetama oma kaebuses konkreetse hankemenetluse ja hankija otsuse, mis on eraldi vaidlustatav, olgugi et väljakuulutamiseta hankemenetluse korral ei tea kaebuse esitaja, kas hankija on sõlminud tema jaoks läbipaistmatul viisil otselepinguid vastavalt riigisisesele õigusele või on korraldanud kaebuse esitanud isiku jaoks läbipaistmatuid väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetlusi või on korraldanud ühe või mitu läbipaistmatut hankemenetlust, milles on tehtud üks või mitu vaidlustatavat otsust?
9.
Kas [harta] artiklis 47 sätestatud õigust õiglasele kohtulikule arutamisele tuleb liidu muid õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et kõnealune säte annab isikule subjektiivsed õigused ega luba kohaldada riigisiseseid õigusnorme, mille kohaselt on õiguskaitset taotleval kaebuse esitajal kohustus nimetada oma kaebuses konkreetne hankemenetlus ja konkreetne eraldi vaidlustatav otsus, olgugi et väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse puhul ei tea kaebuse esitanud isik, kas hankija on sõlminud tema jaoks läbipaistmatul viisil otselepinguid vastavalt riigisisesele õigusele või on korraldanud kaebuse esitanud isiku jaoks läbipaistmatuid väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetlusi või on korraldanud ühe või mitu läbipaistmatut hankemenetlust, milles on tehtud üks või mitu eraldi vaidlustatavat otsust?
10.
Kas [harta] artiklis 47 sätestatud õigust õiglasele kohtulikule arutamisele tuleb liidu muid õigusnorme arvestades tõlgendada nii, et kõnealune säte annab isikule subjektiivsed õigused ega luba kohaldada riigisiseseid õigusnorme, mille kohaselt peab kaebuse esitanud isik tasuma kindlasummalist lõivu, mille suurus ei ole talle kaebuse esitamise ajal teada, kuna väljakuulutamiseta hankemenetluse puhul ei tea kaebuse esitanud isik üldjuhul, kas hankija on sõlminud tema jaoks läbipaistmatul viisil otselepinguid vastavalt riigisisesele õigusele või korraldanud läbipaistmatuid väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetlusi, kui suur on väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse puhul lepingu eeldatav maksumus ja kui palju eraldi vaidlustatavaid otsuseid on juba tehtud?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimesed küsimused kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21
Esimeste küsimustega kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 soovib eelotsusetaotlused esitanud kohus sisuliselt teada, kas mõistet „tsiviil- ja kaubandusasja[d]“ määruse nr 1215/2012 artikli 1 lõike 1 tähenduses tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab direktiivi 89/665 artikli 2 lõike 1 punktides a ja b osutatud vahe- ja läbivaatamismenetlusi.
Sellega seoses piisab, kui meenutada, et määrus nr 1215/2012 on kohaldatav üksnes juhul, kui vaidlus puudutab kas mitut liikmesriiki või ühte liikmesriiki tingimusel, et viimati nimetatud juhul esineb välismaine element kolmanda riigiga seotuse tõttu. Selline olukord võib nimelt tõstatada küsimusi kohtualluvuse kindlaksmääramise kohta rahvusvahelises õiguskorras (vt selle kohta 1. märtsi 2005. aasta kohtuotsus Owusu,
C‑281/02
,
EU:C:2005:120
, punktid
ja
, ning 7. mai 2020. aasta kohtuotsus Rina,
C‑641/18
,
EU:C:2020:349
, punkt
).
Käesoleval juhul aga selline välismaine element puudub.
Sellest järeldub, et see määrus ei ole põhikohtuasjades kohaldatav ning seega ei ole esimestele küsimustele kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 vaja vastata.
Kuuendad küsimused ja kuuendate küsimuste punkt 1 kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 ning kuuenda küsimuse punkt 2 kohtuasjas C‑275/21
Kuuendad küsimused kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21
Kuuendate küsimustega kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 soovib eelotsusetaotlused esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 89/665 artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et raamlepingu sõlmimine üheainsa ettevõtjaga vastavalt direktiivi 2014/24 artikli 33 lõikele 3 vastab direktiivi 89/665 artikli 2a lõikes 2 nimetatud lepingu sõlmimisele.
Kõigepealt tuleb tõdeda, et direktiivi 89/665 artikli 1 lõike 1 kolmas lõik näeb sõnaselgelt ette, et mõiste „lepingud“ selle direktiivi tähenduses hõlmab raamlepinguid.
Seega on direktiivi 89/665 artikli 2a lõike 2 esimene lõik raamkokkulepetele kohaldatav. Selle sätte kohaselt ei või aga raamlepingu sõlmimisotsusele vastavalt direktiivi 2014/24 artikli 33 lõikele 3 järgnev lepingu sõlmimine üheainsa ettevõtjaga toimuda enne 10 või 15 kalendripäeva pikkuse ooteaja möödumist sõltuvalt kasutatavast sidevahendist alates sellele päevale järgnevast päevast, mil selle raamlepingu sõlmimise otsus on asjaomastele pakkujatele ja taotlejatele edastatud.
Lisaks, nagu märkis Euroopa Komisjon oma kirjalikes seisukohtades, tagab selline tõlgendus direktiivi 89/665 soovitava toime. Nagu on rõhutatud direktiivi 89/665 muutnud ja täiendanud direktiivi 2007/66 põhjenduses 4, võib tähtaja puudumine, mis võimaldaks tõhusat läbivaatamist lepingu sõlmimisotsuse tegemise ja asjaomase lepingu sõlmimise vahel, viia lepingu väga kiire allkirjastamiseni telliva asutuse või ostja poolt, kes soovib, et vaidlustatud lepingu sõlmimisotsust ei oleks võimalik enam muuta. Just selleks, et kõrvaldada see puudus liikmesriikides kehtivates läbivaatamise kordades, mis on tõsiseks takistuseks asjaomaste pakkujate – st nende, keda ei ole veel lõplikult kõrvale jäetud – tõhusale õiguskaitsele, nähti ette minimaalne ooteaeg, mille jooksul asjaomase lepingu sõlmimine on peatatud, olenemata sellest, kas leping jõustub allkirjastamise hetkel või mitte.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 esitatud kuuendatele küsimustele vastata, et direktiivi 89/665 artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et raamlepingu sõlmimine üheainsa ettevõtjaga vastavalt direktiivi 2014/24 artikli 33 lõikele 3 vastab direktiivi 89/665 artikli 2a lõikes 2 nimetatud lepingu sõlmimisele.
Kuuendate küsimuste punkt 1 kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21
Kuuendate küsimuste punktiga 1 kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 soovib eelotsusetaotlused esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 2014/24 artikli 33 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et hankija võib uue lepingu sõlmimisel tugineda veel raamlepingule, milles ette nähtud sätestatud ehitustööde, asjade või teenuste maksimaalne maht ja/või maksumus on juba saavutatud.
Sellega seoses nähtub Euroopa Kohtu praktikast selgelt, et raamlepingu sõlmimisega saab hankija võtta kohustusi üksnes asjaomaste ehitustööde, asjade või teenuste maksimaalse koguse ja/või maksumuse piires, mistõttu niipea, kui see ülempiir on saavutatud, on raamleping oma kehtivuse kaotanud (17. juuni 2021. aasta kohtuotsus Simonsen & Weel,
C‑23/20
,
EU:C:2021:490
, punkt
).
Seega, nagu rõhutasid Austria valitsus ja komisjon oma kirjalikes seisukohtades, ei ole direktiivi 2014/24 artikli 33 lõike 2 alusel õigust sõlmida hankelepingut raamlepingu alusel, mille puhul see piir on ületatud ja mis on seetõttu oma kehtivuse kaotanud, välja arvatud juhul, kui lepingu sõlmimine seda raamlepingut direktiivi 2014/24 artikli 72 lõike 1 punkti e tähenduses oluliselt ei muuda (vt selle kohta 17. juuni 2021. aasta kohtuotsus Simonsen & Weel,
C‑23/20
,
EU:C:2021:490
, punkt
).
Seega tuleb kuuendate küsimuste punktile 1 vastata, et direktiivi 2014/24 artikli 33 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et hankija ei või uue hankelepingu sõlmimisel tugineda raamlepingule, milles ette nähtud ehitustööde, asjade või teenuste maksimaalne maht ja/või maksumus on juba saavutatud, välja arvatud juhul, kui selle lepingu sõlmimine ei too kaasa kõnealuse raamlepingu olulist muutmist, nagu on ette nähtud selle direktiivi artikli 72 lõike 1 punktis e.
Kuuenda küsimuse punkt 2 kohtuasjas C‑275/21
Arvestades kohtuasjas C‑275/21 esitatud kuuenda küsimuse punktile 1 antud vastust, ei ole kuuenda küsimuse punktile 2 selles kohtuasjas vaja vastata.
Teised küsimused, teiste küsimuste punkt 1 ja viiendad küsimused kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21
Oma teiste küsimustega, teiste küsimuste punktiga 1 ja viiendate küsimustega kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 soovib eelotsusetaotlused esitanud kohus sisuliselt teada, kas võrdväärsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad riigihankemenetlust puudutavate ajutiste meetmete võtmise taotluste ja kaebuste jaoks ette teistsugused menetlusnormid kui need, mida kohaldatakse eelkõige tsiviilasjades.
Nende küsimustega viitab eelotsusetaotlused esitanud kohus täpsemalt kolmele riigisisesele õigusnormile, mis on konkreetselt kohaldatavad riigihangete valdkonnas esitatud ajutiste meetmete võtmise taotlustele ja kaebustele: esiteks õigusnorm, mille kohaselt sõltub ajutiste meetmete võtmise taotluse või kaebuse vastuvõetavus selles valdkonnas sellest, kas õigussubjekt on tasunud kindlasummalise kohtulõivu, mistõttu saab taotluse või kaebuse sisuliselt läbi vaadata ainult siis, kui need lõivud on varem tasutud; teiseks õigusnorm, mille kohaselt tuleb selles valdkonnas ajutiste meetmete võtmise taotluse ja sisulise kaebuse samaaegsel esitamisel tasuda kindlasummaline konkreetne lõiv, ning kolmandaks õigusnorm, mille kohaselt ei määrata selles valdkonnas kindlasummalisi kohtulõive haldusotsusega, mistõttu neid lõive ei saa vaidlustada täieliku pädevusega kohtus.
Tuleb meenutada, et direktiivi 89/665 artikli 1 lõiked 1 ja 3 panevad liikmesriikidele kohustuse võtta riigihangete puhul vajalikud meetmed tagamaks, et liidu õigusega vastuolus olevad hankijate otsused saaks läbi vaadata tõhusalt ja võimalikult kiiresti, ning kindlustamaks, et õiguskaitsevahendid oleksid tagatud mis tahes isikutele, kellel on või on olnud huvi konkreetse lepingu vastu või kes on väidetava rikkumise tõttu kahju kannatanud või võivad kahju kannatada. See direktiiv jätab niisiis liikmesriikidele kaalutlusõiguse seal sätestatud menetlustagatiste valiku ja nendega seonduvate formaalsuste kohaldamisel. Eelkõige ei sisalda see direktiiv ühtegi sätet, mis puudutaks konkreetselt kohtulõivu, mida õigussubjektid peavad maksma, kui nad esitavad vastavalt nimetatud direktiivi artikli 2 lõike 1 punktidele a ja b ajutiste meetmete võtmise taotluse või tühistamiskaebuse hankemenetlust käsitleva otsuse peale, mis on väidetavalt õigusvastane (6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Orizzonte Salute,
C‑61/14
,
EU:C:2015:655
, punktid
–
).
Seega on teatud valdkonda reguleerivate liidu õigusnormide puudumisel igal liikmesriigil kohustus kehtestada haldus- ja kohtumenetlusnormid, mille eesmärk on tagada isikutele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse. Need menetlusnormid ei tohi siiski olla ebasoodsamad kui liikmesriigi õigusest tulenevate õiguste kaitseks ette nähtud samalaadsete õiguskaitsevahendite puhul (võrdväärsuse põhimõte) ja need ei tohi muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist tegelikult võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Orizzonte Salute,
C‑61/14
,
EU:C:2015:655
, punkt
, ja 21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Randstad Italia,
C‑497/20
,
EU:C:2021:1037
, punkt
).
Võrdväärsuse põhimõtte rikkumist ei tõenda iseenesest asjaolu, et kindlasummalised kohtulõivud, mida õigussubjekt peab hankemenetluste valdkonnas tasuma, on suuremad kui tsiviilkohtumenetluses makstavad kohtulõivud (vt analoogia alusel 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Orizzonte Salute,
C‑61/14
,
EU:C:2015:655
, punkt
).
Nimelt tähendab võrdväärsuse põhimõte seda, et riigisisese õiguse rikkumisele tuginevaid õiguskaitsevahendeid ja liidu õiguse rikkumisele tuginevaid samalaadseid õiguskaitsevahendeid käsitletakse võrdselt, mitte aga selliste riigisiseste menetlusnormide võrdväärsust, mida kohaldatakse erinevat liiki vaidluste, näiteks ühelt poolt tsiviil- ja teiselt poolt haldusvaidluste suhtes, või erinevatesse õigusharudesse kuuluvate vaidluste suhtes (6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Orizzonte Salute,
C‑61/14
,
EU:C:2015:655
, punkt
).
Lisaks ei ole see põhimõte asjakohane kahte liiki kaebuste puhul, mis mõlemad põhinevad liidu õiguse rikkumisel (vt selle kohta 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Târşia,
C‑69/14
,
EU:C:2015:662
, punkt
).
Seega ei tule tõhususe põhimõttest aru saada nii, et see kohustab liikmesriiki laiendama soodsamat riigisisest õigusnormi kõikidele teatud õigusvaldkonnas esitatud nõuetele (vt selle kohta 15. septembri 1998. aasta kohtuotsus Edis,
C‑231/96
,
EU:C:1998:401
, punkt
, ja 26. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Transportes Urbanos y Servicios Generales,
C‑118/08
,
EU:C:2010:39
, punkt
).
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb teistele küsimustele, teiste küsimuste punktile 1 ja viiendatele küsimustele kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 vastata, et võrdväärsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad riigihankemenetlust puudutavate ajutiste meetmete võtmise taotluste ja kaebuste jaoks ette teistsugused menetlusnormid kui need, mida kohaldatakse eelkõige tsiviilasjades.
Kaheksandad ja üheksandad küsimused kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21
Kaheksandate ja üheksandate küsimustega kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 soovib eelotsusetaotlused esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 89/665 artikli 1 lõiget 1 tuleb harta artiklit 47 arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis panevad õigussubjektile kohustuse määratleda oma ajutiste meetmete võtmise taotluses ja oma kaebuses asjaomane riigihankemenetlus ja eraldi vaidlustatav otsus, mille ta vaidlustab, ning seda isegi juhul, kui hankija on korraldanud väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse.
Kõigepealt tuleb märkida, et käesolevates kohtuasjades ei küsita Euroopa Kohtult direktiivi 2014/24 artikli 32 lõike 2 punkti c tõlgendamise kohta, et teha kindlaks, kas see, et hankija kasutab väljakuulutamiseta läbirääkimistega menetlust, on selle direktiiviga kooskõlas. Eelotsusetaotlused esitanud kohus näib nimelt nõustuvat hankija valikuga kasutada põhikohtuasjas sellist menetlust, et saavutada kiiresti antigeenitestide tarnimine. Austria valitsus ja komisjon rõhutavad muu hulgas, et Euroopa Komisjoni suuniste riigihangete raamistiku kasutamise kohta COVID-19 kriisiga seotud hädaolukorras (
ELT 2020, C 108
I, lk 1) punktist 2.3.4 tuleneb, et „[v]äljakuulutamiseta läbirääkimistega menetlus võib pakkuda võimalust esmavajaduste rahuldamiseks“ ning et need menetlused „katavad lünga, kuni leitakse püsivam lahendus, näiteks ehitustööde, asjade ja teenuste raamlepingud, mis sõlmitakse tavapäraste (sh kiirendatud) menetluste teel“.
Igal juhul ei saa vastu vaielda sellele, et selle direktiivi artiklis 49 nimetatud hanketeate või artiklis 50 nimetatud lepingu sõlmimise teate avaldamata jätmisel ei ole õigussubjektil võimalik kindlaks määrata asjaomase hankemenetluse liiki ega vaidlustatavate otsuste arvu.
Sellest järeldub, et riigisisesed õigusnormid, mis niisuguses olukorras panevad õigussubjektile kohustuse esitada seda liiki teave oma ajutiste meetmete võtmise taotluses ja kaebuses, muudavad liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamise praktiliselt võimatuks ja kahjustavad seega direktiivi 89/665 soovitavat toimet (vt analoogia alusel 28. jaanuari 2010. aasta kohtuotsus Uniplex (UK),
C‑406/08
,
EU:C:2010:45
, punkt
, ja 12. märtsi 2015. aasta kohtuotsus eVigilo,
C‑538/13
,
EU:C:2015:166
, punktid
ja
), mille eesmärk on tagada, et hankijate õigusvastased otsused saaks läbi vaadata tõhusalt ja võimalikult kiiresti (6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Orizzonte Salute,
C‑61/14
,
EU:C:2015:655
, punkt
).
Sellised õigusnormid on vastuolus ka õigusega tõhusale õiguskaitsevahendile, mis on tagatud harta artikliga 47, mis on iseenesest piisav ega vaja täpsustamist liidu või liikmesriigi õiguse sätetega, et see annaks isikutele õiguse, millele nad võivad vahetult tugineda (17. aprilli 2018. aasta kohtuotsus Egenberger,
C‑414/16
,
EU:C:2018:257
, punkt
).
Neil asjaoludel tuleb kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 esitatud kaheksandatele ja üheksandatele küsimusele vastata, et direktiivi 89/665 artikli 1 lõiget 1 tuleb harta artiklit 47 arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis panevad õigussubjektile kohustuse määratleda oma ajutiste meetmete võtmise taotluses ja oma kaebuses asjaomane riigihankemenetlus ning eraldi vaidlustatav otsus, mille ta vaidlustab, kui hankija on korraldanud väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse ja lepingu sõlmimise teadet ei ole veel avaldatud.
Kolmandad ja neljandad küsimused kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21
Kolmandate ja neljandate küsimustega kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 soovib eelotsusetaotlused esitanud kohus sisuliselt teada, kas direktiivi 89/665 artikli 2 lõiget 1 tuleb harta artiklit 47 arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis panevad üksnes selleks, et arvutada välja kindlasummaline kohtulõiv, mille õigussubjekt peab tingimata tasuma, sest vastasel juhul jäetakse tema ajutiste meetmete võtmise taotlus või kaebus rahuldamata, kohtule kohustuse teha enne ajutiste meetmete võtmise taotluse läbivaatamist kindlaks hankemenetluse liik, hankelepingu (eeldatav) maksumus ja eraldi vaidlustatavate otsuste arv ning vajaduse korral teha kindlaks teatud hankemenetluse osad, kui hankija on korraldanud väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse ja kui kaebuse esitamise ajaks ei ole lepingu sõlmimise teadet veel avaldatud.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 89/665 artikli 1 lõike 1 neljanda lõigu kohaselt peavad liikmesriigid võtma seoses muu hulgas direktiivi 2014/24 kohaldamisalasse jäävate riigihankelepingutega vajalikud meetmed tagamaks, et avaliku sektori hankijate tehtud otsuseid saaks läbi vaadata tõhusalt ja eelkõige võimalikult kiiresti kooskõlas direktiivi 89/665 artiklitega 2–2f, kui põhjenduseks on kõnealuste otsuste vastuolu riigihankeid reguleeriva liidu õigusega või seda õigust üle võtvate riigisiseste õigusnormidega.
Nagu on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 72, ei sisalda direktiiv 89/665 siiski ühtegi sätet, mis puudutaks konkreetselt kohtulõivu, mida õigussubjektid peavad tasuma, kui nad esitavad selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punktide a ja b alusel riigihankemenetluse väidetavalt õigusvastase otsuse peale ajutiste meetmete võtmise taotluse või tühistamiskaebuse.
Samas peavad liikmesriigid, kui nad kehtestavad menetlusnormid selliste kohtuasjade läbivaatamiseks, mille eesmärk on tagada liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse nendele taotlejatele ja pakkujatele, keda hankijate otsused on kahjustanud, tagama, et ei riivataks direktiivi 89/665 soovitavat toimet, mille eesmärk on tagada, et hankijate õigusvastaseid otsuseid saaks läbi vaadata tõhusalt ja võimalikult kiiresti, ega riivataks ka üksikisikutele liidu õigusest tulenevaid õigusi. Lisaks on oluline meeles pidada, et nagu ilmneb direktiivi 2007/66 põhjendusest 36, on nii selle direktiivi kui ka direktiivi 89/665, mida esimesena nimetatud direktiiviga muudeti ja täiendati, eesmärk täielikult tagada õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele vastavalt harta artikli 47 esimesele ja teisele lõigule (vt selle kohta 12. detsembri 2002. aasta kohtuotsus Universale-Bau jt,
C‑470/99
,
EU:C:2002:746
, punktid
ja
; 15. septembri 2016. aasta kohtuotsus Star Storage jt,
C‑439/14 ja C‑488/14
,
EU:C:2016:688
, punktid
–
; 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Hochtief,
C‑300/17
,
EU:C:2018:635
, punkt
, ning 7. septembri 2021. aasta kohtuotsus Klaipėdos regiono atliekų tvarkymo centras,
C‑927/19
,
EU:C:2021:700
, punkt
).
Seda silmas pidades soovitakse direktiivi 89/665 sätetega, mille eesmärk on pakkujaid hankija omavoliliste otsuste eest kaitsta, tugevdada olemasolevaid mehhanisme, et tagada riigihankealaste liidu õigusnormide tõhus kohaldamine eriti etapis, kus rikkumisi saab veel parandada (vt selle kohta 11. augusti 1995. aasta kohtuotsus komisjon vs. Saksamaa,
C‑433/93
,
EU:C:1995:263
, punkt
, ja 15. septembri 2016. aasta kohtuotsus Star Storage jt,
C‑439/14 ja C‑488/14
,
EU:C:2016:688
, punkt
).
Nimelt on läbipaistvalt korraldatud riigihankemenetluses määrava tähtsusega õigus taotleda esialgset õiguskaitset. Direktiivi 89/665 põhjenduses 5 on muu hulgas kirjas, et kuna riigihankemenetlustes on lepingute sõlmimiseks ette nähtud lühike ajavahemik, peab pädevatel vaidlustusasutustel muu hulgas olema luba võtta ajutisi meetmeid, et peatada selline menetlus või hankija poolt vastuvõetud mis tahes otsuse täitmine, ning et menetluseks ettenähtud lühike ajavahemik eeldab riigihanke-eeskirjade rikkumiste kiiret lahendamist.
Selle eesmärgi saavutamiseks kohustab direktiivi 89/665 artikli 1 lõige 1 liikmesriike kehtestama meetmed, et otsused, mis võisid rikkuda liidu riigihangetealast õigust või seda õigust rakendavaid riigisiseseid õigusnorme, saaks läbi vaadata tõhusalt ning eelkõige võimalikult kiiresti. Täpsemalt kohustab direktiivi artikli 2 lõike 1 punkt a liikmesriike nägema ette volitused „võtta esimesel võimalusel vahemenetluse korras ajutisi meetmeid väidetava rikkumise heastamiseks või asjaomaste huvide edasise kahjustamise vältimiseks“ (9. detsembri 2010. aasta kohtuotsus Combinatie Spijker Infrabouw-De Jonge Konstruktie jt,
C‑568/08
,
EU:C:2010:751
, punktid
ning 53).
Kui hankija on valinud väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse ja seda menetlust puudutava otsuse peale kaebuse esitamise ajaks ei ole lepingu sõlmimise teadet veel avaldatud, siis on oht, et see õigus esialgsele õiguskaitsele muutub olematuks, kui kohus, kes peab otsustama ajutiste meetmete võtmise taotluse üle, peab enne mõne ajutise meetme üle otsuse tegemist üksnes selleks, et arvutada välja kindlasummaline kohtulõiv, mille õigussubjekt peab tingimata tasuma, tegema kindlaks kasutatud hankemenetluse liigi, täpsustama kõnealuse hankelepingu eeldatava maksumuse ning loetlema kõik otsused, mida hankija on selle menetluse raames teinud. See oht on veelgi suurem, kui tegemist on menetlusega, mis on korraldatud direktiivi 2014/24 artikli 18 lõike 1 esimese lõiguga tagatud läbipaistvuse põhimõtet rikkudes. Sellistes olukordades on nimelt väga tõenäoline, et sellel kohtul on kohustus viia läbi pikki ja keerulisi uurimisi. Seni, kuni need uurimised kestavad, ei ole sellel kohtul võimalik kaebaja poolt vaidlustatud hankija otsuste täitmist peatada.
Niisugune piirang, mis lasub kohtul, kes peab tegema otsuse kiirmenetluses, on seega ilmselgelt ebaproportsionaalne, mis rikub harta artikliga 47 tagatud õigust tõhusale õiguskaitsevahendile.
Lisaks tuleb rõhutada, nagu Euroopa Kohus on juba märkinud, et direktiivi 89/665 soovitav toime on kahtluse alla seatud niipea, kui on võimalik vaidlustamine üksnes asja sisuliselt arutavas kohtus. Võimalus esitada hankelepingu enese peale tühistamiskaebus ei korva seda, et lepingu sõlmimise otsuse peale ei saa esitada kaebust enne lepingu sõlmimist. Seega juhul, kui leping on juba allkirjastatud, välistab asjaolu, et ainus ette nähtud kohtulik kontroll on tagantjärele kontroll, võimaluse esitada kaebus staadiumis, kus rikkumisi saab veel parandada, ega võimalda seega tagada kaebajale täielikku kohtulikku kaitset enne lepingu sõlmimist (vt selle kohta 3. aprilli 2008. aasta kohtuotsus komisjon vs. Hispaania,
C‑444/06
,
EU:C:2008:190
, punkt
; 11. juuni 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Prantsusmaa,
C‑327/08
, ei avaldata,
EU:C:2009:371
, punkt
, ja 23. detsembri 2009. aasta kohtuotsus komisjon vs. Iirimaa,
C‑455/08
, ei avaldata,
EU:C:2009:809
, punkt
).
Neil asjaoludel rikuvad riigisisesed õigusnormid, mis takistavad kohtul, kellele on esitatud ajutiste meetmete võtmise taotlus, selle kohta otsust tegemast seni, kuni ühelt poolt on saadud käesoleva kohtuotsuse punktis 92 nimetatud teave ning teiselt poolt ja sellest tulenevalt on taotluse esitaja tasunud kindlasummalise kohtulõivu, nii direktiivi 89/665 artikli 2 lõike 1 punkti a kui ka harta artiklit 47.
Seevastu ei ole kiire menetlemise nõue niivõrd oluline olukorras, kus õigussubjekt esitab liikmesriigi kohtule kaebuse hankija tehtud eraldi vaidlustatava otsuse tühistamiseks, võrreldes olukorraga, kus õigussubjekt esitab ennetavalt ajutiste meetmete võtmise taotluse. Seega ei ole liidu õigusega vastuolus sellised riigisisesed õigusnormid nagu Austria õigusnormid, mis panevad kohustuse esitada menetluses, kus taotletakse hankija tehtud eraldi vaidlustatava otsuse tühistamist, käesoleva kohtuotsuse punktis 92 nimetatud teave.
Seega tuleb kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 esitatud kolmandatele ja neljandatele küsimusele vastata, et direktiivi 89/665 artikli 2 lõiget 1 tuleb harta artiklit 47 arvestades tõlgendada järgmiselt:
–
sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis panevad kohtule, kellele on esitatud ajutiste meetmete võtmise taotlus, mille eesmärk on takistada hankijal sõlmida hankelepinguid, kohustuse teha enne selle taotluse läbivaatamist üksnes selleks, et arvutada välja kindlasummaline kohtulõiv – mille õigussubjekt peab tingimata tasuma, sest vastasel juhul jäetakse see taotlus just sel põhjusel rahuldamata –, kindlaks hankemenetluse liik, hankelepingu (eeldatav) maksumus ja eraldi vaidlustatavate otsuste arv ning vajaduse korral teha kindlaks teatud hankemenetluse osad, kui hankija on korraldanud väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse ja kui seda menetlust puudutava otsuse peale kaebuse esitamise ajaks ei ole lepingu sõlmimise teadet veel avaldatud;
–
sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis panevad kohtule, kellele on esitatud kaebus, millega palutakse tühistada hankija eraldi vaidlustatav otsus, kohustuse teha enne selle kaebuse läbivaatamist kindlaks hankemenetluse liik, hankelepingu (eeldatav) maksumus ja eraldi vaidlustatavate otsuste arv ning vajaduse korral teha kindlaks teatud hankemenetluse osad üksnes selleks, et arvutada välja kindlasummaline kohtulõiv, mille õigussubjekt peab tingimata tasuma, sest vastasel juhul jäetakse see taotlus just sel põhjusel rahuldamata.
Kümnendad küsimused kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21
Kümnendate küsimustega kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 soovib eelotsusetaotlused esitanud kohus sisuliselt teada, kas harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis panevad õigussubjektile, kes esitab ajutiste meetmete võtmise taotluse või kaebuse, kohustuse tasuda kindlasummaline kohtulõiv, mille suurust ei ole võimalik ette teada, kui hankija on korraldanud väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse või teataval juhul pole hilisemat lepingu sõlmimise teadet avaldanud, mistõttu ei pruugi õigussubjektidele olla teada kõnealuse hankelepingu eeldatav maksumus ega hankija poolt vastu võetud eraldi vaidlustatavate otsuste arv, mille alusel need lõivud on arvutatud.
Kõigepealt tuleb Austria valitsuse eeskujul rõhutada, et kord, kuidas arvutatakse kindlasummalisi kohtulõive, mida hankemenetluste valdkonnas ajutiste meetmete võtmise taotluse või kaebuse esitajal tuleb tasuda, on talle varem teada, kuna see tuleneb selgelt sätestatud riigihangete seaduse §-st 340, mida tuleb tõlgendada koostoimes käesoleva kohtuotsuse punktis 29 viidatud 2018. aasta kindlasummaliste lõivude määrusega.
Kui aga hankija kasutab väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetlust, ei pruugi õigussubjekt, kes on esitanud ajutiste meetmete võtmise taotluse või kaebuse, teada asjaomase hankelepingu eeldatavat maksumust ega hankija poolt juba vastu võetud eraldi vaidlustatavate otsuste arvu, mille alusel need kindlasummalised lõivud arvutatakse.
Seega võib sellel isikul olla võimatu ette näha kindlasummaliste kohtulõivude summat, mida ta peab tasuma.
Eelotsusetaotlused esitanud kohus leiab, et põhikohtuasjade asjaoludel vaidlustas EPIC 21 hankija sõlmitud raamlepingut ja 3 iga sellise raamlepingu alusel sõlmitud lepingut seetõttu, et tal oli võimatu ühelt poolt teha kindlaks, millist liiki hankemenetlust oli hankija kasutanud, ja teiselt poolt loetleda vaidlustatavaid otsuseid, mille hankija oli vastu võtnud. Kuna EPIC otsustas esitada ajutiste meetmete võtmise taotluse ja sisulise kaebuse kõigi nende otsuste peale, pidi ta eelotsusetaotlused esitanud kohtu sõnul tasuma kindlasummalist kohtulõivu summas, mis ületab üks miljon eurot.
Riigisisesed õigusnormid, mis panevad õigussubjektile kohustuse tasuda kindlasummalist kohtulõivu summas, mida ei olnud võimalik ette näha enne tema ajutiste meetmete võtmise taotluse või kaebuse esitamist, muudavad seega praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks tema õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile kasutamise ning on seega vastuolus harta artikliga 47, sealhulgas juhul, kui see summa moodustab vaid väikese osa asjaomase hankelepingu või asjaomaste hankelepingute maksumusest.
Seega tuleb kümnendatele küsimustele kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 vastata, et harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis panevad õigussubjektile, kes esitab ajutiste meetmete võtmise taotluse või kaebuse, kohustuse tasuda kindlasummaline kohtulõiv, mille suurust ei ole võimalik ette teada, kui hankija on korraldanud väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse või teataval juhul pole hilisemat lepingu sõlmimise teadet avaldanud, mistõttu ei pruugi sellele õigussubjektile olla teada kõnealuse hankelepingu eeldatav maksumus ega hankija poolt vastu võetud eraldi vaidlustatavate otsuste arv, mille alusel need lõivud on arvutatud.
Seitsmendad küsimused kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21
Seitsmendate küsimustega kohtuasjades C‑274/21 ja C‑275/21 soovib eelotsusetaotlused esitanud kohus sisuliselt teada, kas harta artiklitega 47 ja 48 on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mille kohaselt peab hankija, kes on riigihankemenetlust puudutavas vaidluses vastustaja, esitama nii ajutiste meetmete võtmise taotluse kui ka kaebuse raames kogu teabe ja dokumendid, mida temalt nõutakse, isegi kui ühelt poolt võidakse tema suhtes teha tagaseljaotsus, ja teiselt poolt võib selle teabe ning nende dokumentide esitamine viia selleni, et tema juhtkonnaliikmed ja töötajad süüstavad iseennast.
Sellega seoses tuleb sarnaselt Austria valitsusega märkida, nagu on rõhutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 53, et eelotsusetaotlustest nähtub, et käesoleval juhul tõendavad nendele küsimustele antava vastuse võimalikku asjakohasust võimalikud uurimised, mis viiakse läbi kriminaalmenetluste raames, mis on suunatud teatud juhtkonnaliikmete vastu ja puudutavad põhikohtuasjades kõne all olevate antigeenitestide ostmist.
Sealjuures rõhutab eelotsusetaotlused esitanud kohus ise, et käesolevates kohtuasjades esitatud seitsmendad küsimused on hüpoteetilised. Lisaks piirdub see kohus Austria föderaalvalitsuse liikmete suhtes alustatud kriminaalmenetluste mainimisega, tõendamata seost nende menetluste ja käesolevate kohtuasjade vahel.
Lisaks, nagu rõhutas komisjon oma kirjalikes seisukohtades, ei ole need küsimused asjakohased, kuna eelotsusetaotlused esitanud kohus ei selgita, kuidas saab enesesüüstamise keeldu kohaldada olukorras, kus hankija juhtkonnaliikmed või töötajad esitavad liikmesriigi kohtule teavet hankija käitumise kohta, ilma et
a priori
saaks neile kohaldada mis tahes kriminaalkaristust.
Lõpuks piirdub eelotsusetaotlused esitanud kohus üldise viitamisega harta artiklitele 47 ja 48 ning väitega, et Austria õigusnormid piiravad oluliselt direktiiviga 89/665 tagatud kohtuliku kaitse tõhusust, jättes samas täpsustamata, millised liidu õigusnormid võivad olla kohaldatavad põhikohtuasjades kõne all olevas olukorras ning mis muudaksid seega põhikohtuasjas need harta kaks artiklit kohaldatavaks.
Sellest järeldub, et seitsmendad küsimused on hüpoteetilised ja seetõttu vastuvõetamatud.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse riigisisene kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kaheksas koda) otsustab:

1.
Nõukogu 21. detsembri 1989. aasta direktiivi 89/665/EMÜ riiklike tarne- ja ehitustöölepingute sõlmimise läbivaatamise korra kohaldamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta (muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiiviga 2014/23/EL) artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et raamlepingu sõlmimine üheainsa ettevõtjaga vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. veebruari 2014. aasta direktiivi 2014/24/EL riigihangete kohta ja direktiivi 2004/18/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 33 lõikele 3 vastab direktiivi 89/665 (muudetud direktiiviga 2014/23) artikli 2a lõikes 2 nimetatud lepingu sõlmimisele.

2.
Direktiivi 2014/24 artikli 33 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et hankija ei või uue hankelepingu sõlmimisel tugineda raamlepingule, milles ette nähtud ehitustööde, asjade või teenuste maksimaalne maht ja/või maksumus on juba saavutatud, välja arvatud juhul, kui selle lepingu sõlmimine ei too kaasa kõnealuse raamlepingu olulist muutmist, nagu on ette nähtud selle direktiivi artikli 72 lõike 1 punktis e.

3.
Võrdväärsuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad riigihankemenetlust puudutavate ajutiste meetmete võtmise taotluste ja kaebuste jaoks ette teistsugused menetlusnormid kui need, mida kohaldatakse eelkõige tsiviilasjades.

4.
Direktiivi 89/665 (muudetud direktiiviga 2014/23) artikli 1 lõiget 1 tuleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis panevad õigussubjektile kohustuse määratleda oma ajutiste meetmete võtmise taotluses ja oma kaebuses asjaomane riigihankemenetlus ning eraldi vaidlustatav otsus, mille ta vaidlustab, kui hankija on korraldanud väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse ja lepingu sõlmimise teadet ei ole veel avaldatud.

5.
Direktiivi 89/665 (muudetud direktiiviga 2014/23) artikli 2 lõiget 1 tuleb Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 47 arvestades tõlgendada järgmiselt:
–
sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis panevad kohtule, kellele on esitatud ajutiste meetmete võtmise taotlus, mille eesmärk on takistada hankijal sõlmida hankelepinguid, kohustuse teha enne selle taotluse läbivaatamist üksnes selleks, et arvutada välja kindlasummaline kohtulõiv – mille õigussubjekt peab tingimata tasuma, sest vastasel juhul jäetakse see taotlus just sel põhjusel rahuldamata –, kindlaks hankemenetluse liik, hankelepingu (eeldatav) maksumus ja eraldi vaidlustatavate otsuste arv ning vajaduse korral teha kindlaks teatud hankemenetluse osad, kui hankija on korraldanud väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse ja kui seda menetlust puudutava otsuse peale kaebuse esitamise ajaks ei ole lepingu sõlmimise teadet veel avaldatud;
–
sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis panevad kohtule, kellele on esitatud kaebus, millega palutakse tühistada hankija eraldi vaidlustatav otsus, kohustuse teha enne selle kaebuse läbivaatamist kindlaks hankemenetluse liik, hankelepingu (eeldatav) maksumus ja eraldi vaidlustatavate otsuste arv ning vajaduse korral teha kindlaks teatud hankemenetluse osad üksnes selleks, et arvutada välja kindlasummaline kohtulõiv, mille õigussubjekt peab tingimata tasuma, sest vastasel juhul jäetakse see taotlus just sel põhjusel rahuldamata.

6.
Põhiõiguste harta artiklit 47 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis panevad õigussubjektile, kes esitab ajutiste meetmete võtmise taotluse või kaebuse, kohustuse tasuda kindlasummaline kohtulõiv, mille suurust ei ole võimalik ette teada, kui hankija on korraldanud väljakuulutamiseta läbirääkimistega hankemenetluse või teataval juhul pole hilisemat lepingu sõlmimise teadet avaldanud, mistõttu ei pruugi sellele õigussubjektile olla teada kõnealuse hankelepingu eeldatav maksumus ega hankija poolt vastu võetud eraldi vaidlustatavate otsuste arv, mille alusel need lõivud on arvutatud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.