CELEX: 62015CJ0486
Žalba
Državne potpore
Financijske mjere u korist France Télécoma
Ponuda dioničarskog zajma
Javne izjave predstavnika francuske države
Odluka kojom se potpora proglašava nespojivom sa zajedničkim tržištem
Pojam ‚potpora’
Pojam ‚gospodarska prednost’
Kriterij razumnog privatnog ulagača
Obveza obrazlaganja Općeg suda
Granice sudskog nadzora
Iskrivljavanje sporne odluke

Svojom žalbom Europska komisija zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 2. srpnja 2015., Francuska i Orange/Komisija (
T‑425/04 RENV i T‑444/04
RENV, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2015:450
), kojom je potonji poništio članak 1. Odluke Komisije 2006/621/EZ od 2. kolovoza 2004. o državnoj potpori koju je provela Francuska u korist France Télécoma (
SL 2006., L 257, str. 11
., u daljnjem tekstu: sporna odluka).
Okolnosti spora
Okolnosti spora iznesene su u točkama 1. do 98. pobijane presude. Elementi potrebni za ispitivanje ove žalbe su sljedeći:
Opće okolnosti predmeta
Društvo France Télécom (koje je postalo društvo Orange, u daljnjem tekstu: FT), operater kao i pružatelj telekomunikacijskih mreža i usluga, osnovano je 1991. kao pravna osoba javnog prava te od 31. prosinca 1996. ima status dioničkog društva. Od listopada 1997. društvo FT kotira na burzi. Udio francuske države u kapitalu društva FT 2002. iznosio je 56,45%, dok je ostatak bio podijeljen između javnosti (32,25%), samog društva (8,26%) i njegovih zaposlenika (3,04%).
U prvom tromjesečju 2002. FT je objavio svoje financijske izvještaje za 2001. Oni su prikazivali neto dug od 63,5 milijardi eura i gubitak od 8,3 milijardi eura.
Tijekom razdoblja od ožujka do lipnja 2002. agencije za kreditni rejting Moody’s i Standard & Poor’s (u daljnjem tekstu: S & P) snizile su rejting FT‑a te njegovu prognozu u negativnu. Konkretno, agencija Moody’s 24. je lipnja 2002. smanjila kratkoročni i dugoročni kreditni rejting društva FT na najniži sigurni investicijski razred. Istodobno je cijena dionica društva FT znatno pala.
U pogledu financijske situacije društva FT francuski ministar gospodarstva, financija i industrije (u daljnjem tekstu: ministar gospodarstva) izjavio je u intervjuu objavljenom 12. srpnja 2002. u dnevnim novinama
Les Échos
(u daljnjem tekstu: izjava od 12. srpnja 2002.) sljedeće:
„Mi smo većinski dioničar s 55% kapitala […]. Država će se kao dioničar ponašati kao razuman ulagač i ako [FT] naiđe na poteškoće, poduzet ćemo odgovarajuće mjere […]. Ponavljam, ako će [FT] imati financijske probleme, što danas nije slučaj, država će donijeti potrebne odluke kako bi ih se prevladalo. Ponovno širite glasine o povećanju kapitala... Ne, nipošto ne! Samo tvrdim da ćemo pravodobno poduzeti odgovarajuće mjere. Ako bude potrebno […]“
Istoga je dana agencija S & P objavila priopćenje za medije, koje glasi kako slijedi:
„FT bi mogao naići na određene poteškoće s refinanciranjem svojeg duga iz obveznica s rokom dospijeća u 2003. Ipak, navod [francuske] države podupire rejting FT‑a kao [sigurnog] ulaganja […] [F]rancuska država, koja posjeduje 55% društva [FT], jasno je navela agenciji [S & P] da će se ponašati kao razuman ulagač i da će poduzeti odgovarajuće mjere ako FT naiđe na poteškoće. Dugoročni rejting društva [FT] smanjen je na BBB- […]“
Francuska su tijela 12. rujna 2002. objavila da su prihvatila ostavku glavnog izvršnog direktora društva FT.
Društvo FT je 13. rujna 2002. objavilo svoje polugodišnje financijske izvještaje, koji su potvrdili da je njegov konsolidirani kapital 30. lipnja 2002. postao negativan u iznosu od 440 milijuna eura i da je njegov neto dug dosegnuo 69,69 milijardi eura, od čega je 48,9 milijardi eura duga iz obveznica s rokom otplate od 2003. do 2005. U skladu s tim istim polugodišnjim financijskim izvještajima promet društva FT porastao je za 10% u odnosu na isto razdoblje u poslovnoj godini 2001., dobit prije kamata, poreza i amortizacije iznosila je 6,87 milijardi eura, odnosno porasla je za 13,3% u odnosu na povijesne podatke i za 9,8% u odnosu na
pro forma
podatke, a operativna dobit iznosila je 3,18 milijardi eura, što je povećanje za 15% u odnosu na
pro forma
podatke. Dobit nakon troškova financiranja (1,75 milijardi eura), ali prije oporezivanja, udjela i manjinskih udjela, iznosila je, osim iznimnih elemenata, 718 milijuna eura u odnosu na 271 milijun eura od 30. lipnja 2001. Slobodni novčani tok od poslovanja iznosio je 3,6 milijardi eura, što je povećanje za 15% u odnosu na prvu polovicu 2001.
U priopćenju za medije o financijskoj situaciji društva FT od 13. rujna 2002. francuska su tijela izjavila sljedeće:
„Nakon iznimnih gubitaka utvrđenih u prvoj polovici godine, društvo [FT] suočilo se s teškim manjkom vlasničkog kapitala. Takva financijska situacija oslabljuje potencijal društva [FT]. [Francuska] je vlada stoga odlučna u potpunosti ispuniti svoje odgovornosti […] Uzimajući u obzir novu situaciju nastalu zbog znatnog pogoršanja u financijskim izvještajima, [glavni izvršni direktor društva FT] podnio je ostavku [francuskoj] vladi, koja ju je prihvatila. Ta će ostavka stupiti na snagu na sastanku upravnog odbora koji će se održati u […] sljedećim tjednima i na kojem će biti predstavljen novi glavni direktor […] Novi glavni direktor upravnom će odboru što prije predložiti plan oporavka financijskih izvještaja, koji će omogućiti smanjenje duga društva [FT] i ponovnu uspostavu njegove financijske strukture, čime će se istodobno zadržati njegove strateške prednosti. [Francuska] država podržat će društvo [FT] u provedbi tog plana te će pridonijeti znatnom jačanju vlasničkog kapitala društva [FT], prema rasporedu i pravilima koja će se odrediti s obzirom na tržišne uvjete. Do tada će [francuska] država, ako bude potrebno, poduzeti mjere uz koje će društvo [FT] moći izbjeći svaki financijski problem.“
Taj isti dan agencija Moody’s promijenila je prognozu duga društva FT s negativne na stabilnu u priopćenju za medije, u kojem je, među ostalim, bilo navedeno:
„Povjerenje agencije Moody’s povećalo se zbog izjave [francuske] vlade kojom je još jednom potvrdila svoju snažnu podršku društvu [FT]. Iako je agencija Moody’s i dalje zabrinuta u pogledu ukupne razine financijskog rizika i, konkretnije, u pogledu slabe likvidnosti društva [FT], ima više povjerenja zbog činjenice da će francuska vlada [podržati društvo FT] ako [ono] naiđe na poteškoće u otplati duga.“
Novi glavni izvršni direktor društva FT imenovan je 2. listopada 2002. Priopćenje za medije u kojem je objavljeno to imenovanje glasilo je kako slijedi:
„Na prijedlog [u]pravnog odbora društva [FT] Vijeće ministara odlučilo je imenovati [novog glavnog izvršnog direktora društva FT] […] U tu svrhu novi će glavni direktor odmah započeti procjenu stanja društva [FT] čiji će se rezultati dostaviti upravnom odboru u sljedećim tjednima i na kojoj će se temeljiti plan financijskog oporavka i strateškog razvoja, koji će omogućiti smanjenje duga društva [FT] i istodobno ojačati njegove prednosti. U tim će okolnostima [novi glavni izvršni direktor društva FT] imati podršku države kao dioničara, koja je odlučna u tome da ispuni sve svoje odgovornosti. [Francuska] država pružit će potporu provedbi mjera oporavka te će pridonijeti jačanju vlasničkog kapitala društva [FT] prema pravilima koja će se odrediti u bliskoj suradnji s glavnim direktorom društva [FT] i upravnim odborom. Kao što je već navela, [francuska] država do tada će, ako bude potrebno, poduzeti mjere uz koje će društvo [FT] moći izbjeći svaki financijski problem.“
Francuska su tijela 19. studenoga 2002. Komisiji Europskih zajednica priopćila „obavijest“ u kojoj su, s jedne strane, opisala financijsku situaciju društva FT istodobno ističući činjenicu da je „njegova operativna učinkovitost izvrsna“ i, s druge strane, iskazala svoju namjeru sudjelovanja u dokapitalizaciji društva FT pod tržišnim uvjetima, pri čemu su objasnila načine na koje će doprinijeti planu oporavka društva FT. U toj su obavijesti francuska tijela, među ostalim, pojasnila sljedeće:
„Kako bi društvu [FT] omogućila potreban manevarski prostor za pristup tržištu u najboljim uvjetima i u najprikladnijem trenutku, [francuska] država spremna je izvršiti prijevremeno povećanje kapitala u obliku dioničarskog zajma koji će se pretvoriti u kapital prilikom izdavanja novih vrijednosnih papira. Iznos tog zajma odgovarat će upisu svih dionica ili dijela dionica [francuske] države u budućem povećanju kapitala te će moći iznositi do 9 [milijardi eura]. Taj će zajam biti privremen, a njegova pretvorba u vrijednosne papire bit će obvezna. Provodit će se u skladu s potrebama društva [FT]. Osim toga, otplaćivat će se u skladu s trenutačno važećim tržišnim uvjetima, a kamate će se upisati u kapital.
Za provedbu svojeg sudjelovanja u planu oporavka društva [FT] [francuska] država namjerava upotrijebiti ERAP, javnu ustanovu [francuske] države koja obavlja industrijsku i komercijalnu trgovinsku djelatnost, koja će društvu [FT] odobriti dioničarski zajam te postati važan dioničar društva [FT] jednom kad se taj zajam pretvori u kapital. Budući da će ta javna ustanova javno sudjelovati u društvu [FT] svojom aktivom, u pasivi će imati dug iz obveznica. Taj odabir ustanove ERAP odražava volju [francuske] države da jasno utvrdi odobreni financijski izdatak izdvajajući ga u namjensku strukturu.“
Na sastanku upravnog odbora društva FT 4. prosinca 2002. novi direktori društva FT predstavili su akcijski plan naslovljen ‚Ambition France Télécom 2005’ (u daljnjem tekstu: plan Ambition 2005), čiji je cilj u biti ponovno dovesti u ravnotežu bilancu poduzetnika povećanjem vlasničkog kapitala u iznosu od 15 milijardi eura.
Predstavljanje plana Ambition 2005 popratilo je priopćenje za medije ministra gospodarstva od 4. prosinca 2002. (u daljnjem tekstu: obavijest od 4. prosinca 2002.), koje glasi kako slijedi:
„[M]inistar [g]ospodarstva […] potvrđuje podršku [francuske] države akcijskom planu koji je upravni odbor društva [FT] odobrio 4. prosinca [2002.]. 1) Grupa [FT] čini koherentnu gospodarsku skupinu s izvanrednim dostignućima. Ipak, društvo [FT] danas se mora suočiti s neuravnoteženom financijskom strukturom, potrebama za vlasničkim kapitalom i refinanciranjem u srednjoročnom razdoblju. Ta je situacija posljedica prijašnjih neuspjelih ulaganja, koja su bila loše vođena i provedena na vrhuncu financijskog ‚sloma’, te, općenito, preokreta na tržištu. Tu je situaciju pogoršalo to što društvo [FT] svoj razvoj nije moglo financirati drukčije nego zaduživanjem. 2) [Francuska] država, većinski dioničar, zahtijevala je od novih direktora da ponovno uspostave financijsku ravnotežu društva [FT] i pri tome zadrže cjelovitost grupe […] 3) S obzirom na akcijski plan koji su sastavili direktori i mogućnosti za povrat ulaganja, [francuska] država sudjelovat će u povećanju vlasničkog kapitala od 15 milijardi eura razmjerno svojem udjelu u kapitalu, odnosno ulaganjem od 9 milijardi eura. [Francuska] država kao dioničar tako namjerava djelovati kao razuman ulagač. Na društvu [FT] je da odredi pravila i točan raspored povećanja svojeg vlasničkog kapitala. [Francuska] vlada želi da se ta aktivnost odvija uzimajući u obzir što je više moguće položaj pojedinačnih dioničara i dioničara zaposlenika društva [FT]. Da bi društvu [FT] omogućila da započne tržišnu aktivnost u najprikladnijem trenutku, [francuska] država spremna je prijevremeno sudjelovati u povećanju vlasničkog kapitala putem privremenog dioničarskog zajma, koji se otplaćuje po tržišnim uvjetima, a koji je stavila na raspolaganje društvu [FT]. 4) Cjelokupni udio [francuske] države u društvu [FT] prenijet će se na ERAP […]. On će se zadužiti na financijskim tržištima kako bi financirao udio [francuske] države u povećanju vlasničkog kapitala društva [FT].“
Društvo FT pokrenulo je 11. i 12. prosinca 2002. dva uzastopna izdavanja obveznica u ukupnom iznosu od 2,9 milijardi eura.
ERAP je 20. prosinca 2002. društvu FT dostavio parafiran i potpisan nacrt ugovora o dioničarskom zajmu (u daljnjem tekstu: ponuda dioničarskog zajma). FT nije potpisao taj nacrt ugovora te ponuda dioničarskog zajma nikad nije provedena.
Društvo FT podiglo je 15. siječnja 2003. zajam u obliku obveznica u ukupnom iznosu od 5,5 milijardi eura. Te obveznice nisu bile osigurane državnim jamstvom ili državnom garancijom.
Društvo FT obnovilo je 10. veljače 2003. dio sindiciranog kredita kojemu se bližio rok dospijeća u visini od 15 milijardi eura.
Postupak jačanja vlasničkog kapitala predviđen planom Ambition 2005 započet je 4. ožujka 2003. FT je 24. ožujka 2003. povećao vlasnički kapital za 15 milijardi. Francuska država u toj je transakciji sudjelovala iznosom od 9 milijardi eura razmjerno svojem udjelu u kapitalu društva FT. Iznos od 6 milijardi eura osigurao je sindikat banaka koji se sastoji od 21 banke. Ta je aktivnost završila 11. travnja 2003.
Društvo FT završilo je poslovnu godinu 2002. s gubitkom od oko 21 milijardu eura i neto financijskim dugom od oko 68 milijardi eura. Financijski izvještaji za poslovnu godinu 2002., koje je društvo FT objavilo 5. ožujka 2003., prikazivali su porast prometa za 8,4%, poslovne dobiti prije kamata, poreza i amortizacije za 21,1% i poslovne dobiti za 30,9%. Francuska država je 14. travnja 2003. bila vlasnik 58,9% kapitala društva FT, od čega 28,6% posredstvom ERAP‑a.
Upravni postupak i sporna odluka
Francuska Republika prijavila je Komisiji 4. prosinca 2002. financijske mjere predviđene planom Ambition 2005, uključujući ponudu dioničarskog zajma, na temelju članka 88. stavka 3. UEZ‑a i članka 2. Uredbe Vijeća (EZ) br. 659/1999 od 22. ožujka 1999. o utvrđivanju detaljnih pravila primjene članka [88. UEZ‑a] (
SL 1999., L 83, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 8., svezak 4., str. 16.).
Dva društva osnovana u skladu s francuskim pravom, Bouygues SA i Bouygues Télécom SA (u daljnjem tekstu, zajedno nazvana: društva Bouygues), od kojih potonje društvo djeluje na francuskom tržištu mobilne telefonije, 22. siječnja 2003. su Komisiji podnijela pritužbu u pogledu određenih potpora koje je francuska država navodno odobrila društvu FT u okviru njegova refinanciranja. Konkretnije, ta se pritužba odnosila, s jedne strane, na obavijest o ulaganju francuske države u iznosu od 9 milijardi eura i, s druge strane, na izjave od 12. srpnja, 13. rujna i 2. listopada 2002. (u daljnjem tekstu: izjave od srpnja 2002. nadalje).
Komisija je dopisom od 31. siječnja 2003. obavijestila Francusku Republiku o svojoj odluci o pokretanju formalnog istražnog postupka predviđenog člankom 88. stavkom 2. UEZ‑a u pogledu osobito financijskih mjera koje je francuska država poduzela u korist društva FT (u daljnjem tekstu: odluka o pokretanju postupka) (
SL 2003., C 57, str. 5
.). Komisija je u njoj pozvala zainteresirane stranke da podnesu svoja očitovanja o predmetnim mjerama.
Komisija je 3. kolovoza 2004. francuskim tijelima dostavila spornu odluku.
U uvodnoj izjavi 185. navedene odluke, koja je sadržana u njezinoj glavi 6., naslovljenoj „Predmet ove odluke“, Komisija je osobito navela da se prijavljene mjere ne mogu analizirati „a da se ne uzmu u obzir izjave [francuske] vlade od srpnja do prosinca 2002.“. Naime, u njima su francuska tijela izrazila volju da poduzmu odgovarajuće mjere kako bi se riješile financijske poteškoće društva FT. Ponuda dioničarskog zajma bila je ostvarenje njihovih ranije izraženih namjera.
U uvodnoj izjavi 186. sporne odluke Komisija je navela sljedeće:
„U ovom slučaju Komisija utvrđuje da je mjerama od prosinca 2002., koje su bile predmet prijave, prethodilo nekoliko izjava i mjera francuskih tijela od srpnja [2002.]. S jedne strane, te izjave i mjere omogućuju bolje razumijevanje razloga i dosega mjera od prosinca [2002.]. S druge strane, te su prethodne izjave i mjere zasigurno utjecale na predodžbu tržištâ i gospodarskih subjekata o položaju društva FT u prosincu [2002.]. Budući da je na samo ponašanje gospodarskih subjekata utjecalo ponašanje države, ono ne predstavlja objektivno mjerilo za ocjenu ponašanja države. Te se prethodne intervencije stoga trebaju uzeti u obzir prilikom analize toga sadržavaju li mjere od prosinca [2002.] elemente potpore.“
U uvodnoj izjavi 187. sporne odluke Komisija je istaknula da je zapravo moguće analizirati uzastopne izjave i mjere francuskih tijela od srpnja 2002. nadalje kao „cjelinu koja je ostvarena mjerama od prosinca [2002.]“.
Nadalje, u uvodnim izjavama 188. do 191. sporne odluke Komisija je navela sljedeće:
„(188)
Analiza ovog slučaja na prvi pogled pokazuje vremensko odstupanje između prednosti za poduzetnika, koje su bile osobito velike u srpnju [2002.], i potencijalne upotrebe državnih sredstava, koja se čini jasnije utvrđena u prosincu [2002.]. Naime, izjave ministra gospodarstva […] mogle bi se kvalificirati kao potpora jer su takve izjave jasno utjecale na tržišta i dale prednost društvu [FT]. Ipak, neće biti lako bez ikakve sumnje odrediti je li izjava [od 12.] srpnja 2002. mogla barem potencijalno dovesti do upotrebe državnih sredstava. […]
(189)
Ipak, Komisija u ovom slučaju ne raspolaže dostatnim elementima da bi nepobitno dokazala postojanje potpore na temelju te inovativne teze. Suprotno tomu, smatra da može utvrditi postojanje elemenata potpore pomoću tradicionalnijeg pristupa koji polazi od mjera od prosinca [2002.] koje su bile predmet prijave.
(190)
S jedne je strane, naime, jasno je da je u prosincu [2002.] postojala upotreba državnih sredstava. S druge je strane također očito da je u prosincu [2002.] postojala prednost za društvo [FT], uzme li se u obzir utjecaj prethodnih izjava i mjera na tržišta.
(191)
U tom pogledu, „načelo privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu“ ne može poslužiti kao opravdanje te intervencije iz prosinca [2002.] kao što navode francuska tijela jer su na ponašanja gospodarskih subjekata u prosincu jasno utjecala prethodna djelovanja i izjave vlade od srpnja [2002.]. Iako može postojati sumnja da je izjava [od 12.] srpnja [2002.] bila dovoljno konkretna da bi sama po sebi činila potporu, gotovo nema sumnje da je takva izjava bila više nego dovoljna da iskrivi predodžbu tržištâ i [utječe na] kasnije ponašanje gospodarskih subjekata. Ako je to slučaj, to se ponašanje gospodarskih subjekata ne može smatrati neutralnim kriterijem usporedbe za iduću ocjenu ponašanja [francuske] države. Stoga se pretpostavka koja se temelji na ‚načelu privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu’ ne može poduprijeti stanjem na tržištu kakvo je bilo u prosincu [2002.], nego se logično treba temeljiti na stanju na tržištu na koje nisu utjecale prethodne izjave.“
Nakon što je utvrdila da tako dodijeljena prednost društvu FT narušava ili prijeti narušavanjem tržišnog natjecanja te može utjecati na trgovinu između država članica (uvodne izjave 198. do 201. sporne odluke), Komisija je u glavi 8. sporne odluke, naslovljenoj „Načelo razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu“, ispitala je li se navedeno načelo poštovalo s obzirom na sve izjave francuskih tijela tijekom mjeseci koji su prethodili ponudi dioničarskog zajma (uvodne izjave 203. do 230. sporne odluke). Naime, sadržaj tih izjava i njihov učinak na tržište pokazali su da je francuska država odlučila podržati društvo FT od srpnja 2002. (uvodna izjava 203. sporne odluke).
Oslanjajući se, među ostalim, na izvještaj od 28. travnja 2004., koji je pokazivao neuobičajeno i nezanemarivo povećanje vrijednosti dionica i obveznica društva FT nakon izjave od 12. srpnja 2002., na priopćenje za medije agencije S & P od istog dana kao i na izvještaj banke Deutsche Bank od 22. srpnja 2002., Komisija je zaključila da je „izjave [francuskih tijela] tržište smatralo strategijom vjerodostojne obveze [francuske] države da podrži društvo FT“ (uvodne izjave 220. i 221. sporne odluke).
Komisija je u uvodnoj izjavi 222. sporne odluke dodala da su te izjave imale velik utjecaj na tržište. Naime, pridonijele su vraćanju povjerenja na financijskim tržištima te su bile odlučujuće za zadržavanje rejtinga društva FT u investicijskom razredu. Smanjenjem rejtinga društva FT ponuda dioničarskog zajma postala bi manje vjerojatna i zasigurno mnogo skuplja.
Prema mišljenju Komisije, „[č]injenica da mjere prijavljene u prosincu [2002.], promatrane odvojeno, mogu stvoriti dojam sasvim razumnih aktivnosti ne mijenja činjenicu da su na ponašanje gospodarskih subjekata u prosincu jasno utjecala prethodna djelovanja i izjave [francuske] države, osobito one od srpnja 2002. nadalje, koje su upućivale na namjeru [francuske] države da umanji financijske probleme [društva FT]“ (uvodna izjava 225. sporne odluke). U tom je smislu odluka francuskih tijela o prijevremenoj dokapitalizaciji društva FT dodjelom kreditne linije predstavljala ostvarenje njihovih izjava (uvodna izjava 226. sporne odluke).
Prema mišljenju Komisije, nije odlučujuće to što je aktivnost dokapitalizacije društva FT, provedena u travnju 2003., bila uspješna i što ponuda dioničarskog zajma nikad nije bila izvršena. U okviru primjene kriterija razumnog privatnog ulagača, valja se, naime, osloniti na elemente kojima ulagač raspolaže u trenutku donošenja odluke o ulaganju. Osim toga, s obzirom na to da su izjave francuskih tijela utjecale na tržište i ponašanje gospodarskih subjekata, Komisija se nije „mogla osloniti na ponašanje drugih gospodarskih subjekata u ocjeni ponašanja države i tako primijeniti kriterij istodobnosti“. Prema mišljenju Komisije, „naime, izjave [francuske] države, dane u srpnju i potom ponovljene, da će poduzeti ono što je potrebno da društvu [FT] omogući rješavanje financijskih problema, iskrivljuju provjeru istodobnosti jer se ne može smatrati da su privatni ulagači donijeli odluku samo na temelju položaja društva [FT], i to neovisno o tome predstavljaju li te izjave državnu potporu“. Primjena kriterija razumnog privatnog ulagača nije se mogla poduprijeti stanjem na tržištu u prosincu 2002., nego se logično trebala temeljiti „na stanju na tržištu na koje nisu utjecale prethodne izjave i intervencije“ (uvodna izjava 227. sporne odluke).
Međutim, „čini se“ da predmetne odluke o ulaganju, ako ih se ispita u okviru situacije prije srpnja 2002., ne poštuju navedeno načelo (uvodna izjava 228. sporne odluke). U tom se trenutku društvo FT nalazilo u teškim gospodarskim okolnostima te je izgubilo povjerenje tržištâ, a francuska tijela još nisu poduzela nikakve mjere u svrhu poboljšanja upravljanja društvom FT i njegovih rezultata, niti su zahtijevala opsežnu reviziju, niti imenovala novi tim direktora, niti pripremila plan za oporavak poduzetnika. U tim okolnostima nije „vjerojatno da bi privatni ulagač, od srpnja 2002. nadalje, davao izjave [slične] onima francuske vlade, koje bi, s čisto gospodarskog gledišta, mogle ozbiljno ugroziti njegovu vjerodostojnost i ugled te ga, s pravnog gledišta, čak obvezati da otada u svakom slučaju financijski podržava društvo [FT]“. Na taj bi način takav ulagač sam i bez ikakve naknade preuzeo značajan rizik u pogledu društva FT. Međutim, čak ni referentni dioničar, s istim informacijama kojima su tada raspolagala francuska tijela, ne bi dao izjavu o podršci društvu FT u srpnju 2002. a da prethodno nije proveo opsežnu reviziju njegove financijske situacije i mjera oporavka koje su potrebne da bi se mogli ocijeniti doseg rizika i mogućnosti povrata koje takvo postupanje podrazumijeva. U svakom slučaju, takvom bi referentnom dioničaru bilo potrebno sudjelovanje financijskih tržišta kako bi poboljšao položaj društva FT. Međutim, „tada se nije činilo da [su navedena tržišta] spremna uložiti u društvo FT ili mu odobriti kredit“ (uvodna izjava 229. sporne odluke).
Tako je, prema mišljenju Komisije, „[m]alo vjerojatno da bi razumni privatni ulagač koji je u istom položaju kao francuska država dao izjavu o podršci društvu FT u srpnju 2002., s obzirom na imovinsko stanje društva FT i nedostatak dostupnih jasnih i potpunih informacija u tom pogledu“. Još je manje vjerojatno da bi razuman privatni ulagač „dodijelio dioničarski zajam i pri tome sam preuzeo značajan financijski rizik“ (uvodna izjava 229. sporne odluke).
Komisija je iz svega prethodnoga zaključila da „[kriterij] razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu nije bio ispunjen“ i da, „[s]lijedom toga, prednost koja je društvu FT dodijeljena [ponudom] dioničarskog zajma, ispitana s obzirom na prethodne izjave i intervencije francuskih tijela, predstavlja državnu potporu, iako je opseg te prednosti [bilo] teško izračunati“ (uvodna izjava 230. sporne odluke).
Članak 1. te odluke predviđa da „[d]ioničarski zajam, koji je [Francuska Republika] u prosincu 2002. dodijelila društvu [FT] u obliku kreditne linije od 9 milijardi eura, u okviru izjava […] [danih] od srpnja 2002. nadalje predstavlja državnu potporu koja nije spojiva sa zajedničkim tržištem“.
Raniji sudski postupci
Zahtjevima podnesenima tajništvu Općeg suda 13. listopada 2004. (predmet T‑425/04), 5. studenoga 2004. (predmet T‑444/04) i 9. studenoga 2004. (predmet T‑450/04), Francuska Republika, društvo FT i društva Bouygues podnijeli su tužbu za cjelokupno poništenje sporne odluke. Zahtjevom podnesenim tajništvu Općeg suda 12. studenoga 2004. (predmet T‑456/04) Francusko udruženje operatera telekomunikacijskih mreža i usluga (AFORS Télécom) podnijelo je tužbu za poništenje članka 2. te odluke.
Presudom od 21. svibnja 2010., Francuska/Komisija (
T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 i T‑456/04
,
EU:T:2010:216
), Opći sud je, s jedne strane, poništio članak 1. sporne odluke i, s druge strane, utvrdio da se obustavlja postupak o zahtjevima za poništenje članka 2. te odluke.
Opći sud je osobito u točki 298. te presude smatrao da Komisija nije dokazala da obavijest od 4. prosinca 2002. obuhvaća prijenos državnih sredstava.
Osim toga, što se tiče ponude dioničarskog zajma, Opći sud je u točki 299. navedene presude smatrao da, s obzirom na to da Komisija nije u dovoljnoj mjeri utvrdila prednost koja proizlazi iz te ponude, on
a fortiori
ne može utvrditi postojanje prijenosa sredstava koji je povezan s tom prednošću.
Zahtjevima podnesenima tajništvu Suda 4. odnosno 3. kolovoza 2010. društva Bouygues (predmet C‑399/10 P) i Komisija (predmet C‑401/10 P) podnijeli su žalbu protiv presude od 21. svibnja 2010., Francuska/Komisija (
T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 i T‑456/04
,
EU:T:2010:216
).
Sud je presudom od 19. ožujka 2013., Bouygues i Bouygues Télécom/Komisija i dr. i Komisija/Francuska i dr. (C‑399/10 P i C‑401/10 P, u daljnjem tekstu: presuda Bouygues,
EU:C:2013:175
), ukinuo presudu od 21. svibnja 2010., Francuska/Komisija (
T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 i T‑456/04
,
EU:T:2010:216
), vratio predmete T‑425/04, T‑444/04 i T‑450/04 Općem sudu kako bi odlučio o istaknutim tužbenim razlozima i zahtjevima koji su mu podneseni, a o kojima još nije donio odluku te je odgodio odluku o troškovima.
U tom pogledu, Sud je u točki 76. presude Bouygues najprije utvrdio da Komisija u spornoj odluci nije zauzela stajalište o argumentu koji je društvo Bouygues navelo u svojoj pritužbi od 22. siječnja 2003. prema kojem izjave od srpnja 2002. nadalje same po sebi predstavljaju državne potpore. On je, među ostalim, u točkama 73. od 75. te presude istaknuo da su te izjave uzete u obzir samo zato što su objektivno relevantne za ocjenu ponude dioničarskog zajma te da ih je Komisija stoga ispitala samo u dijelu u kojem su činile okvir utvrđene potpore.
Stoga je Sud u točki 77. presude Bouygues naveo da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 128. i 131. presude od 21. svibnja 2010., Francuska/Komisija (
T‑425/04, T‑444/04, T‑450/04 i T‑456/04
,
EU:T:2010:216
), presudio da članak 1. pobijane odluke obuhvaća odbijanje Komisije da izjave od srpnja 2002. nadalje kvalificira kao državne potpore. Naime, to što Komisija nakon pritužbe društava Bouygues nije zauzela stajalište u pogledu kvalifikacije tih izjava kao takvih kao državnih potpora ne može se usporediti s odlukom kojom se odbijaju zahtjevi tih podnositelja pritužbe.
Zatim je Sud u točkama 103. i 104. presude Bouygues presudio da se, s obzirom na to da državne intervencije imaju različite oblike i da se trebaju analizirati ovisno o njihovim učincima, ne može isključiti da nekoliko uzastopnih državnih intervencija, za potrebe primjene članka 107. stavka 1. UFEU‑a treba smatrati jednom intervencijom. To može osobito biti slučaj kad među tim uzastopnim intervencijama, u pogledu njihove kronologije, svrhe i položaja poduzetnika u trenutku tih intervencija, postoje toliko uske veze da ih je nemoguće razdvojiti.
Sud je iz toga u točki 105. presude Bouygues zaključio da je Opći sud, time što je smatrao da treba utvrditi smanjenje državnog proračuna ili dovoljno konkretan gospodarski rizik od opterećenja tog proračuna, koji je usko povezan i usklađen s posebnom prednošću koja proizlazi iz obavijesti od 4. prosinca 2002. ili iz ponude dioničarskog zajma, ili je tom prednošću nadoknađen, počinio pogrešku koja se tiče prava jer je primijenio kriterij koji od samog početka isključuje da se te državne intervencije mogu smatrati jednom intervencijom, s obzirom na povezanost između njih i na njihove učinke.
Konačno, Sud je smatrao da raspolaže potrebnim elementima da konačno odluči, s jedne strane, o zahtjevu za poništenje članka 1. sporne odluke, s obzirom na to da je Komisija u predmetu T‑450/04 odbila kvalificirati izjave od srpnja 2002. nadalje kao državne potpore i, s druge strane, o drugom dijelu drugog tužbenog razloga i trećem tužbenom razlogu koje su Francuska Republika i društvo FT istaknuli u prilog svojim tužbama u predmetima T‑425/04 i T‑444/04, u dijelu u kojem su taj dio i taj tužbeni razlog bili usmjereni protiv utvrđenja iz pobijane odluke o postojanju prednosti koju je francuska država dala društvu FT.
Što se tiče prvog dijela, Sud je u točki 118. presude Bouygues smatrao da su tužbeni razlozi u predmetu T‑450/04 koji se odnose na poništenje članka 1. pobijane odluke bespredmetni jer je Komisija odbila kvalificirati izjave od srpnja 2002. nadalje kao državne potpore.
Što se tiče drugog dijela, Sud je u točkama 129. do 131. presude Bouygues iz određenih odlomaka uvodnih izjava 194. i 196. sporne odluke zaključio da je Komisija smatrala da su obavijest od 4. prosinca 2002. i ponuda dioničarskog zajma, promatrane zajedno, dale prednost koja podrazumijeva upotrebu državnih sredstava u smislu članka 107. stavka 1. UFEU‑a i da je ta institucija pravilno zajedno ispitala te dvije mjere s obzirom na to da je bilo očito da se prva ne može odvojiti od druge.
Suprotno tomu, Sud je u točkama 140. i 141. presude Bouygues utvrdio da stanje postupka nije dopuštalo da se o sporu odluči u pogledu drugog i trećeg tužbenog razloga koje su istaknuli Francuska Republika i društvo FT jer su ti tužbeni razlozi bili usmjereni protiv Komisijine primjene kriterija razumnog privatnog ulagača.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Nakon donošenja presude Bouygues predmeti T‑425/04 RENV, T‑444/04 RENV i T‑450/04 RENV dodijeljeni su šestom proširenom vijeću Općeg suda.
FT je dopisom od 22. srpnja 2013. obavijestio Opći sud da je 1. srpnja 2013. promijenio tvrtku i postao društvo Orange.
Rješenjem predsjednika šestog proširenog vijeća Općeg suda od 27. lipnja 2014., s jedne strane, društva Bouygues izbrisana su iz predmeta T‑444/04 RENV kao intervenijenti koji podupiru Komisijine zahtjeve i, s druge strane, predmet T‑450/04 RENV izbrisan je iz upisnika Općeg suda jer su ta društva povukla svoju intervenciju i tužbu.
Rješenjem predsjednika šestog proširenog vijeća Općeg suda od 15. srpnja 2014. predmeti T‑425/04 RENV i T‑444/04 RENV spojeni su u svrhu usmenog postupka te presude.
Francuska Republika, koju je podupirala Savezna Republika Njemačka, u predmetu T‑425/04 RENV, i Orange, u predmetu T‑444/04 RENV, su od Općeg suda zahtijevali da poništi spornu odluku i naloži Komisiji snošenje troškova.
U tim je predmetima Komisija od Općeg suda zahtijevala da odbije tužbe kao neosnovane i naloži Francuskoj Republici i Orangeu snošenje troškova. Komisija je na raspravi od 24. rujna 2014. također zahtijevala odbacivanje tužbe u predmetu T‑444/04 RENV kao nedopuštene.
Opći sud je pobijanom presudom najprije odbio prigovor nedopuštenosti koji je Komisija istaknula u predmetu T‑444/04 RENV jer je Orange i dalje imao postojeći i stvaran interes za poništenje članka 1. sporne odluke.
Zatim je ispitao zahtjev za poništenje članka 1. sporne odluke. U okviru tog ispitivanja Opći sud je, s jedne strane, odbio prve tužbene zahtjeve obiju tužbi, koji su se temeljili na bitnim povredama postupka i pravâ obrane. S druge strane, on je zajedno ispitao i prihvatio druge i treće tužbene razloge obiju tužbi, koji su se temeljili na pogreškama koje se tiču prava i na očitim pogreškama u ocjeni u pogledu primjene kriterija razumnog privatnog ulagača. Stoga je poništio navedeni članak 1.
Opći sud je u tim okolnostima odlučio obustaviti postupak o zahtjevu Francuske Republike i društva Orange za poništenje članka 2. sporne odluke.
Konačno, Opći sud je, s obzirom na ta razmatranja, Komisiji naložio snošenje vlastitih troškova kao i osam desetina troškova Francuske Republike i društva Orange.
Zahtjevi stranaka
Kao glavno, Komisija od Suda zahtijeva da:
—
ukine pobijanu presudu dijelu u kojem je njome poništen članak 1. sporne odluke i Komisiji naloženo snošenje vlastitih troškova kao i osam desetina troškova Francuske Republike i društva Orange u predmetima T‑425/04 i T‑444/04;
—
odbije tužbe Francuske Republike i društva Orange u predmetima T‑425/04 i T‑444/04, i
—
naloži Francuskoj Republici i društvu Orange snošenje troškova.
Podredno, ta institucija od Suda zahtijeva da vrati predmete T‑425/04 i T‑444/04 Općem sudu na ponovno odlučivanje te odgodi odluku o troškovima.
Orange i Francuska Republika, kao glavno, zahtijevaju od Suda da odbije žalbu i naloži Komisiji snošenje troškova.
Podredno, ako Sud ukine pobijanu presudu, Francuska Republika zahtijeva vraćanje predmeta T‑425/04 RENV Općem sudu na ponovno odlučivanje o prvom dijelu drugog tužbenog razloga te o trećem i četvrtom tužbenom razlogu.
Podredno tome, ta država članica od Suda zahtijeva da prihvati navedene dijelove i tužbene razloge i naloži Komisiji snošenje troškova.
O žalbi
U prilog svojoj žalbi Komisija ističe četiri žalbena razloga od kojih se prvi temelji na povredi obveze obrazlaganja, drugi na sedam različitih povreda članka 107. stavka 1. UFEU‑a, treći na prekoračenju granica sudskog nadzora i četvrti na pogrešnom tumačenju, odnosno iskrivljavanju sporne odluke.
Orange osporava dopuštenost prvog i drugog žalbenog razloga.
Dopuštenost prvog i drugog žalbenog razloga
Argumentacija društva Orange
Orange ističe da su, u skladu s člankom 1. sporne odluke, s jedne strane, jedine intervencije francuske države koje se mogu smatrati jednom intervencijom kvalificiranom kao državna potpora obavijest od 4. prosinca 2002. i ponuda dioničarskog zajma i, s druge strane, da su izjave od srpnja 2002. nadalje uzete u obzir samo kao element konteksta. Takva je također bila Komisijina argumentacija tijekom različitih postupaka pred Općim sudom i Sudom.
Osobito, kao što to uostalom proizlazi iz točke 259. pobijane presude, čak i kad je Opći sud Komisiju izričito i posebno ispitao o tome, ona nikada nije potvrdila da su izjave od srpnja 2002. nadalje, poput obavijesti od 4. prosinca 2002. i ponude dioničarskog zajma, bile sastavni elementi jedne intervencije kvalificirane kao državne potpore.
U tim okolnostima Orange smatra da prvi i drugi žalbeni razlog treba proglasiti nedopuštenima s obzirom na to da je Komisija u njima navela nove argumente kojima Općem sudu stavlja na teret da nije odlučio o tome trebaju li navedene izjave biti obuhvaćene jednom intervencijom.
Ocjena Suda
Dovoljno je istaknuti da je, kao što to proizlazi kako iz očitovanja francuske vlade tako i iz točke 255. pobijane presude, Komisija pred Općim sudom navela da izjave od srpnja 2002. nadalje trebaju biti obuhvaćene jednom intervencijom u korist društva FT i da je Opći sud na to izričito odgovorio u točkama 256. do 261. navedene presude.
U tim okolnostima treba odbaciti prigovor nedopuštenosti društva Orange, koji se temelji na tome da je navedena argumentacija nova u okviru žalbe.
Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na povredi obveze obrazlaganja
Argumentacija Komisije
Komisija najprije ističe da Opći sud nije uzeo u obzir načela ustanovljena u presudi Bouygues, zatim da nije dostatno odgovorio na argumente koje je ona navela u okviru postupka ponovnog odlučivanja i, konačno, da njegovo rasuđivanje sadržava proturječnosti.
Naime, kad je Opći sud u točkama 185. do 196. pobijane presude naveo sudsku praksu koju smatra relevantnom u odnosu na kriterij razumnog privatnog ulagača, nije spomenuo presudu Bouygues te se stoga nije zapitao pojašnjava li ta presuda doseg tog kriterija.
Komisija zatim dodaje da je u svojim očitovanjima nakon postupka ponovnog odlučivanja objasnila zašto su izjave od srpnja 2002. nadalje objektivno dio konteksta ispitivanja ponude dioničarskog zajma i s njome su kronološki, ekonomski i funkcionalno vezane tako da zajedno s tom ponudom čine jednu intervenciju. Međutim, iako je Opći sud u točkama 255. do 258. pobijane presude ispitao određene aspekte pojma jedne intervencije, ograničio se na semantička pitanja kako bi izbjegao stvarno ispitivanje Komisijine argumentacije.
Konačno, Komisija smatra da je Opći sud, s jedne strane, u točkama 219. i 222. pobijane presude proturječno tvrdio da se, u svrhu utvrđivanja je li francuska država postupala kao razumni ulagač u tržišnom gospodarstvu, bilo potrebno postaviti u kontekst prosinca 2002. tijekom kojeg su donesene mjere financijske potpore i tako iz njega isključiti izjave od srpnja 2002. nadalje i time što je, s druge strane, u točkama 227. i 228. te presude proturječno tvrdio da je Komisija, u svrhu procjene gospodarske isplativosti ponašanja francuske države, mogla uzeti u obzir sve elemente koji su određivali taj okvir, uključujući takve izjave.
Ocjena Suda
Valja podsjetiti da obveza obrazlaganja propisana člankom 296. UFEU‑a predstavlja bitnu procesnu pretpostavku koja se mora razlikovati od pitanja osnovanosti obrazloženja, koje se odnosi na materijalnu zakonitost spornog akta (presuda od 29. rujna 2011., Elf Aquitaine/Komisija,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
, t.
146.
i navedena sudska praksa).
U skladu s ustaljenom sudskom praskom, obveza obrazlaganja presuda, koju Opći sud ima na temelju članka 36. i članka 53. stavka 1. Statuta Suda Europske unije, njemu ne nalaže da pruži obrazloženje kojim bi se, iscrpno i pojedinačno, osvrnuo na sve tvrdnje koje su iznijele stranke u sporu. Obrazloženje stoga može biti implicitno pod uvjetom da se njime zainteresiranim osobama omogućava da saznaju razloge na kojima je Opći sud utemeljio odluku, a Sudu da raspolaže s dovoljno elemenata za obavljanje nadzora u okviru žalbe (presuda od 8. ožujka 2016., Grčka/Komisija,
C‑431/14 P
,
EU:C:2016:145
, t.
38.
).
U ovom slučaju valja utvrditi da obrazloženje iz točaka 185. do 196., 219., 222., 227., 228. i 255. do 258. pobijane presude zainteresiranim osobama, a osobito Komisiji, omogućuje da saznaju razloge na kojima je Opći sud utemeljio odluku, a Sudu da raspolaže s dovoljno elemenata za obavljanje nadzora u okviru ove žalbe.
Naime, kao što to pravilno ističu francuska vlada i Orange, ni to da Opći sud u navođenju sudske prakse u točkama 185. do 196. pobijane presude nije spomenuo presudu Bouygues kao ni to da je nakon iscrpnog ispitivanja koje je proveo u točkama 255. do 258. te presude odbio Komisijine tvrdnje, sami po sebi ne znače da postoji nedostatak u obrazloženju.
Osim toga, Komisijin argument prema kojem postoji proturječnost između, s jedne strane, točaka 219. do 222. pobijane presude i, s druge strane, njezinih točaka 227. i 228. temelji se na pogrešnom tumačenju tih točaka. Naime, Opći sud je u navedenim točkama samo istaknuo da Komisija nije mogla uzeti u obzir samo izjave od srpnja 2002. nadalje, a ne i druge elemente koji su bili relevantni za analizu.
S obzirom na prethodna razmatranja, prvi žalbeni razlog treba odbiti kao potpuno neosnovan.
Treći žalbeni razlog, koji se temelji na prekoračenju granica sudskog nadzora
Argumentacija Komisije
U okviru trećeg žalbenog razloga, koji valja ispitati na drugom mjestu, Komisija ističe da kriterij razumnog privatnog ulagača podrazumijeva provođenje složene gospodarske ocjene u okviru koje ona ima široku marginu prosudbe. Slijedom toga, u tom području sudski nadzor načelno treba biti ograničen na provjeru postojanja očite pogreške u ocjeni činjenica. Osobito, sud Unije ne može u okviru tog nadzora Komisijinu gospodarsku ocjenu zamijeniti svojom.
Međutim, Komisija smatra da je Opći sud, time što je u točkama 235. i 236. pobijane presude tvrdio da predodžba tržišta o izjavama od srpnja 2002. nadalje nije relevantna u predmetnom slučaju, njezinu analizu zamijenio svojom, a trebao je samo ispitati jesu li uvodne izjave 210., 217. i 229. sporne odluke zahvaćene očitom pogreškom u ocjeni.
Ocjena Suda
U skladu s ustaljenom sudskom praskom Suda, pojam državne potpore, kako je definirana u UFEU‑u, predstavlja pravno pitanje i ima se tumačiti na temelju objektivnih elemenata. Zbog toga sudac Unije treba, načelno i uzimajući u obzir konkretne elemente spora kao i tehnički ili složeni karakter ocjena koje je izvršila Komisija, izvršiti cjelokupni nadzor u dijelu koji se odnosi na pitanje spada li mjera u područje primjene članka 107. stavka 1. UFEU‑a (presuda od 21. lipnja 2012., BNP Paribas i BNL/Komisija,
C‑452/10 P
,
EU:C:2012:366
, t.
100.
).
Međutim, Sud je presudio da je, kad je riječ o pitanju ulazi li mjera u područje primjene članka 107. stavka 1. UFEU‑a, sudski nadzor ograničen ako su ocjene koje je izvršila Komisija imale tehnički ili složen karakter (presuda od 21. lipnja 2012., BNP Paribas i BNL/Komisija,
C‑452/10 P
,
EU:C:2012:366
, t.
103.
).
S tim u vezi, kada Komisija mora primijeniti kriterij razumnog privatnog ulagača u tržišnom gospodarstvu radi provjere toga ulazi li mjera u područje primjene članka 107. stavka 1. UFEU‑a, primjena tog kriterija u pravilu podrazumijeva da Komisija izvrši složene gospodarske ocjene (vidjeti u tom smislu presudu od 2. rujna 2010., Komisija/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
, t.
68.
).
U predmetnom slučaju, kao što to pravilno ističu francuska vlada i Orange, s jedne strane, razmatranja Općeg suda koja Komisija kritizira ne odnose se na samu primjenu kriterija razumnog privatnog ulagača, nego na onaj trenutak koji je Komisija morala uzeti kao mjerodavan da bi donijela tu ocjenu i stoga na dokaze koje je s tim u vezi morala uzeti u obzir.
S druge strane, čak i da nadzor koji Opći sud treba izvršiti u tom smislu mora biti ograničen, kao što to tvrdi Komisija, ta okolnost ne podrazumijeva da se Opći sud morao suzdržati od nadzora Komisijine pravne kvalifikacije gospodarskih podataka. Naime, iako nije na potonjem da svojom vlastitom ocjenom zamijeni ekonomsku ocjenu Komisije, iz ustaljene sudske prakse proizlazi da sudac Unije mora ne samo provjeriti materijalnu točnost podnesenih dokaza, njihovu vjerodostojnost i koherentnost, već također provjeriti čine li ti dokazni elementi cjelinu relevantnih podataka koje treba uzeti u obzir kako bi se procijenila složena situacija te jesu li takvi da mogu poduprijeti zaključke koji su iz njih izvedeni (vidjeti osobito presudu od 11. rujna 2014., CB/Komisija,
C‑67/13 P
,
EU:C:2014:2204
, t.
46.
).
Međutim, Opći sud je u točkama 235. do 248. pobijane presude upravo ispitao Komisijinu ocjenu dokaza na koje se ona oslanjala kada je smatrala da valja primijeniti kriterij razumnog privatnog ulagača za srpanj 2002., a ne na prosinac 2002. S tim u vezi on je presudio da se ta ocjena temeljila na selektivnom uzimanju u obzir raspoloživih dokaza i da na temelju njih nisu mogli biti doneseni zaključci koje je Komisija iz njih izvukla. On je zbog toga presudio da je Komisijina ocjena zahvaćena očitom pogreškom.
Stoga, s obzirom na sudsku praksu navedenu u točki 91. ove presude i suprotno onome što tvrdi Komisija, Opći sud, time što je proveo takvo ispitivanje, nije prekoračio granice nadzora koji je bio dužan izvršiti.
Iz toga slijedi da treći žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Četvrti žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnom tumačenju, odnosno iskrivljavanju sporne odluke kao i na iskrivljavanju činjenica
Argumentacija Komisije
U okviru četvrtog žalbenog razloga, koji valja ispitati na trećem mjestu, Komisija tvrdi da je Opći sud iskrivio spornu odluku time što je u točkama 246. do 248. pobijane presude smatrao, s jedne strane, da puko očekivanje tržištâ ne može stvoriti nikakvu obvezu ponašanja i da Komisija nije dokazala da to što država nije poštovala svoje izjave glede FT‑a može ugroziti njezin ugled na financijskim tržištima. Naime, Komisija smatra da uvodna izjava 217. te odluke sadržava takav dokaz, koji podupiru konkretni podaci.
S druge strane, ta institucija tvrdi da je Opći sud isto tako iskrivio činjenice time što je smatrao da je razumni privatni ulagač mogao dati izjave koje su istovjetne onima od srpnja 2002. nadalje kada do početka prosinca 2002. ni francuska vlada ni FT nisu imali plan oporavka ni procjenu potrebnog kapitala. Naime, Komisija objašnjava da država ne može tvrditi da djeluje kao razumni privatni ulagač ako ne postoje informacije o financijskom rezultatu njezine mjere.
Ocjena Suda
Iz članka 256. stavka 1. drugog podstavka UFEU‑a i članka 58. stavka 1. Statuta Suda Europske unije proizlazi da je Opći sud isključivo nadležan, s jedne strane, za utvrđivanje činjenica, osim u slučaju kada materijalna netočnost njegovih utvrđenja proizlazi iz dijelova spisa koji su mu podneseni, i, s druge strane, za ocjenjivanje tih činjenica (presude od 6. travnja 2006., General Motors/Komisija,
C‑551/03 P
,
EU:C:2006:229
, t.
51.
, i od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, t.
179.
).
Stoga, ocjena činjenica ne predstavlja, osim u slučaju iskrivljavanja dokaza podnesenih Općem sudu, pravno pitanje koje je, kao takvo, podložno nadzoru Suda (presude od 18. svibnja 2006., Archer Daniels Midland i Archer Daniels Midland Ingredients/Komisija,
C‑397/03 P
,
EU:C:2006:328
, t.
85.
, i od 29. ožujka 2011., ThyssenKrupp Nirosta/Komisija,
C‑352/09 P
,
EU:C:2011:191
, t.
180.
).
Kada navodi da je Opći sud iskrivio dokaze, žalitelj treba primjenom članka 256. UFEU‑a, članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije i članka 168. stavka 1. točke (d) Poslovnika Suda precizno navesti dokaze koji su prema njegovu mišljenju iskrivljeni i dokazati pogreške u analizi koja je prema njegovoj procjeni dovela do toga da je Opći sud iskrivio dokaze (presude od 17. lipnja 2010., Lafarge/Komisija,
C‑413/08 P
,
EU:C:2010:346
, t.
16.
i navedena sudska praksa). Usto, prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda iskrivljavanje mora očito proizlaziti iz sadržaja spisa a da nije potrebno provoditi novu ocjenu činjenica i dokaza (presuda od 27. listopada 2011., Austrija/Scheucher‑Fleisch i dr.,
C‑47/10 P
,
EU:C:2011:698
, t.
59.
kao i navedena sudska praksa).
Najprije, u predmetnom slučaju iz točke 246. pobijane presude proizlazi da je Opći sud uzeo u obzir uvodnu izjavu 217. sporne odluke, kao što to pravilno tvrdi francuska vlada.
Zatim, u točki 92. ove presude istaknuto je da je Opći sud u točkama 235. do 248. pobijane presude ispitao Komisijinu ocjenu dokaza na koje se ona oslanjala kada je smatrala da valja primijeniti kriterij razumnog privatnog ulagača na srpanj 2002., a ne na prosinac 2002., da je smatrao da se ta ocjena temeljila na selektivnom uzimanju u obzir raspoloživih dokaza i da oni nisu mogli poduprijeti zaključke koje je iz toga izvukla Komisija.
Konačno, valja utvrditi da Komisija u svojoj argumentaciji podrobnije ne navodi dokaze koje je Opći sud očito iskrivio, nego osporava ocjenu činjenica Općeg suda prema kojoj zaključci sadržani u spornoj odluci nisu u dovoljnoj mjeri poduprti dokazima podnesenima u njihov prilog.
Stoga, s obzirom na prethodna razmatranja, Komisija ne može Općem sudu stavljati na teret da je iskrivio spornu odluku i dokaze.
Iz toga slijedi da četvrti žalbeni razlog treba odbiti kao neosnovan.
Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na povredama članka 107. stavka 1. UFEU‑a
Argumentacija Komisije
U okviru drugog žalbenog razloga Komisija ističe da je Opći sud, time što je izjave od srpnja 2002. nadalje razgraničio od obavijesti od 4. prosinca 2002. i ponude dioničarskog zajma, odvojio pitanje povrata povjerenja tržištâ kao rezultata tih izjava, s jedne strane, od povećanja sredstava financiranja, s druge strane, te je tako zauzeo poentilistički pristup koji se temelji na sedam različitih pogrešaka koje se tiču prava i koje predstavljaju mnoge povrede članka 107. stavka 1. UFEU‑a. Ta je argumentacija podijeljena u sedam dijelova.
U prvom dijelu drugog žalbenog razloga Komisija tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava time što je u točkama 219. do 248. pobijane presude odredio točan trenutak u kojem je trebao biti primijenjen kriterij razumnog privatnog ulagača. Ona smatra da je taj pristup u suprotnosti s točkom 103. presude Bouygues, u skladu s kojom se ne može isključiti da se, za potrebe primjene članka 107. stavka 1. UFEU‑a, više uzastopnih državnih intervencija smatra jednom intervencijom.
Naime, Sud nije samo presudio da se više događaja koji nisu istodobni mogu ocjenjivati zajedno, već je isto tako prihvatio da nije nužno da svaki od tih događaja znači istodobno dodjelu prednosti i prijenos državnih sredstava. Bilo bi dovoljno da ti elementi postoje zbog jednoga od navedenih događaja ili zbog obaju zajedno.
Stoga se ne može smatrati da je kriterij razumnog privatnog ulagača ograničen na točan trenutak niti da postojanje prednosti koja proizlazi iz državnih sredstava predstavlja preduvjet za primjenu tog kriterija, kako je Opći sud pogrešno presudio u točkama 202., 203. i 226. pobijane presude.
Međutim, Komisija je osobito u uvodnim izjavama 222. i 225. sporne odluke objasnila je da činjenica, da je zahvaljujući izjavama od srpnja 2002. nadalje rejting FT‑a zadržan u investicijskom razredu, odlučujuće utjecala osobito na mjere od prosinca 2002. Bila je tu riječ o kontinuiranom procesu podrške FT‑u koji je započeo u srpnju 2002., a konkretizirao se u prosincu 2002.
U drugom dijelu drugog žalbenog razloga Komisija tvrdi da Opći sud, time što je u točki 205. pobijane presude smatrao da je kriterij razumnog privatnog ulagača trebalo primijeniti jedino na obavijest od 4. prosinca 2002. i ponudu dioničarskog zajma zajedno, nije uzeo u obzir usku vezu između utvrđene prednosti i primjene tog kriterija ni sudsku praksu razvijenu na temelju presude Bouygues.
Naime, budući da kriterij razumnog privatnog ulagača služi isključenju mjere koja
prima facie
predstavlja prednost, materijalno i vremensko područje ispitivanja mjera koje čine prednost trebalo bi se podudarati s onim na koje se primjenjuje taj kriterij. Stoga, iako se učinci prednosti protežu na određeno razdoblje, navedeni kriterij može se primijeniti samo na jedan dio tog razdoblja.
Međutim, u predmetnom je slučaju Sud u točkama 132. do 139. presude Bouygues definirao da se prednost dodijeljena društvu FT sastojala od dva dijela, odnosno povećanja sredstava financiranja društva FT i vraćanja povjerenja tržištâ u njegovu sposobnost plaćanja u roku, pri čemu to vraćanje povjerenja proizlazi iz izjava od srpnja 2002. nadalje.
U trećem dijelu drugog žalbenog razloga Komisija smatra da je Opći sud, time što je u točkama 227. do 232. i 255. do 261. pobijane presude semantički razlikovao ispitane državne mjere i elemente konteksta, povrijedio načelo u skladu s kojim ispitivanje postojanja državne potpore treba provesti s obzirom na učinke, a ne na oblik ili semantiku. Prema Komisijinu mišljenju, postoji naime samo puka semantička razlika između ispitivanja državne mjere u okviru druge državne mjere s kojom je ona neraskidivo povezana i zajedničkog ispitivanja tih mjera.
Međutim, u predmetnom su slučaju i izjave od srpnja 2002. nadalje i ponuda dioničarskog zajma neraskidivo povezane s obzirom na to da je u prosincu 2002. stanje tržišta bilo narušeno navedenim izjavama i da se bez potonjih navedena ponuda ne bi mogla dati ni imati učinke.
Osim toga, Komisija tvrdi da utvrđenja Općeg suda, u skladu s kojima, s jedne strane, iz tih dokumenata ne proizlazi da izjave od srpnja 2002. nadalje i ponuda dioničarskog zajma čine jednu intervenciju i u skladu s kojima je, s druge strane, Sud odlučio da te izjave nisu predmet Komisijine odluke, proizlaze iz pogrešnog tumačenja sporne odluke, Komisijinih dopisa i presude Bouygues.
U četvrtom dijelu drugog žalbenog razloga Komisija smatra da je Opći sud pripisao odlučujuću važnost pojašnjenju točnih načina potpore koju je francuska država dala društvu FT te je zbog toga zanemario učinke izjava od srpnja 2002. nadalje, iako su potonje bile suštinski važne. S tim u vezi Komisija ukazuje na to da nije bilo potrebno da ispitane mjere budu iste prirode kako bi ih se smatralo neraskidivo povezanima. Naime, u točkama 132. do 136. presude Bouygues Sud se pozvao na te izjave i na njihove učinke kako bi utvrdio postojanje prednosti vezane uz ponudu dioničarskog zajma, što dokazuje da su one trebale biti uzete u obzir prilikom ispitivanja.
U petom dijelu drugog žalbenog razloga Komisija podsjeća da je u točkama 103. i 104. presude Bouygues Sud presudio da se, za potrebe primjene članka 107. stavka 1. UFEU‑a, nekoliko uzastopnih državnih intervencija treba smatrati jednom intervencijom kad među njima u pogledu kronologije, svrhe i položaja poduzetnika u trenutku tih intervencija postoje toliko uske veze da ih je nemoguće razdvojiti.
Ona usto podsjeća da je Sud u točkama 132. do 136. te presude ukazao na to da su izjave od srpnja 2002. nadalje objektivno bile dio ispitivanja ponude dioničarskog zajma.
Međutim, Komisija smatra da su u predmetnom slučaju bili ispunjeni kriteriji koje je Sud utvrdio u točkama 103. i 104. presude Bouygues s obzirom na uske i neraskidive veze između navedenih izjava i navedene ponude. Naime, kao što se iz tih točaka moglo zaključiti, sve te uzastopne intervencije trebalo je smatrati jednom te istom intervencijom.
Osim toga, Komisija ističe da je ona u uvodnim izjavama 203. do 230. sporne odluke primijenila kriterij razumnog privatnog ulagača na čitav postupak spašavanja društva FT, i to osobito od njegova početka, odnosno od izjave od 12. srpnja 2002., koja je odredila smjer kojim se postupak dalje odvijao. Komisija dodaje da je u točkama 215. do 218. sporne odluke dokazala da su izjave od srpnja 2002. nadalje stvorile gospodarski i pravni rizik koji je mogao dovesti u opasnost sredstva francuske države u slučaju da je ona željela poštovati te izjave radi očuvanja svojeg kredibiliteta na tržištima.
U šestom dijelu drugog žalbenog razloga Komisija ističe da je Opći sud u točkama 230. do 232. i 249. do 254. pobijane presude pogrešno zaključio da je u prosincu 2002. došlo do prekida u nizu predmetnih državnih mjera jer je, s jedne strane, upotrebljavajući pogrešnu logiku ograničio ispitivanje kriterija razumnog privatnog ulagača na točan trenutak, odnosno na 4. prosinca 2002., i jer se, s druge strane, oslonio na činjenice iz kojih nije proizlazio takav prekid i na koje su utjecale izjave od srpnja 2002. nadalje.
Međutim, zbog odlučujućeg utjecaja tih izjava od srpnja 2002. nadalje ni samostalna odluka privatnih ulagača ne bi bila dovoljna za kidanje veze između tih izjava i ponude dioničarskog zajma.
Osim toga, utvrđenje Općeg suda sadržano u točkama 249. do 254. pobijane presude, u skladu s kojim je u prosincu 2002. nastupio važan prekid jer je prvotno najavljena obveza postala konkretna, u suprotnosti kako s činjeničnim utvrđenjem koje je taj isti Opći sud iznio u točkama 212. do 215. te presude, u skladu s kojim su izjave od srpnja 2002. nadalje FT‑u dale prednost koja je trajala najmanje do 17. prosinca 2002. tako i s konačnim činjeničnim utvrđenjima Suda iz točke 133. presude Bouygues.
U sedmom dijelu drugog žalbenog razloga Komisija ističe da je Opći sud u točkama 246. i 247. pobijane presude smatrao da je, čak i uzimajući u obzir čitav niz intervencija francuske države tijekom razdoblja od srpnja do prosinca 2002., sve faze tog postupka mogao na sličan način provesti razuman privatni ulagač u tržišnom gospodarstvu koji osigurava da svi potrebni uvjeti budu ispunjeni prije nego što se neopozivo obveže na ulaganje. Prema mišljenju Općeg suda francuska država je stoga željela utjecati na tržišta koristeći svoj ugled radi ponovnog stjecanja njihovog povjerenja te je osobito pokušala zadržati rejting FT‑a kako bi pripremila čvršće i povoljnije refinanciranje tog poduzetnika u kasnijoj fazi.
Međutim, Komisija smatra da Opći sud rasuđujući na takav način nije uzeo u obzir rizik za ugled koji podrazumijeva neispoštovana izjava i posebnu situaciju države koja daje takvu izjavu. Naime, ulagači pridaju još manje povjerenja izjavama potpore predmetne države javnim poduzećima ako takve izjave nemaju učinka. Komisija dodaje da, iako ona u točki 219. sporne odluke doista nije utvrdila postojanje potpora na temelju izjava od srpnja 2002. nadalje, to ipak ne znači da je sumnjala u smanjenje ugleda francuske države u slučaju nepoštovanja njezinih izjava.
U tim okolnostima Komisija ističe da je Opći sud počinio pogreške koje se tiču prava time što je zahtijevao da prijenos državnih sredstava bude izvršen istodobno s dodjelom prednosti i time što je smatrao da rizik za ugled može postojati samo ako su upotrijebljena državna sredstva.
Osim toga, Komisija ukazuje na to da su izjave koje sadržavaju preuzimanje obveze od strane države posebne jer ne utječu samo na kredibilitet države dioničara, već i na kredibilitet države kao javne vlasti, pa i onda kad ona izjavi da nastupa u ulozi države dioničara jer je poštovanje tih izjava isto tako pitanje političkog kredibiliteta.
Konačno, prema Komisijinu mišljenju, Opći sud nije u dovoljnoj mjeri opravdao svoje rasuđivanje u točki 247. pobijane presude, u skladu s kojim državu dioničara valja usporediti s globalnim ekonomskim igračem. Naime, ne bi bilo moguće primijeniti kriterij razumnog privatnog ulagača na državu globalnog igrača ako to ne opravdavaju posebne okolnosti.
Ocjena Suda
Argumentacijom navedenom u sedam dijelova drugog žalbenog razloga Komisija u biti želi utvrditi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je riječ o određivanju trenutka koji je ona trebala uzeti kao mjerodavan za ocjenu kriterija razumnog privatnog ulagača. Naime, Komisija objašnjava da je taj trenutak nastupio u srpnju 2002., a ne u prosincu 2002., kako je pogrešno presudio Opći sud.
Kao prvo, budući da Komisija u okviru drugog i petog dijela drugog žalbenog razloga ističe da prednost utvrđena u presudi Bouygues obuhvaća izjave od srpnja 2002. nadalje, valja istaknuti da je ta argumentacija u suprotnosti s načinom na koji je sam Sud u točkama 70. do 75. i 126. do 129. presude Bouygues tumačio spornu odluku.
Naime, Sud je u navedenim točkama utvrdio da je prednost utvrđenu tom odlukom predstavljala isključivo obavijest od 4. prosinca 2002., zajedno s ponudom dioničarskog zajma. Suprotno tomu, iz točaka 132., 134., 136. i 139. te presude implicitno, ali nužno, proizlazi da Sud nije želio proširiti tu prednost na izjave od srpnja 2002. nadalje jer one ulaze jedino u okvir tako utvrđene mjere potpore.
Stoga Komisijinu argumentaciju, s obzirom na to da proizlazi iz pogrešnog tumačenja presude Bouygues i ne odgovara samom sadržaju sporne odluke, treba odbiti kao bespredmetnu (vidjeti u tom smislu presudu Bouygues, t. 79.).
Kao drugo, kad je riječ o argumentaciji navedenoj u okviru prvog dijela drugog žalbenog razloga, valja utvrditi da se i ona također oslanja na pogrešno tumačenje pobijane presude s obzirom na to da je Opći sud u njezinim točkama 219. do 222. smatrao da je kriterij razumnog privatnog ulagača trebao biti primijenjen „na razdoblje tijekom kojeg su donesene mjere financijske potpore“ i, prema tome, u predmetnom slučaju, „na obavijest od 4. prosinca 2002. zajedno s ponudom dioničarskog zajma“.
Stoga je Opći sud naveo dva događaja koji, u skladu sa sudskom praksom razvijenom na temelju presude Bouygues, čine predmetnu prednost i, suprotno onome što tvrdi Komisija, nije ni na koji način isključio da može biti potrebno provesti potrebno ispitivanje u odnosu na razdoblje, a ne u odnosu na točan trenutak.
Iz toga proizlazi da prvi dio prvog žalbenog razloga treba odbiti kao neosnovan.
Treba odbiti i šesti dio prvog žalbenog razloga jer se, s jedne strane, temelji na istom pogrešnom tumačenju pobijane presude i jer, s druge strane, iz njega proizlazi da Komisija samo osporava činjeničnu ocjenu Općeg suda kad je riječ o tome je li iz činjeničnih okolnosti koje su postojale između srpnja i prosinca 2002. proizlazio prekid u nizu državnih mjera.
Kao treće, valja utvrditi da argumentacija koju je Komisija navela u sedmom dijelu žalbenog razloga nedopuštena s obzirom na to da joj je cilj dovesti u pitanje ocjenu Općeg suda glede činjenice da se ne može isključiti da bi se privatni ulagač između srpnja i prosinca 2002. ponašao istovjetno kao francuska država.
Kao četvrto, budući da cjelokupnu Komisijinu argumentaciju treba razumjeti na način da, prema njezinu mišljenju, postoji neraskidiva veza između dodijeljene mjere potpore i elemenata koji su dio konteksta te mjere, pri čemu je posljedica te veze ta da je, unatoč činjenici da se ti elementi razlikuju od navedene mjere, spojivost potonje s obzirom na kriterij razumnog privatnog ulagača trebala biti ocjenjena u trenutku kad su nastali navedeni elementi, a ne u trenutku donošenja te mjere, valja istaknuti sljedeće.
Najprije, iz presude od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF (
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
, t.
85.
), proizlazi da se elementi koji su nastali nakon trenutka donošenja predmetne mjere ne mogu uzeti u obzir prilikom ocjene kriterija razumnog privatnog ulagača.
Nadalje, iz iste presude proizlazi da ta ocjena treba biti izvršena u odnosu na elemente raspoložive u trenutku donošenja odluke o ulaganju (presuda od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
, t.
105.
).
S tim u vezi Sud je istaknuo da se trenutak donošenja odluke o ulaganju i trenutak dodjele mjere nužno ne podudaraju jer navedena odluka može biti donesena mnogo prije dodjele mjere (vidjeti u tom smislu presudu od 5. lipnja 2012., Komisija/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
, t.
105.
).
U predmetnom slučaju valja istaknuti da je Opći sud nakon samostalne ocjene činjenica u točkama 222. do 232. pobijane presude utvrdio da je ponuda dioničarskog zajma dana tek u prosincu 2002., u točkama 234. do 245. te presude da francuska vlada nije preuzela čvrstu obvezu u srpnju 2002. i u točkama 249. do 254. navedene presude da odluka o financijskoj podršci FT‑u ponudom dioničarskog zajma nije donesena tijekom srpnja 2002., nego početkom prosinca 2002.
U tim bi okolnostima smještanje trenutka u kojem treba ocijeniti kriterij razumnog privatnog ulagača u srpanj 2002. nužno dovelo do isključenja iz te ocjene relevantnih elemenata nastalih između srpnja 2002. i prosinca 2002., kao što je to pravilno utvrdio Opći sud u točki 230. pobijane presude.
Takav bi rezultat bio nespojiv s ustaljenom sudskom praksom Suda, navedenom u točki 91. ove presude, u skladu s kojom Komisija prilikom ocjenjivanja mora uzeti u obzir sve relevantne elemente.
Iz toga proizlazi da drugi žalbeni razlog treba odbaciti kao djelomično nedopušten i odbiti kao djelomično neosnovan.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, žalbu valja odbiti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika Suda, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima.
U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog poslovnika, koji se na temelju članka 184. stavka 1. tog poslovnika primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
Budući da nije uspjela u postupku te s obzirom na to da su Orange i francuska vlada zatražila da Komisija snosi troškove, treba joj naložiti snošenje troškova.

Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Europskoj komisiji nalaže se snošenje troškova.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski