CELEX: 62017CJ0341
Apelācija
Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļa, Eiropas Lauksaimniecības garantiju fonds (ELGF) un Eiropas Lauksaimniecības fonds lauku attīstībai (ELFLA)
No Eiropas Savienības finansējuma izslēgti izdevumi
Grieķijas Republikas izdevumi
Regula (EK) Nr. 1782/2003
Regula (EK) Nr. 796/2004
Platībatkarīgā atbalsta shēma
Jēdziens “pastāvīgās ganības”
Vienotas likmes finanšu korekcijas
Iepriekšējas korekcijas atskaitījums

Apelācijas sūdzībā Grieķijas Republika lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 30. marta spriedumu Grieķija/Komisija (T‑112/15, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2017:239
), ar kuru tā noraidīja Grieķijas Republikas prasību atcelt Komisijas Eiropas Komisijas Īstenošanas lēmumu 2014/950/ES (2014. gada 19. decembris), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz atsevišķus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļu, uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) (
OV 2014, L 369, 71. lpp.
; turpmāk tekstā – “strīdīgais lēmums”).
Atbilstošās tiesību normas
Regula (EK) Nr. 1782/2003
Padomes Regulas (EK) Nr. 1782/2003 (2003. gada 29. septembris), ar ko izveido kopīgus tiešā atbalsta shēmu noteikumus saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, un groza Regulas (EEK) Nr. 2019/93, (EK) Nr. 1452/2001, (EK) Nr. 1453/2001, (EK) Nr. 1454/2001, (EK) Nr. 1868/94, (EK) Nr. 1251/1999, (EK) Nr. 1254/1999, (EK) Nr. 1673/2000, (EEK) Nr. 2358/71 un (EK) Nr. 2529/2001 (
OV 2003, L 270, 1. lpp.
), 3., 4., 21. un 24. apsvērums bija izteikti šādi:
“(3)
Lai novērstu atteikšanos no lauksaimniecības zemes un nodrošinātu labu lauksaimniecības un vides apstākļu saglabāšanu tajās, jāizveido standarti, kuru pamatā var būt vai nebūt dalībvalstu noteikumi. Tāpēc ir lietderīgi noteikt Kopienas sistēmu, saskaņā ar kuru dalībvalstis var pieņemt standartus, ņemot vērā īpašās attiecīgo platību īpašības, ieskaitot augsnes un klimatiskos apstākļus, esošās lauksaimniecības sistēmas (zemes izmantošanu, augseku, lauksaimniecības praksi) un lauku saimniecību struktūras.
(4)
Tā kā pastāvīgajām ganībām ir labvēlīga ietekme uz vidi, ir lietderīgi pieņemt pasākumus, lai veicinātu esošo pastāvīgo ganību saglabāšanu un novērstu to masveida pārvēršanu aramzemē.
[..]
(21)
Atbalsta shēmas saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku paredz tiešu atbalstu ienākumiem, jo īpaši, lai nodrošinātu pietiekami augstu dzīves līmeni lauku iedzīvotājiem. Šis mērķis ir cieši saistīts ar lauku rajonu uzturēšanu. Lai novērstu Kopienas līdzekļu nepareizu sadali, atbalsta maksājumus nemaksā lauksaimniekiem, kuri ir mākslīgi radījuši apstākļus, kas vajadzīgi tādu maksājumu ieguvei.
[..]
(24)
Kopienas lauksaimniecības konkurētspējas palielināšana un pārtikas kvalitātes un vides standartu veicināšana nozīmē to, ka noteikti kritīsies lauksaimniecības produktu institucionālās cenas un celsies ražošanas izmaksas Kopienas lauku saimniecībām. Lai sasniegtu minētos mērķus un veicinātu vairāk uz tirgu orientētu un ilgtspējīgāku lauksaimniecību, jāpabeidz pāreja no ražošanas atbalsta uz ražotāju atbalstu, ieviešot savstarpēji nesaistītā ieņēmumu atbalsta sistēmu par katru saimniecību. Kaut arī savstarpēja nesaistīšana nemainīs lauksaimniekam faktiski samaksātās summas, tā būtiski palielinās ieņēmumu atbalsta efektivitāti. Tāpēc ir lietderīgi uz vienreizējo saimniecības maksājumu attiecināt nosacījumus par savstarpēju atbilstību vides, pārtikas nekaitīguma, dzīvnieku veselības un labturības noteikumiem, kā arī par labu lauksaimniecības un vides apstākļu saglabāšanu saimniecībā.”
Šajā regulā bija III sadaļa “Vienreizējo maksājumu shēma”, kurā bija ietverta 3. nodaļa, kas attiecās uz “tiesībām uz maksājumu”. Šīs nodaļas 1. iedaļā par “tiesībām uz platībatkarīgo maksājumu” bija ietverts minētās regulas 44. pants, kurš attiecās uz “tiesību uz maksājumu izmantošanu” un kura 2. punktā bija paredzēts:
““Hektārs, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu” ir jebkura saimniecības lauksaimniecības zeme, ko aizņem aramzeme un pastāvīgās ganības, izņemot zemes, uz kurām atrodas ilggadīgās kultūras, meži vai kuras izmanto ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām.”
Šīs pašas III sadaļas 4. nodaļas “Zemes izmantošana saskaņā ar vienreizējo maksājumu shēmu” 1. sadaļā bija ietverts šīs pašas regulas 51. pants, kas attiecās uz “zemes lauksaimniecisku izmantošanu”. Šajā pantā bija noteikts:
“Lauksaimnieki var izmantot zemes gabalus, kas deklarēti atbilstīgi 44. panta 3. punktam, jebkurai lauksaimnieciskai darbībai, izņemot ilggadīgām kultūrām un tādu produktu ražošanai, kas minēti 1. panta 2. punktā Padomes 1996. gada 28. oktobra Regulā (EK) Nr. 2200/96 par augļu un dārzeņu tirgus kopīgo organizāciju [(
OV 1996, L 297, 1. lpp.
), kas grozīta ar Komisijas regulu (EK) Nr. 47/2003 (2003. gada 10. janvāris) (
OV 2003, L 7, 64. lpp.
)], 1. panta 2. punktā Padomes 1996. gada 28. oktobra Regulā (EK) Nr. 2201/96 par augļu un dārzeņu pārstrādes produktu tirgus kopīgo organizāciju [(
OV 1996, L 297, 29. lpp.
), kas grozīta ar Komisijas regulu (EK) Nr. 453/2002 (2002. gada 13. marts) (
OV 2002, L 72, 9. lpp.
)] [..].”
Regulas Nr. 1782/2003 IV sadaļas “Citas atbalsta shēmas” 12. nodaļa, kas attiecās uz “maksājumiem par liellopu gaļu”, bija ietverts šīs regulas 132. pants “Ekstensifikācijas maksājums”. Saskaņā ar šī panta 3. punktu:
“Piemērojot 2. punktu:
a)
atkāpjoties no 131. panta 2. punkta a) apakšpunkta, saimniecības ganāmpulka blīvumu nosaka, ņemot vērā vīriešu dzimuma liellopus, govis un teles, kas tajā atrodas attiecīgajā kalendārajā gadā, kā arī aitas un/vai kazas, par kurām ir iesniegti piemaksu pieteikumi par to pašu kalendāro gadu. Dzīvnieku skaitu pārvērš ganāmpulka vienībās [(LU)], atsaucoties uz pārrēķinu tabulu, kas minēta 131. panta 2. punkta a) apakšpunktā;
b)
neierobežojot 131. panta 2. punkta b) apakšpunkta trešo ievilkumu, platības, ko izmanto laukaugu ražošanai, kā noteikts IX pielikumā, neuzskata par “lopbarības platību”;
c)
lopbarības platībā, kas jāņem vērā, lai aprēķinātu ganāmpulka blīvumu, vismaz 50 % ir ganības.
“Ganības” definē dalībvalstis. Definīcija ietver vismaz tādu kritēriju, ka ganības ir zālaugu platības, ko, ņemot vērā vietējo lauksaimniecības praksi, atzīst par tādām, kuras paredzētas liellopu un/vai aitu ganībām. Tas tomēr neizslēdz jauktas ganību izmantošanas iespēju tajā pašā gadā (ganības, siens, zāles skābbarība).”
Regula Nr. 796/2004
Komisijas Regulas (EK) Nr. 796/2004 (2004. gada 21. aprīlis), ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai ieviestu savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu, kura paredzēta Padomes Regulā (EK) Nr. 1782/2003 (
OV 2004, L 141, 18. lpp.
), kas grozīta ar Komisijas Regulu (EK) Nr. 972/2007 (2007. gada 20. augusts) (
OV 2007, L 216, 3. lpp.
; turpmāk tekstā – “Regula Nr. 796/2004”), 2. panta pirmā daļa bija formulēta šādi:
“Šajā regulā piemēro šādas definīcijas:
[..]
1.a)
“lauksaimniecības zemes gabals” nozīmē nepārtrauktu zemes gabalu, kurā viens lauksaimnieks audzē vienu kultūraugu grupu. Tomēr, gadījumos, kad saistībā ar šo regulu tiek prasīta izmantošanas veida atsevišķa deklarēšana attiecībā uz kultūraugu grupai apstiprinātu platību, šis īpašais izmantošanas veids vēl vairāk ierobežo lauksaimniecības zemes gabalu;
[..]
2)
“pastāvīgas ganības” ir zeme, ko izmanto stiebrzāļu vai cita veida zāles lopbarības dabiskai audzēšanai (pašsējā) vai kultivējot (iesējot), un kas nav bijusi iekļauta saimniecības augsekas sistēmā piecus gadus vai ilgāk, izņemot zemi, kas iekļauta atmatu shēmās [..];
2.a)
“stiebrzāles vai cita veida zāles lopbarība” ir visi stiebrzāļu augi, kas kādā dalībvalstī tradicionāli aug dabiskās ganībās vai parasti tiek iekļauti sēklas maisījumos ganībām vai pļavām (neatkarīgi no tā, vai tās tiek izmantotas lopu ganīšanai vai nē). Dalībvalstis drīkst iekļaut Regulas (EK) Nr. 1782/2003 IX pielikumā uzskaitītos kultūraugus;
[..].”
Šajā ziņā Komisijas Regulas (EK) Nr. 239/2005 (2005. gada 11. februāris) (
OV 2005, L 42, 3. lpp.
), ar ko tika grozīta Regulas Nr. 796/2004 sākotnējā redakcija, 1. apsvērums bija izteikts šādi:
“Komisijas Regulas [Nr. 796/2004 sākotnējā redakcijā] 2. pants ietver vairākas definīcijas, kas ir jāprecizē. Jo īpaši definīcija “pastāvīgās ganības” minētā panta 2. punktā ir jāprecizē, kā arī ir nepieciešams ieviest definīciju terminam “stiebrzāles vai cita veida zāles lopbarība”. Tomēr šajā sakarā ir jāievēro, ka dalībvalstīm jābūt zināmai elastībai, lai varētu ņemt vērā vietējos agronomiskos apstākļus.”
Regulas Nr. 796/2004 8. panta “Vispārējie principi attiecībā uz lauksaimniecības zemes gabaliem” 1. punktā bija noteikts:
“Zemes gabals, kurā aug koki, uzskatāms par lauksaimniecības zemes gabalu platībatkarīgā atbalsta shēmu piemērošanai, ja Regulas [..] Nr. 1782/2003 51. pantā minēto lauksaimniecisko darbību vai attiecīgā gadījumā paredzēto ražošanu var veikt līdzīgi kā zemes gabalos tajā pašā platībā, kuros nav koku.”
Šīs regulas III iedaļā, kas attiecās uz “kontroli”, bija ietverts tās 30. pants “Platību apstiprināšana”. Saskaņā ar šī panta 2. punktu:
“Lauksaimniecības zemes gabala kopējo platību var ņemt vērā, ja to pilnīgi izmanto saskaņā ar attiecīgās dalībvalsts vai reģiona ierastajām normām. Citos gadījumos ņem vērā faktiski izmantoto platību.
Attiecībā uz tiem reģioniem, kuros konkrēti elementi, jo īpaši žogi, grāvji un uzbērumi, tradicionāli ir daļa no labas lauksaimniecības prakses, ko piemēro augkopībā vai zemes izmantošanā, dalībvalstis var nolemt, ka attiecīgā platība uzskatāma par daļu no pilnīgi izmantotās platības, ja tā nepārsniedz kopējo platumu, kas jānosaka dalībvalstīm. Minētajam platumam jāatbilst tradicionālajam platumam attiecīgajā reģionā, un tas nepārsniedz 2 metrus.
[..]”
Regula (EK) Nr. 1290/2005
Padomes Regulas (EK) Nr. 1290/2005 (2005. gada 21. jūnijs) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV 2005, L 209, 1. lpp.
) IV sadaļā “Grāmatojumu noskaidrošana un Komisijas uzraudzība” bija ietverts minētās regulas 31. pants “Atbilstības pārbaude”. Šajā pantā ietvertais 3. punkts bija formulēts šādi:
“Pirms pieņem lēmumu atteikt finansējumu, Komisijas pārbaužu rezultātus un attiecīgās dalībvalsts atbildes paziņo rakstiski, un pēc tam abas puses cenšas panākt vienošanos par veicamajiem pasākumiem.
Ja puses nevar vienoties, dalībvalsts var lūgt sākt procedūru, kuras mērķis ir četros mēnešos saskaņot pušu pozīcijas un kuras iznākums tiek atspoguļots ziņojumā, ko nosūta Komisijai un ko Komisija izskata, pirms tā pieņem lēmumu par iespējamu finansējuma atteikumu.”
Regula (EK) Nr. 885/2006
Komisijas Regulas (EK) Nr. 885/2006 (2006. gada 21. jūnijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Padomes Regulu Nr. 1290/2005 attiecībā uz maksājumu aģentūru un citu struktūru akreditāciju un ELGF un ELFLA grāmatojumu noskaidrošanu (
OV 2006, L 171, 90. lpp.
, un labojums –
OV 2007, L 291, 30. lpp.
), bija ietverts tās 11. pants “Atbilstības pārbaude”. Šī panta 1.–3. punktā bija noteikts:
“1.   Ja kādas izmeklēšanas rezultātā Komisija uzskata, ka izdevumi netika veikti saskaņā ar Kopienas noteikumiem, tā paziņo attiecīgajai dalībvalstij izmeklēšanas rezultātus un norāda korektīvos pasākumus, kas veicami, lai nodrošinātu atbilstību šiem noteikumiem turpmāk.
Paziņojumā iekļauj atsauci uz šo pantu. Dalībvalsts sniedz atbildi divu mēnešu laikā pēc paziņojuma saņemšanas, un Komisija pēc tam var mainīt savu nostāju. Attaisnotos gadījumos Komisija var piekrist atbildes termiņa pagarinājumam.
Pēc atbildes termiņa beigām Komisija sasauc divpusēju sanāksmi, un abas puses cenšas vienoties par veicamajiem pasākumiem, kā arī par pārkāpuma nopietnības un Kopienas budžetam radītā finansiālā zaudējuma novērtējumu.
2.   Divu mēnešu laikā pēc 1. punkta trešajā daļā minētās sanāksmes protokola saņemšanas dalībvalsts dara zināmu sanāksmes laikā pieprasīto informāciju vai jebkuru citu informāciju, ko tā uzskata par noderīgu turpmākai izmeklēšanai.
Attaisnotos gadījumos pēc pamatota dalībvalsts lūguma Komisija var pagarināt šo pirmajā daļā minēto termiņu. Lūgumu adresē Komisijai pirms šā termiņa beigām.
Pēc pirmajā daļā minētā termiņa beigām Komisija oficiāli paziņo secinājumus dalībvalstij, pamatojoties uz informāciju, kas saņemta atbilstības pārbaudes procedūras laikā. Paziņojumā novērtē izdevumus, ko Komisija plāno izslēgt no Kopienas finansējuma saskaņā ar Regulas [..] Nr. 1290/2005 31. pantu, un iekļauj atsauci uz šīs regulas 16. panta 1. punktu.
3.   Dalībvalsts informē Komisiju par tās veiktajiem korektīvajiem pasākumiem, lai nodrošinātu atbilstību Kopienas noteikumiem, kā arī šo pasākumu īstenošanas faktisko dienu.
Pēc tam, kad Komisija ir pārbaudījusi visus saskaņošanas struktūras sagatavotos ziņojumus saskaņā ar šīs regulas 3. nodaļu, tā pieņem, ja vajadzīgs, vienu vai vairākus lēmumus saskaņā ar Regulas [..] Nr. 1290/2005 31. pantu, lai izslēgtu no Kopienas finansējuma tos izdevumus, kurus ietekmējusi neatbilstība Kopienas noteikumiem, kamēr dalībvalsts nav efektīvi īstenojusi korektīvos pasākumus.
Novērtējot no Kopienas finansējuma izslēdzamos izdevumus, Komisija var ņemt vērā informāciju, ko dalībvalsts darījusi zināmu pēc 2. punktā minētā termiņa beigām, ja tas nepieciešams Kopienas budžetam radītā finansiālā zaudējuma precīzākiem aprēķiniem, ar nosacījumu, ka informācijas novēlotu iesniegšanu attaisno izņēmuma apstākļi.”
Šīs regulas 16. panta “Saskaņošanas procedūra” 1. punktā bija paredzēts:
“Dalībvalsts var nodot lietu izskatīšanai saskaņošanas struktūrā trīsdesmit darba dienu laikā no brīža, kad tā saņēmusi 11. panta 2. punkta trešajā daļā minēto Komisijas oficiālo paziņojumu, nosūtot saskaņošanas struktūras sekretariātam pamatotu lūgumu par saskaņošanu.
Procedūru, kas jāievēro, un sekretariāta adresi dalībvalstīm paziņo ar Lauksaimniecības fondu komitejas starpniecību.”
Regula (ES) Nr. 1307/2013
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1307/2013 (2013. gada 17. decembris), ar ko izveido noteikumus par lauksaimniekiem paredzētiem tiešajiem maksājumiem, kurus veic saskaņā ar kopējās lauksaimniecības politikas atbalsta shēmām, un ar ko atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 637/2008 un Padomes Regulu (EK) Nr. 73/2009 (
OV 2013, L 347, 608. lpp.
), 4. panta 1. punkta h) apakšpunktā ir minēta šāda definīcija:
““ilggadīgie zālāji un pastāvīgās ganības” (turpmāk par abiem “ilggadīgie zālāji”) ir zeme, ko izmanto, lai audzētu dabīgi veidojušās (pašiesējušās) vai kultivētas (sētas) stiebrzāles vai citus lopbarības zālaugus, un kas piecus gadus vai ilgāk nav iekļauta saimniecības augsekas sistēmā; tās var būt arī citas sugas, piemēram, krūmi un/vai koki, ko var izmantot noganīšanai, ar noteikumu, ka pārsvaru saglabā stiebrzāles un citi lopbarības zālaugi, kā arī, ja dalībvalstis tā nolemj – zeme, ko var izmantot noganīšanai un kas veido daļu no izveidotās vietējās prakses, ja stiebrzāles un citi lopbarības zālaugi tradicionāli nav dominējoši ganību teritorijās”.
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības priekšvēsturi Vispārējā tiesa ir izklāstījusi pārsūdzētā sprieduma 1.–11. punktā, un šīs tiesvedības vajadzībām to var apkopot šādi.
2008. gada septembrī un 2009. gada februārī Eiropas Komisija veica divas izmeklēšanas par Grieķijas Republikas izdevumiem, kuri tai bija radušies saistībā ar attiecīgi platībatkarīgo atbalstu un lauku attīstības pasākumiem Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļas, kā arī un Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) ietvaros par 2008. pieprasījumu gadu.
Līdz ar to 2008. gada 21. novembra vēstulē Komisija norādīja, ka attiecīgo izmeklēšanu laikā veiktajās pārbaudēs uz vietas ir pierādījies, ka noteiktas platības, par kurām bija piešķirts atbalsts, neatbilda Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punktā un Regulas Nr. 796/2004 2. pantā paredzētajiem atbilstības kritērijiem. Lai pamatotu šo konstatējumu, Komisija minēja vairākus piemērus, kas ir atgādināti pārsūdzētā sprieduma 40. punktā.
Saistībā ar Komisijas nosūtītajām piezīmēm un Grieķijas Republikas sniegtajām atbildēm 2010. gada 8. aprīlī tika noturēta divpusēja sanāksme. 2010. gada 2. jūnijā Komisija nosūtīja Grieķijas Republikai savus secinājumus, uz kuriem pēdējā minētā atbildēja 2010. gada 2. augustā.
2013. gada 31. maijā Komisija informēja Grieķijas Republiku, ka tā saglabā savu nostāju par paredzēto korekciju neto apmēru, kā arī tās pamatojošajiem motīviem.
2013. gada 11. jūlijā Grieķijas Republika vērsās saskaņošanas struktūrā. Tā sniedza atzinumu 2014. gada 31. janvārī, pirms Komisija bija paudusi savu galīgo nostāju 2014. gada 26. martā. Tajā Komisija konstatēja, pirmkārt, lauksaimniecības zemes gabalu identifikācijas sistēmas un ģeogrāfiskās informācijas sistēmas (turpmāk tekstā – “ZGIS–ĢIS”) darbības nepilnības, kas ir ietekmējušas kontrolpārbaudes un administratīvās pārbaudes, otrkārt, nepilnības pārbaudēs uz vietas, kā arī, treškārt, kļūdainus maksājumu un sankciju aprēķinus. Turklāt Komisija uzsvēra šo konstatējumu atkārtotību. Attiecībā uz Grieķijas Republiku piemērotās korekcijas galīgais neto apmērs tādējādi bija 86007771,11 EUR.
Līdz ar to Komisija 2014. gada 19. decembrī pieņēma strīdīgo lēmumu, ar kuru tā no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz atsevišķus Grieķijas Republikas izdevumus, ko tā ir attiecinājusi uz ELVGF Garantiju nodaļu, Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un ELFLA.
Ar šo lēmumu Komisija attiecībā uz Grieķijas Republiku piemēroja vienotas likmes korekcijas par 2008. pieprasījumu gadu, pirmkārt, platībatkarīgā atbalsta jomā par kopējo summu 61012096,85 EUR apmērā, no kuras tā atskaitīja summu 2135439,32 EUR apmērā. Šajā korekcijā ir ņemta vērā it īpaši vienotā korekcijas likme 10 % apmērā lauksaimniekiem, kuri bija deklarējuši tikai ganības, proti, 32542837,74 EUR. Otrkārt, Komisija piemēroja korekcijas par 2008. pieprasījumu gadu lauku attīstības jomā 5007867,36 EUR apmērā, to attiecinot uz 2009. finanšu gadu, un 5496524,54 EUR apmērā, to attiecinot uz 2010. finanšu gadu, proti, kopumā 10504391,90 EUR apmērā, no kuriem tā atskaitīja kopējo summu 2588231,20 EUR apmērā, kas atbilst 2318055,75 EUR par 2009. finanšu gadu un 270175,45 EUR par 2010. finanšu gadu. No tā izriet, ka no strīdīgā lēmuma izrietošā finansiālā ietekme uz Grieķijas Republiku saistībā ar vienotās likmes korekcijām platībatkarīgā atbalsta un lauku attīstības jomās bija attiecīgi 58876657,53 EUR un 7916160,70 EUR.
Strīdīgajam lēmumam pievienotajā kopsavilkuma ziņojumā, kas ir minēts pārsūdzētā sprieduma 41. punktā, Komisija vienotās likmes korekcijas piemērošanu pamatoja šādi:
–
attiecībā uz ZGIS–ĢIS: Komisijas dienesti uzskatīja, ka tā neatbilst prasībām, kas izriet no Regulas Nr. 1782/2003 20. panta. Konkrēti:
–
tika konstatētas kļūdas attiecībā uz bāzes zemes gabalu robežām un to maksimālo platību, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu, jo šie dati pamatā bija nepareizi. Konkrēti šīs kļūdas tika konstatētas attiecībā uz platībām, kas tiek izmantotas ganībām, kuras saskaņā ar pārbaudēm vairs nevarēja tikt uzskatītas par tādām, par ko var pretendēt uz atbalstu, pamatojoties uz Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. un 2.a punktu. Līdz ar to lauksaimnieki nebija pareizi informēti par iespējamību pretendēt uz atbalstu par zemes gabaliem, kurus viņi plānoja deklarēt. Turklāt kontrolpārbaudes ar mērķi nepieļaut viena un tā paša atbalsta nepamatotu atkārtotu piešķiršanu par vieniem un tiem pašiem zemes gabaliem nebija pārliecinošas, ja vien nebija tikušas veiktas pārbaudes uz vietas, kurās būtu tikusi atklāta nepareizā zemes gabalu atrašanās vieta un iespējamība par tiem pretendēt uz atbalstu;
–
sākot no 2009. gada deklarācijām un kontrolpārbaudēm ZGIS–ĢIS tika izmantota jauna informācija. Tomēr kontrolpārbaužu rezultāti nevarēja tikt izmantoti, lai novērtētu fondam pastāvošo risku attiecībā uz 2008. gadu. Proti, šajā gadā lauksaimnieki savus zemes gabalus deklarēja, pamatojoties uz vecajām ZGIS–ĢIS. Tātad, ja sistēma 2008. gadā būtu darbojusies pareizi, daļa no šiem zemes gabaliem būtu tikuši noraidīti kā tādi, par kuriem nevar pretendēt uz atbalstu, tostarp ievērojama daļa, kas attiecās uz pastāvīgajām ganībām, kuras Grieķijas iestādes uzskatīja par tādām, par kurām var pretendēt uz atbalstu, un attiecībā uz kurām Komisija iepriekšējā korespondencē jau bija norādījusi uz neiespējamību par tām pretendēt uz atbalstu atbilstīgo tiesību normu neievērošanas dēļ;
–
pārbaudes uz vietas attiecībā uz 2008. pieprasījumu gadu neatbilda Regulas Nr. 796/2004 23. un 30. panta prasībām. Konkrētāk:
–
attiecībā uz ganībām: ganību mērījumu neesamība tika atzīta par īpaši satraucošu. Vairākos gadījumos platības, par kurām var pretendēt uz atbalstu, klāja kokaugi, un citus zemes gabalus daļēji klāja zāles lopbarība, tādējādi tie neatbilda “pastāvīgo ganību” kritērijiem Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta izpratnē. Deklarētās platības bieži tika uzietas attālās teritorijās, kuras nebija redzami norobežotas un kurām bija grūti piekļūt. Tika konstatēts, ka inspektori nebija veikuši platību mērījumus atbilstoši Regulas Nr. 796/2004 30. panta prasībām. Lai gan Grieķijas Republika bija vairākkārt norādījusi, ka apstrīdētās platības vienmēr ir tikušas izmantotas kā ganības un Komisija nav apstrīdējusi iespējamību par tām pretendēt uz atbalstu, šīs platības bija bijušas tādas, par kurām nevar pretendēt uz atbalstu, arī ņemot vērā pirms 2006. gada piemērojamos noteikumus, un Lauksaimniecības ģenerāldirektorāts (ĢD) arī bija apšaubījis iespējamību par tām pretendēt uz atbalstu (izmeklēšana AP/2001/06);
–
attiecībā uz pārbaudēm uz vietas, kas tika veiktas, izmantojot attālo uzrādi, piemērotā procedūra neatbilda prasībām. Līdz ar to atbalsts bija izmaksāts par zemes gabaliem, par kuriem atbilstoši Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punktam un Regulas Nr. 796/2004 2. pantam uz atbalstu nevar pretendēt;
–
attiecībā uz klasiskajām pārbaudēm uz vietas: “atkārtotajos mērījumos” atklājās atšķirības, tomēr tās nepierādīja sistemātiskus trūkumus šī veida pārbaudes darbībā, izņemot attiecībā uz ganībām. 2008. gadā, ņemot vērā, ka tika ieviesta jauna ZGIS–ĢIS, Grieķijas Republika šajā sistēmā atkārtoti neiekļāva to zemes gabalu koordinātas, uz kuriem attiecās klasiskās pārbaudes uz vietas. Līdz ar to neeksistēja grafisks attēlojums, kas ļautu atklāt daudzkārtējas deklarācijas;
–
konstatētās nepilnības bija pastāvīgs trūkums galveno pārbaužu un papildpārbaužu darbībā un radīja fondam risku attiecībā uz platībatkarīgo atbalstu. Turklāt šie konstatējumi bija atkārtoti;
–
konstatētās nepilnības iespaidoja ar platību “saistīto” papildu atbalstu.
Ņemot vērā konstatējumus par nepilnībām ZGIS–ĢIS un pārbaudēs uz vietas, Komisija piemēroja korekcijas, kas bija sadalītas atbilstoši šādai klasifikācijai:
–
lauksaimniekiem, kas deklarēja tikai ganības, tika piemērota vienotas likmes korekcija 10 % apmērā problemātiskās situācijas ZGIS dēļ un pārbaužu uz vietas rezultātā, kurās atklājās liels kļūdu un līdz ar to – būtisku pārkāpumu skaits. Lai gan, Komisijas ieskatā, būtu pamatota korekcija 25 % apmērā, vienotas likmes korekcijas 10 % apmērā piemērošana šķita piemērotāka, ņemot vērā “buferzonas efektu”;
–
lauksaimniekiem, kuri nedeklarēja ganības, tika piemērota vienotas likmes korekcija 2 % apmērā, ņemot vērā “buferzonas efektu”, klasisko pārbaužu uz vietas uzlabojumus un to, ka šajā lauksaimnieku kategorijā identificēto pārkāpumu līmenis bija zemāks un ka klasiskās pārbaudes uz vietas bija būtiska pārbaužu daļa;
–
attiecībā uz papildu platībatkarīgo atbalstu tika piemērota vienotas likmes korekcija 5 % apmērā pārbaužu uz vietas novēlotās uzsākšanas negatīvās ietekmes un “buferzonas efekta” neesamības dēļ;
–
attiecībā uz visiem uz platību balstītajiem lauku attīstības pasākumiem tika piemērota vienotas likmes korekcija 5 % apmērā.
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegts 2015. gada 2. martā, Grieķijas Republika cēla prasību atcelt strīdīgo lēmumu, izvirzot būtībā trīs pamatus.
Pirmais pamats saistībā ar vienotas likmes finanšu korekciju 10 % apmērā, kura tika piemērota lauksaimniekiem, kas bija deklarējuši tikai ganības, un kuras summa bija 32542837,74 EUR, attiecās uz Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta kļūdainu interpretāciju un piemērošanu, nepietiekamu pamatojumu un samērīguma principa, kā arī Komisijas rīcības brīvībai piemērojamo robežu neievērošanu. Otrais pamats saistībā ar vienotas likmes finanšu korekciju 5 % apmērā attiecībā uz saistīto papildu atbalstu attiecās uz kļūdu tiesību piemērošanā, nepietiekamu pamatojumu un samērīguma principa pārkāpumu. Trešais pamats saistībā ar finanšu korekciju 5 % apmērā, kas tika piemērota ar lauku attīstībai veltīto kopējās lauksaimniecības politikas (KLP) otro pīlāru saistītajam atbalstam, attiecās uz pamatojuma neesamību, kļūdu tiesību piemērošanā un samērīguma principa pārkāpumu.
Pārsūdzētajā spriedumā Vispārējā tiesa noraidīja divus pirmos pamatus un attiecībā uz trešo pamatu prasību apmierināja. Līdz ar to tā ar pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 1) punktu atcēla strīdīgo lēmumu, “ciktāl tas attiecas uz korekcijas summu EUR 5007867,36 apmērā, atskaitījuma summu EUR 2318055,75 apmērā un finansiālās ietekmes summu EUR 2689811,61 apmērā attiecībā uz Grieķijas Republikas veiktajiem izdevumiem ELFLA atbalsta lauku attīstībai jomā 2. prioritārā virziena (2007–2013, platībatkarīgie pasākumi) ietvaros attiecībā uz 2009. finanšu gadu saistībā ar nepilnībām [ZGIS] un pārbaudēs uz vietas (otrais pīlārs, 2008. pieprasījumu gads)”, un ar rezolutīvās daļas 2) punktu pārējā daļā prasību noraidīja.
Lietas dalībnieku prasījumi Tiesai
Apelācijas sūdzībā Grieķijas Republika lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu,
–
atcelt strīdīgo lēmumu un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisija lūdz Tiesu:
–
noraidīt apelācijas sūdzību kā daļēji nepieņemamu un daļēji nepamatotu un
–
piespriest Grieķijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Spānijas Karaliste, kas ir iestājusies lietā Grieķijas Republikas atbalstam, lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatošanai Grieķijas Republika izvirza sešus pamatus. Pirmie trīs pamati ir saistīti ar Vispārējās tiesas vērtējumu par finanšu korekciju 10 % apmērā, kas tika piemērota attiecībā uz platībatkarīgo atbalstu lauksaimniekiem, kuri bija deklarējuši tikai ganības. Ceturtais un piektais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas vērtējumu par vienotas likmes korekciju 5 % apmērā attiecībā uz papildu platībatkarīgo atbalstu. Sestais pamats attiecas uz Vispārējās tiesas vērtējumu par finanšu korekciju 5 % apmērā, kas tika piemērota ar lauku attīstībai veltīto KLP otro pīlāru saistītajam atbalstam.
Par pirmo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Pirmais pamats ir sadalīts trīs daļās.
Pirmā pamata pirmajā daļā Grieķijas Republika būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 24.–67. punktā ir kļūdaini interpretējusi un piemērojusi Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punktu, kurā ir noteikta “pastāvīgo ganību” definīcija. Konkrētāk tā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 34.–36. punktā ir sniegusi pārāk šauru šī jēdziena interpretāciju, izvēloties kritēriju, kas attiecas vienīgi uz veģetācijas, kura klāj attiecīgo platību, tipu. Turpretim Grieķijas Republika, kuru atbalsta Spānijas Karaliste, iestājas par plašu šī jēdziena uztveri, kas atspoguļotu Savienības likumdevēja nodomu un ietvertu tā sauktās “Vidusjūras reģiona [tipa]” ganības, proti, platības, kuras klāj kokaugu vai koku veģetācija, kuras ir piemērotas ganīšanai un kurās tradicionāli neaug galvenokārt stiebrzāles, kā arī cita veida zāles lopbarība.
Grieķijas Republikas ieskatā, šo interpretāciju pieļauj Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta formulējums, kā arī šīs regulas konteksts un tajā izvirzītie mērķi. Tā līdz ar to uzsver, ka šis jēdziena “pastāvīgās ganības” traktējums izriet gan no Regulas Nr. 1307/2013 4. panta 1. punkta h) apakšpunkta, gan no Komisijas Kopīgā pētniecības centra (
JRC
) 2008. gada 2. aprīlī publicētajiem norādījumiem ar mērķi definēt dalībvalstīm pamatnostādnes par to, kā vislabāk ievērot spēkā esošās tiesību normas attiecībā uz KLP, kā arī no Grieķijas iestāžu un Komisijas 2012. gada oktobrī izstrādātā rīcības plāna (turpmāk tekstā – “2012. gada rīcības plāns”).
Atbalstot šo argumentāciju, Spānijas Karaliste būtībā uzsver, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā visu kontekstu un Regulā Nr. 1782/2003 izvirzītos mērķus, pie kuriem pieder noteiktu ar ražošanu saistītu maksājumu saglabāšana. Konkrētāk Regulas Nr. 1782/2003 132. pantā, kas attiecas uz ekstensifikācijas piemaksu, esot atsauce uz ganībām, neprecizējot, ka pēdējām minētajām ir jābūt klātām vienīgi ar zālaugu veģetāciju.
Komisija iebilst, ka Vispārējā tiesa ir pareizi interpretējusi un piemērojusi Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punktā ietverto jēdzienu “pastāvīgās ganības”. No šīs definīcijas izrietot, ka noteicošais ir kritērijs, kas attiecas uz lauksaimniecības platību klājošās veģetācijas raksturu. Turklāt ne šī sprieduma 33. punktā minētajām pamatnostādnēm, ne 2012. gada rīcības plānam, ne Regulai Nr. 1307/2013, kura ir piemērojama no 2015. gada 1. janvāra un kurā ir ietverta jēdziena “pastāvīgās ganības” paplašināta definīcija, neesot nozīmes attiecībā uz lietas faktu norises laikā piemērojamo tiesību interpretāciju, kā arī Komisijas nolemtās finanšu korekcijas vērtējumu.
Pirmā pamata otrajā daļā Grieķijas Republika būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 66. punktā ir uzskatījusi, ka neatkarīgi no sniegtās jēdziena “pastāvīgās ganības” interpretācijas, ņemot vērā trūkumus, kas tika konstatēti noteikumu attiecībā uz ganībām piemērošanā un ZGIS–ĢIS kontroles sistēmas darbībā, strīdīgās platības tomēr ir tādas, par kurām nevar pretendēt uz atbalstu.
Grieķijas Republika uzskata, ka, piemērojot “buferzonas efektu”, Vispārējā tiesa nedrīkstēja no atsevišķiem ZGIS–ĢIS kontroles sistēmas darbībā konstatētiem trūkumiem attiecībā uz dažiem pārsūdzētā sprieduma 40. punktā identificētajiem zemes gabaliem secināt, ka visas platības, kuras bija deklarētas kā ganības attiecībā uz 2008. gadu un uz kurām attiecās finanšu korekcija, katrā ziņā bija tādas, par kurām nevar pretendēt uz atbalstu neatkarīgi no tā, vai tiek ņemta vērā šaurā Regulas Nr. 796/2004 2. panta interpretācija vai arī labvēlīgākās interpretācijas, kas izriet no 2012. gada rīcības plāna vai Regulas Nr. 1307/2013 4. panta 1. punkta h) apakšpunkta.
Komisija lūdz šo argumentāciju noraidīt.
Saistībā ar pirmā pamata trešo daļu Grieķijas Republika pārmet Vispārējai tiesai nepietiekama pamatojuma norādīšanu, jo tā pārsūdzētā sprieduma 20.–22. punktā savu vērtējumu ir paudusi kā secinājumu no judikatūras par pierādīšanas pienākuma sadali atbilstības pārbaudes procedūrā. Tomēr šai judikatūrai neesot nozīmes attiecībā uz jēdziena “pastāvīgās ganības” Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta izpratnē interpretāciju.
Komisija lūdz šo argumentāciju noraidīt.
Tiesas vērtējums
Iesākumā ir jānorāda, ka, lai gan Komisija nav formāli izvirzījusi iebildi par nepieņemamību, tā apšauba apelācijas sūdzības pieņemamību, jo Grieķijas Republika esot vienīgi atkārtojusi savu pirmajā instancē sniegto argumentāciju.
Tomēr šis Komisijas arguments ir jānoraida.
No Tiesas judikatūras izriet, ka apelācijas sūdzībā ir jābūt precīzi norādītiem elementiem, kas tiek kritizēti spriedumā, kuru tiek lūgts atcelt, kā arī juridiskajiem argumentiem, kas konkrēti pamato šo lūgumu (spriedums, 2000. gada 4. jūlijs, Bergaderm un Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
,
34.
punkts).
Tomēr šajā gadījumā nav tā, ka Grieķijas Republika vienīgi atkārtotu vai burtiski citētu pamatus un argumentu, kurus tā bija izvirzījusi Vispārējā tiesā, bet gan tā apstrīd Tiesā Savienības tiesību interpretāciju vai piemērošanu, ko ir veikusi Vispārējā tiesa pārsūdzētajā spriedumā.
Tādējādi Grieķijas Republikas izvirzītie pamati ir jāizvērtē pēc būtības.
Runājot par pirmā pamata pirmo daļu, saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts un tiesiskajā regulējumā, kurā šī norma ir ietverta, izvirzītie mērķi.
No Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta formulējuma izriet, ka “pastāvīgas ganības” “ir “zeme, ko izmanto stiebrzāļu vai cita veida zāles lopbarības dabiskai audzēšanai (pašsējā) vai kultivējot (iesējot) un kas nav bijusi iekļauta saimniecības augsekas sistēmā piecus gadus vai ilgāk”.
No tā izriet, ka šajā pantā ir skaidri minēta “stiebrzāļu vai cita veida zāles lopbarības” klātbūtne, tādējādi platība, kurā ir vienīgi zālaugi, noteikti ir “pastāvīgās ganības”, tomēr citu veģetācijas tipu, piemēram, kokaugu vai koku veģetācijas klātbūtne netiek izslēgta. Tādējādi, kā secinājumu 56. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta formulējums tomēr nav viennozīmīgs attiecībā uz to, vai “pastāvīgo ganību” kvalifikācija ir atkarīga no kritērija, kas attiecas uz veģetācijas, kura sedz attiecīgo platību, tipu, un līdz ar to – vai tajā ir paredzēta vienīgi stiebrzāļu vai citu zālaugu klātbūtne.
Runājot par kontekstu, kurā ir iekļauts Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkts, vispirms no Regulas Nr. 239/2005 1. apsvēruma izriet, ka, ievērojot vajadzību precizēt jēdzienu “pastāvīgās ganības”, Savienības likumdevēja nodoms ir bijis piešķirt dalībvalstīm zināmu elastību, lai varētu ņemt vērā dažādos vietējos agronomiskos apstākļus.
Turpinājumā no paša Regulas Nr. 796/2004 8. panta 1. punkta, kurā ir norādīts uz Regulas Nr. 1782/2003 51. pantu, formulējuma izriet, ka lauksaimniecības platības faktiska izmantošana lauksaimniecībai ir atbilstīgāks kritērijs par kritēriju attiecībā uz veģetācijas, kas klāj attiecīgo platību, tipu. Saskaņā ar šo 8. panta 1. punktu par “par lauksaimniecības zemes gabalu” ir uzskatāms zemes gabals, kurā aug koki, ja tajā paredzēto ražošanu var veikt līdzīgi kā tajā pašā platībā esošā zemes gabalā, kur nav koku.
Turklāt ir jānorāda, ka kritērijs, kas attiecas vienīgi uz veģetācijas, kura klāj attiecīgo platību, tipu, ir relativizēts arī Regulas Nr. 796/2004 30. panta 2. punktā saistībā ar lauksaimniecības zemes gabalu platības pārbaudi. Atbilstoši šai tiesību normai dalībvalstis var uzskatīt, ka lauksaimniecības zemes gabala kopējā platība var ietvert platību, ko aizņem [dzīv]žogi, ar nosacījumu, ka šis raksturelements tradicionāli ir daļa no labas lauksaimniecības prakses, ko piemēro zemes izmantošanā.
Visbeidzot, tā kā “pastāvīgo ganību” definīcija ir ietverta Regulā Nr. 796/2004, kuras mērķis ir Regulas Nr. 1782/2003 īstenošana, saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru šis jēdziens ir jāinterpretē atbilstoši pamataktam (spriedums, 2017. gada 26. jūlijs, Čehijas Republika/Komisija,
C‑696/15 P
,
EU:C:2017:595
,
33.
punkts).
Regulā Nr. 1782/2003 nav paredzēts, ka kvalifikācija par “pastāvīgām ganībām” ir atkarīga no noteikta tipa veģetācijas klātbūtnes, jo ar šīs regulas 44. panta 2. punktu “hektāra, par kuru ir tiesības pretendēt uz atbalstu” statuss ir liegts tikai “ilggadīgām kultūrām”, “mežiem”, kā arī “[zemēm,] kuras izmanto ar lauksaimniecību nesaistītām darbībām”.
Tādējādi no iepriekš minētā izriet, kā secinājumu 63. punktā ir konstatējusi ģenerāladvokāte, ka “pastāvīgo ganību” definīcijas noteicošais kritērijs nav veģetācijas, kura klāj lauksaimniecības platību, tips, bet minētās platības faktiskā izmantošana lauksaimnieciskai darbībai, kas ir tipiska “pastāvīgām ganībām”. Līdz ar to kokaugu vai koku klātbūtne pati par sevi nevar liegt kvalificēt platību par“pastāvīgajām ganībām”, ja vien šī klātbūtne neapdraud minētās platības faktisku izmantošanu lauksaimnieciskai darbībai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 9. jūnijs, Planes Bresco,
C‑333/15 un C‑334/15
,
EU:C:2016:426
,
35.
punkts).
Šādu interpretāciju turklāt apstiprina Regulā Nr. 1782/2003 izvirzītie mērķi, proti, ienākumu no lauksaimniecības stabilizēšana un vides aizsardzība.
Pirmkārt, runājot par ienākumu no lauksaimniecības stabilizēšanu, no Regulas Nr. 1782/2003 21. un 24. apsvēruma izriet, ka vienreizējo maksājumu shēma ir atkarīga no labu lauksaimniecības un vides apstākļu saglabāšanas saimniecībā un tās mērķis ir nodrošināt pietiekami augstu dzīves līmeni lauku iedzīvotājiem. Tādējādi šo shēmu ir paredzēts piemērot visiem pēdējiem minētajiem, nepastāvot iespējai pieeju šim maksājumam noteikt atkarībā no tā, kāds veģetācijas tips ir šajās platībās.
Otrkārt, Regulas Nr. 1782/2003 3. un 4. apsvērumā ir uzsvērta pastāvīgo ganību labvēlīgā ietekme uz vidi un ir norādīts uz Regulā Nr. 1782/2003 izvirzītu divkāršu mērķi, proti, novērst pirmām kārtām atteikšanos no lauksaimniecības zemes un otrām kārtām esošo pastāvīgo ganību pārvēršanu aramzemē. No tā izriet, kā secinājumu 68. punktā ir konstatējusi ģenerāladvokāte, ka tiekšanās sasniegt šos mērķus neatbilst šaurai jēdziena “pastāvīgās ganības” interpretācijai, kas attiektos vienīgi uz veģetācijas, kura klāj lauksaimniecības platību, tipu.
No visiem iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka, nosakot, vai attiecīgā platība ir kvalificējama kā “pastāvīgās ganības” Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta izpratnē, noteicošais kritērijs, kas ir jāņem vērā, ir nevis veģetācijas, kura klāj attiecīgo platību, tips, bet gan tās faktiskā izmantošana lauksaimnieciskai darbībai, kas ir tipiska “pastāvīgām ganībām”.
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 35. un 36. punktā atzīstot, ka atbilstīgais kritērijs ir veģetācijas, kura klāj attiecīgo platību, tips un pēc tam izvērtēšanu veicot no šī kritērija viedokļa, Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, interpretējot un piemērojot jēdzienu “pastāvīgās ganības”, kas izriet no Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta. No tā izriet, ka pārsūdzētā sprieduma 65. punktā ietvertais Vispārējās tiesas apsvērums, saskaņā ar kuru Grieķijas Republika nav pierādījusi Komisijas vērtējumu nepareizību, ir kļūdains.
Lai gan tas ir tā, ir jānorāda, ka vienotā korekcijas likme 10 % apmērā, kas tika piemērota lauksaimniekiem, kuri bija deklarējuši tikai ganības, kopsavilkuma ziņojumā ir pamatota ar visiem trūkumiem, kas ir izklāstīti šī sprieduma 16., 21. un 22. punktā, kuros būtībā ir atkārtoti pārsūdzētā sprieduma 40. un 41. punkts. Komisija tādējādi šo korekcijas likmi pamatoja, pirmkārt, ar nepilnībām ZGIS–ĢIS, kas ietekmē administratīvo procedūru un kontrolpārbaužu pierādījuma spēku, un, otrkārt, ar nepilnībām pārbaudēs uz vietas.
Šajā ziņā, izvērtējot pirmo tajā celtās prasības pamatu, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 23.–106. punktā uzskatīja, ka 10 % likme, kas tika piemērota lauksaimniekiem, kuri bija deklarējuši tikai ganības, tomēr ir pamatota citu konstatēto trūkumu dēļ.
Konkrētāk pārsūdzētā sprieduma 66., 88. un 95. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka neatkarīgi no pretrunām attiecībā uz “pastāvīgo ganību” definīciju nepilnības ZGIS–ĢIS pamatoja to, ka lauksaimniekiem, kuri bija deklarējuši tikai ganības, tika noteikta vienota korekcijas likme 10 % apmērā. Šajā situācijā Vispārējās tiesas pieļautā kļūda, kas tika izklāstīta šī sprieduma 59. punktā, neietekmē pārsūdzētā sprieduma rezolutīvo daļu, jo to pietiekami pamato tā 66., 88. un 95. punktā ietvertie vērtējumi.
Tādējādi šī sprieduma 59. punktā identificētā kļūda tiesību piemērošanā nevar izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.
Runājot par pirmā pamata otro daļu, pietiek norādīt, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 66. punktā tikai atzina, ka, pat pieņemot, ka “pastāvīgo ganību” definīcija, kas tika piemērota, neatbilda Regulas Nr. 796/2004 2. panta pirmās daļas 2. punkta formulējumam, “ņemot vērā [pārsūdzētā] sprieduma 40. un 41. punktā minētos trūkumus, kas tika konstatēti noteikumu attiecībā uz ganībām piemērošanā un ZGIS–ĢIS kontroles sistēmas darbībā”, strīdīgās platības bija tādas, par kurām nevarēja pretendēt uz atbalstu.
Pārsūdzētā sprieduma 40. punktā Vispārējā tiesa ir uzskaitījusi vairākus zemes gabalu piemērus, ko Komisija bija konstatējusi, lai pamatotu vienotas likmes korekciju un kas, pieņemot, ka būtu iespējams noteikt to atrašanās vietu, neatbilda Regulas Nr. 1782/2003 44. panta 2. punktā paredzētajiem atbilstības kritērijiem, jo tie netika izmantoti lauksaimnieciskām darbībām.
Līdz ar to pirmā pamata otrā daļa nav jāapspriež un ir jānoraida kā nepamatota.
Runājot par pirmā pamata trešo daļu, ir jānorāda, ka pirms katra Grieķijas Republikas izvirzītā pamata konkrētas izvērtēšanas, attiecīgajā stadijā neizdarot juridiskus secinājumus, pārsūdzētā sprieduma 20.–22. punktā Vispārējā tiesa ir tikai atgādinājusi no pastāvīgās judikatūras izrietošos vispārīgos principus attiecībā uz pierādīšanas pienākuma sadali strīdos saistībā ar Eiropas fondiem starp Komisiju, no vienas puses, un attiecīgo dalībvalsti, no otras puses.
No tā izriet, ka pirmā pamata trešā daļa nav jāapspriež un ir jānoraida kā nepamatota.
Tādējādi, lai gan pirmā pamata pirmā daļa ir pamatota, tas nevar izraisīt pārsūdzētā sprieduma atcelšanu.
Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmais pamats ir jānoraida kā daļēji neefektīvs, daļēji nepieņemams un daļēji nepamatots.
Par otro pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Otrajā pamatā Grieķijas Republika būtībā apgalvo, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 68.–76. punktā nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, jo tā nav atbildējusi uz visiem Grieķijas Republikas izklāstītajiem argumentiem par jēdzienu “pastāvīgās ganības” – konkrēti attiecībā uz jēdzienu “Vidusjūras reģiona [tipa] ganības”.
Komisija prasa šo pamatu noraidīt.
Tiesas vērtējums
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka Vispārējās tiesas pienākums pamatot savus nolēmumus nevar tikt interpretēts tādējādi, ka tai ir detalizēti jāatbild uz katru kāda lietas dalībnieka minētu argumentu, it īpaši, ja tas nav pietiekami skaidrs un precīzs un nav balstīts uz detalizētiem pierādījumiem (spriedums, 2007. gada 11. janvāris, Technische Glaswerke Ilmenau/Komisija,
C‑404/04 P
, nav publicēts,
EU:C:2007:6
,
90.
punkts).
Šajā ziņā ir jānorāda, pirmkārt, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 24.–65. punktu ir veltījusi detalizētam Grieķijas Republikas argumentu attiecībā uz jēdziena “pastāvīgās ganības” interpretāciju, konkrēti attiecībā uz veģetācijas, kura klāj lauksaimniecības platību, tipa nozīmīgumu, izvērtējumam.
Otrkārt, Vispārējai tiesai iesniegtā pieteikuma par lietas ierosināšanu 15. un 16. punktā prasītāja tikai atsaucās uz “visu Vidusjūras reģiona tipa ganību īpašajām raksturiezīmēm”, kurām “[esot] liela vides vērtība”. Tā kā šis apgalvojums neatbilst ne izvirzītajām skaidrības, ne precizitātes prasībām, Vispārējai tiesai nevar pārmest, ka tā nav atbildējusi konkrēti.
No tā izriet ka Vispārējā tiesa ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Līdz ar to otrais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Trešais pamats ir sadalīts divās daļās.
Šī pamata pirmajā daļā Grieķijas Republika būtībā uzsver, ka Vispārējā pārsūdzētā sprieduma 88.–103. punktā tiesa vairākkārt nav izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Grieķijas Republikas ieskatā, Vispārējā tiesa ir neatļautā veidā papildinājusi strīdīgā lēmuma pamatojumu, uzskatīdama, ka ar pārkāpumiem administrācijas un kontroles sistēmā vien jau pietiek, lai pamatotu korekcijas likmi 10 % apmērā, kaut gan no kopsavilkuma ziņojuma izriet, ka šī korekcijas likme ir pamatota tikai ar to, ka par platībām, kuras ir deklarētas kā “pastāvīgās ganības”, nevar pretendēt uz atbalstu. Turklāt Vispārējā tiesa savu nolēmumu neesot pietiekami pamatojusi ne attiecībā uz korekcijas likmes palielināšanu līdz 10 % salīdzinājumā ar iepriekšējam gadam noteikto korekcijas likmi 5 % apmērā, ne arī attiecībā uz pārbaudēs uz vietas konstatētajiem uzlabojumiem. Visbeidzot Grieķijas Republika pārmet Vispārējai tiesai, ka tā nav pietiekami ņēmusi vērā “buferzonas efektu”.
Šī pamata otrajā daļā Grieķijas Republika apgalvo, ka, pārsūdzētā sprieduma 88.–103. punktā apstiprinot korekcijas likmi 10 % apmērā attiecībā uz atbalstu lauksaimniekiem, kuri bija deklarējuši tikai ganības, Vispārējā tiesa ir pārkāpusi samērīguma principu. Grieķijas Republikas ieskatā, korekcijas likme 5 % apmērā ir pamatota, it īpaši ņemot vērā “buferzonas efektu”.
Komisija uzsver, ka šis pamats ir pilnībā jānoraida kā nepamatots.
Tiesas vērtējums
Runājot par trešā pamata pirmo daļu, vispirms ir jānorāda, ka, pretēji tam, ko apgalvo Grieķijas Republika, Komisijas noteiktā vienotā korekcijas likme 10 % apmērā nav balstīta vienīgi uz neiespējamību pretendēt uz atbalstu par attiecīgajām platībām, bet uz visām kontroles sistēmas nepilnībām, kuras Komisija ir konstatējusi kopsavilkuma ziņojumā, un ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 10. un 89.–94. punktā to atgādina.
Tādējādi Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 95. punktā varēja, nepieļaujot kļūdu, uzskatīt, ka trūkumi kontroles sistēmā apvienojumā ar visiem pārējiem konstatētajiem trūkumiem veido ievērojamas nepilnības kontroles sistēmas īstenošanā, kas nozīmē, ka ir pieļauts daudz kļūdu.
No tā izriet, ka Grieķijas Republikas apgalvojums, saskaņā ar kuru no kopsavilkuma ziņojuma izriet, ka vienotā korekcijas likme 10 % apmērā ir pamatota tikai ar to, ka par platībām, kuras ir deklarētas kā “pastāvīgās ganības”, nevar pretendēt uz atbalstu, ir jānoraida.
Turpinājumā, runājot par apgalvojumu attiecībā uz to, ka neesot ņemti vērā uzlabojumi, kas tika konstatēti saistībā ar pārbaudēm uz vietas, kā arī 2007. gadam noteiktā finanšu korekcijas likme 5 % apmērā, ir jānorāda, ka, pretēji tam, ko apgalvo Grieķijas Republika, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 98.–101. punktā ir novērtējusi šo elementu nozīmīgumu.
Šajā ziņā Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 99. punktā uzsvēra, ka, lai gan kopsavilkuma ziņojumā ir konstatēts uzlabojums pārbaužu uz vietas skaita ziņā 2008. gadā, tomēr šajā ziņojumā ir norādīts arī, ka no kvalitātes viedokļa pārbaudēs uz vietas uzlabojumu nebija. Balstoties uz šo konstatējumu un konstatējumu, ka Grieķijas Republika nav pamatojusi savu apgalvojumu attiecībā uz kvalitatīviem uzlabojumiem kontrolēs uz vietas, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 100. punktā pamatoti varēja šo pēdējo minēto apgalvojumu noraidīt, izpildot savu pienākumu norādīt pamatojumu.
Tādējādi šāds apgalvojums izriet no kļūdainas pārsūdzētā sprieduma interpretācijas un ir faktiski nepareizs.
Visbeidzot, runājot par apgalvojumu attiecībā uz to, ka Vispārējā tiesa neesot ņēmusi vērā “buferzonas efektu”, ir jānorāda, ka pārsūdzētā sprieduma 95., 102. un 103. punktā Vispārējā tiesa to gan ir ņēmusi vērā.
Konkrētāk, pārsūdzētā sprieduma 85.–94. punktā veikusi izvērtējumu attiecībā uz ievērojamām nepilnībām [kontroles sistēmas] īstenošanā, pārsūdzētā sprieduma 95. punktā Vispārējā tiesa atzina, ka visi trūkumi kontroles sistēmā, aplūkoti kopumā, veido šādas ievērojamas nepilnības [kontroles sistēmas] īstenošanā, tādējādi attaisnojot vienotas korekcijas likmes 25 % piemērošanu. Lai gan tas ir tā, šī pārsūdzētā sprieduma 95. punkta turpinājumā tā pauda uzskatu, ka Komisija ir ņēmusi vērā pazeminātu zaudējumu risku fondam “buferzonas efekta” dēļ, atbilstoši kuram tikai daļa deklarēto platību tiek ņemtas vērā tiesību uz maksājumu aktivēšanai, un, piemērojot vienotas likmes korekciju 10 % apmērā, nav pieļāvusi kļūdu.
Tādējādi šāds apgalvojums izriet no kļūdainas pārsūdzētā sprieduma interpretācijas un ir faktiski nepareizs.
No tā izriet, ka trešā pamata pirmā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Trešā pamata otrā daļa attiecas uz Vispārējās tiesas pieļauto samērīguma principa pārkāpumu, jo vienotās korekcijas likmes apmērs neesot drīkstējis būt 10 %, bet gan 5 %, ņemot vērā kontroles sistēmas trūkumus.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka, noslēdzot detalizētu analīzi pārsūdzētā sprieduma 85.–94. punktā, Vispārējā tiesa pauda uzskatu, ka trūkumi kontroles sistēmā apvienojumā ar visiem pārējiem konstatētajiem trūkumiem veido ievērojamas nepilnības kontroles sistēmas īstenošanā, kas nozīmē, ka ir pieļauts daudz kļūdu, kuras liecina par vispārīgiem pārkāpumiem, kuri visdrīzāk ir izraisījuši ārkārtīgi lielus zaudējumus fondam.
Pārsūdzētā sprieduma 82. punktā Vispārējā tiesa uzsvēra – un Grieķijas Republika šajā apelācijas sūdzībā par šo punktu kritiku nav paudusi –, ka no Komisijas 1997. gada 23. decembra dokumenta VI/5330/97, kurā ir definētas pamatnostādnes finanšu korekciju jomā, izriet, ka šādas ievērojamas nepilnības kontroles sistēmas īstenošanā var pamatot korekcijas 25 % apmērā no izdevumiem piemērošanu, ja pastāv ārkārtīgi lielu zaudējumu risks fondam.
Tādējādi, pārsūdzētā sprieduma 96. punktā konstatējot, ka Komisija varēja, nepieļaujot kļūdu, piemērot vienotas likmes korekciju 10 % apmērā, Vispārējā tiesa nav pārkāpusi samērīguma principu.
No iepriekš minētā izriet, ka trešā pamata otrā daļa ir jānoraida kā nepamatota.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, trešais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par ceturto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Ceturtais pamats būtībā attiecas uz kļūdu tiesību piemērošanā, ko Vispārējā tiesa šķietami esot pieļāvusi pārsūdzētā sprieduma 110.–120. punktā, kad tā ir interpretējusi un piemērojusi Regulas Nr. 1290/2005 31. pantu, lasot to kopsakarā ar Regulas Nr. 885/2006 11. pantu, kā arī uz nepietiekamu pamatojumu. Konkrētāk Grieķijas Republika uzsver, ka Komisija ir pārkāpusi tās procesuālās garantijas, neuzaicinādama to divpusējā sanāksmē apspriest Komisijas konstatējumus attiecībā uz kavējumiem pārbaužu uz vietas veikšanā saistībā ar papildu platībatkarīgo atbalstu.
Komisija iebilst, ka šis pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Tiesas vērtējums
Uzreiz ir jānorāda, ka no Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 3. punkta izriet, ka atbilstības pārbaudes procedūrā, pirms pieņem lēmumu atteikt finansējumu, Komisijas pārbaužu rezultātus un attiecīgās dalībvalsts atbildes paziņo rakstiski, un pēc tam abas puses cenšas panākt vienošanos par veicamajiem pasākumiem.
Turklāt Regulas Nr. 885/2006 11. pantā šī procedūra ir konkretizēta, nosakot tās kārtību. Tādējādi no šīs regulas 11. panta 1. punkta pirmās daļas izriet – ja kādas izmeklēšanas rezultātā Komisija uzskata, ka izdevumi nav veikti saskaņā ar Savienības tiesībām, tā paziņo attiecīgajai dalībvalstij savus konstatējumus un norāda korektīvos pasākumus, kas veicami. Turpinājumā šīs regulas 11. panta 1. punkta otrajā daļā ir noteikts, ka dalībvalsts sniedz atbildi divu mēnešu laikā pēc Komisijas paziņojuma saņemšanas un Komisija pēc tam var mainīt savu nostāju. Visbeidzot šīs pašas regulas 11. panta 1. punkta trešajā daļā ir noteikts, ka pēc atbildes termiņa beigām Komisija sasauc divpusēju sanāksmi un abas puses cenšas vienoties par veicamajiem pasākumiem, kā arī par pārkāpuma nopietnības un Savienības budžetam radītā finansiālā zaudējuma novērtējumu.
Tādējādi, pirmkārt, no Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta otrās daļas skaidri izriet, ka Komisija var mainīt savu nostāju atkarībā no attiecīgās dalībvalsts atbildē sniegtās informācijas, un, otrkārt, no šīs regulas 11. panta 1. punkta trešās daļas – ka divpusējās sanāksmes sasaukšana nav saistīta ar prasību Komisijai precizēt visus konstatējumu aspektus, par kuriem šajā sanāksmē tiks diskutēts.
Gluži pretēji, kā secinājumu 112. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, divpusējās sanāksmes galvenais mērķis ir nevis informēt dalībvalsti par Komisijas konstatējumu apmēru, bet gan, pamatojoties uz iepriekš notikušo informācijas apmaiņu, radīt iespēju panākt Regulas Nr. 1290/2005 31. panta 3. punktā prasīto vienošanos par veicamajiem pasākumiem.
No tā izriet, ka Grieķijas Republikas apgalvojums attiecībā uz it kā pārkāptajām tās procesuālajām garantijām, kas izriet no Regulas Nr. 885/2006 11. panta, jo Komisija to nebija uzaicinājusi divpusējā sanāksmē apspriest kavējumus pārbaužu uz vietas veikšanā saistībā ar papildu platībatkarīgo atbalstu, ir jānoraida.
Visbeidzot attiecībā uz Grieķijas Republikas apgalvojumu saistībā ar pārsūdzētā sprieduma nepietiekamu un pretrunīgu pamatojumu pietiek norādīt, ka pēc tam, kad Vispārējā tiesa bija pārsūdzētā sprieduma 113.–116. punktā izklāstījusi pirmā rakstiskā paziņojuma Regulas Nr. 885/2006 11. panta izpratnē nozīmīgumu, tā šī sprieduma 118.–120. punktā ietvertas skaidras un detalizētas analīzes noslēgumā pauda uzskatu, ka paziņojumā par izmeklēšanas rezultātiem ir juridiski pietiekami identificēta pārbaužu uz vietas saistībā ar papildu platībatkarīgo atbalstu novēlotā uzsākšana.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ceturtais pamats ir jānoraida.
Par piekto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Saistībā ar piekto pamatu Grieķijas Republika būtībā pārmet Vispārējai tiesai, ka tā pārsūdzētā sprieduma 126.–128. un 132.–133. punktā ir papildinājusi strīdīgā lēmuma pamatojumu, lai attaisnotu attiecībā uz papildu platībatkarīgo atbalstu noteikto korekcijas likmi 5 % apmērā. Precīzāk, tā uzsver, ka Vispārējā tiesa ir papildinājusi strīdīgā lēmuma pamatojumu, lai attaisnotu starpību starp attiecībā uz papildu platībatkarīgo atbalstu noteikto vienoto korekcijas likmi 5 % apmērā un vienoto korekcijas likmi 2 % apmērā, kura bija noteikta attiecībā uz platībatkarīgo atbalstu par citām platībām, kas nav ganības.
Komisijas ieskatā, galvenokārt šis pamats ir jānoraida kā nepieņemams, pamatojoties uz Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunktu, jo šis pamats ir formulēts pārāk īsi un neskaidri. Pakārtoti Komisija uzskata, ka pārsūdzētais spriedums ir pareizi pamatots. No tā izrietot, ka šis pamats ir jānoraida.
Tiesas vērtējums
Runājot par Komisijas izvirzīto iebildi par nepieņemamību, kas ir balstīta uz to, ka piektais pamats ir īss un neskaidrs, tāpēc esot neiespējami uz to atbildēt, ir jānorāda, ka saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru no LESD 256. panta 1. punkta otrās daļas, Eiropas Savienības Tiesas statūtu 58. panta pirmās daļas un Tiesas Reglamenta 168. panta 1. punkta d) apakšpunkta izriet, ka ir jābūt precīzi norādītiem elementiem, kas tiek kritizēti spriedumā, kuru tiek lūgts atcelt, kā arī juridiskajiem argumentiem, kas konkrēti pamato šo lūgumu. Šajā ziņā Tiesas Reglamenta 169. panta 2. punktā ir precizēts, ka izvirzītajos tiesību pamatos un argumentos precīzi norāda apstrīdētos Vispārējās tiesas nolēmuma motīvu daļas punktus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 4. septembris, Spānija/Komisija,
C‑197/13 P
,
EU:C:2014:2157
,
42.
un
43.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka Grieķijas Republika apelācijas sūdzības 79. punktā ir norādījusi konkrētos pārsūdzētā sprieduma punktus, kas tiek kritizēti tās piektajā pamatā, un izklāstījusi pietiekami konkrētu argumentāciju, lai ļautu Tiesai šo pamatu izvērtēt. Tādējādi Grieķijas Republikas piektais pamats ir pieņemams.
Lai gan tas ir tā, attiecībā uz lietas būtību – pretēji tam, ko apgalvo Grieķijas Republika – Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 126.–128., kā arī 132. un 133. punktā nav papildinājusi strīdīgā lēmuma pamatojumu, lai attaisnotu starpību starp attiecībā uz papildu platībatkarīgo atbalstu noteikto vienoto korekcijas likmi 5 % apmērā un vienoto korekcijas likmi 2 % apmērā, kura bija noteikta attiecībā uz platībatkarīgo atbalstu par citām platībām, kas nav ganības.
Pirmkārt, no Vispārējās tiesas pārsūdzētā sprieduma 123.–131. punktā izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka Komisija savā kopsavilkuma ziņojumā likmi 5 % apmērā ir pamatojusi ar pārkāpumiem kontroles sistēmā attiecībā uz galvenajām pārbaudēm. Otrkārt, no pārsūdzētā sprieduma 136. punkta izriet, ka likme 2 % apmērā, kura bija noteikta attiecībā uz platībatkarīgo atbalstu par citām platībām, kas nav ganības, ir pamatota “buferzonas efekta” dēļ. Tomēr, kā secinājumu 79.–118. punktā ir norādījusi ģenerāladvokāte, šim “buferzonas efektam” nav nozīmes attiecībā uz papildu platībatkarīgo atbalstu, jo pēdējais minētais atbalsts ir saistīts ar ražošanu, neizmantojot tiesības uz maksājumu. Visbeidzot un ciktāl Grieķijas Republika apstrīd pārsūdzētā sprieduma 133. punktu, ir jānorāda, ka šajā punktā Vispārējā tiesa tikai izdara faktiska rakstura vērtējumu, noraidot, ka apgalvotie uzlabojumi ZGIS–ĢIS būtu tikuši piemēroti 2008. pieprasījumu gadā.
Līdz ar to piektais apelācijas sūdzības pamats ir balstīts uz kļūdainu pārsūdzētā sprieduma interpretāciju un ir jānoraida kā nepamatots.
Par sesto pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Sestajā pamatā Grieķijas Republika apgalvo, ka Vispārējā tiesa vispār nav norādījusi pamatojumu, noraidīdama prasītājas otro iebildumu – saistībā ar prasības atcelt tiesību aktu pamatošanai izvirzīto trešo pamatu par lauku attīstības jomā piemēroto korekciju –, saskaņā ar kuru strīdīgais lēmums ir jāatceļ, jo no korekciju apmēra, kas tika noteiktas un piemērotas strīdīgajā lēmumā, nebija atskaitītas ar iepriekšēju Komisijas lēmumu piemērotās korekcijas. Konkrētāk Vispārējā tiesa, šajā ziņā nenorādot pamatojumu, esot Grieķijas Republikas prasījumus ierobežojusi līdz summai 5007867,36 EUR apmērā, kura atbilst uz 2009. finanšu gadu attiecinātajai korekcijai, lai gan tā apstrīdēja ar strīdīgo lēmumu piemērotās korekcijas kopējo apmēru, proti, 10504391,90 EUR, kas atbilst uz 2009. un 2010. finanšu gadiem attiecināto korekciju (5007867,36 EUR un 5496524,54 EUR) summai.
Komisija iebilst, ka šis pamats nav pieņemams. Pirmkārt, Grieķijas Republika apstrīdot tikai ar strīdīgo lēmumu piemērotās korekcijas galīgo neto apmēru, kā arī summu, kuras apmērā galīgā korekcija tika samazināta; tas būtībā esot faktiska rakstura iebildums, kas Tiesai apelācijas tiesvedībā neesot jāpārbauda. Otrkārt, Grieķijas Republikas iebildums par bruto summu 10504391,90 EUR apmērā neesot nevienā brīdī apstrīdēts tiesvedībā Vispārējā tiesā, tādējādi šis iebildums esot uzskatāms par prasības priekšmeta paplašināšanu apelācijas sūdzības ietvaros un esot vērtējams kā jauns pamats, un kā tāds esot jānoraida kā nepieņemams.
Tiesas vērtējums
Ir jākonstatē, ka Grieķijas Republika sava pirmajā instancē iesniegtā prasības pieteikuma 9. un 41.–43. punktā lūdza atcelt strīdīgo lēmumu, ciktāl ar to ir paredzēta vienotas likmes korekciju piemērošana platībatkarīgā atbalsta jomā 5 % apmērā no kopējiem izdevumiem, kas veikti lauku attīstības pasākumu jomā, 10504391,90 EUR apmērā, kuri atbilst uz 2009. un 2010. finanšu gadiem attiecināto korekciju (5007867,36 EUR un 5496524,54 EUR) summai. Precīzāk, Grieķijas Republika Vispārējā tiesā apstrīdēja to, nav ņemta vērā iepriekšējā korekcija, kas ir tikusi piemērota saskaņā ar Komisijas Īstenošanas lēmumu 2013/214/ES (2013. gada 2. maijs), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz atsevišķus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļu, uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA) (
OV 2013, L 123, 11. lpp.
), saistībā ar atbalstu lauku attīstībai attiecībā uz 2008. pieprasījumu gadu par 2009. un 2010. finanšu gadiem.
Ir jākonstatē, ka šajā gadījumā pārsūdzētā sprieduma 155.–168. punktā Vispārējā tiesa noraidīja Grieķijas Republikas prasību, izvērtējumā aplūkodama tikai 2009. finanšu gadā piemēroto korekciju par 2008. pieprasījumu gadu, nesniedzot cita veida pamatojumu.
Tādējādi, nesniedzot atbildi uz daļu no Grieķijas Republikas galvenajiem argumentiem, Vispārējā tiesa nav izpildījusi pienākumu norādīt pamatojumu, kas tai ir noteikts ar Tiesas statūtu 36. pantu, kurš ir piemērojams attiecībā uz Vispārējo tiesu atbilstoši šo statūtu 53. panta pirmajai daļai, un – ar Vispārējās tiesas Reglamenta 117. pantu.
Līdz ar to Grieķijas Republikas izvirzītais sestais pamats ir jāapstiprina, jo Vispārējā tiesa tajā celto prasību noraidīja, šīs prasības trešā pamata pamatošanai izvirzītā otrā iebilduma izvērtējumā aplūkojot tikai korekciju par 2008. pieprasījumu gadu, kura bija attiecināta uz 2009. finanšu gadu.
No tā izriet, ka, tā kā sestais apelācijas sūdzības pamats ir jāatzīst par pamatotu, pārsūdzētā sprieduma rezolutīvās daļas 2) punkts ir jāatceļ, ciktāl Vispārējā tiesa Grieķijas Republikas prasību noraidīja, savā izvērtējumā aplūkojot tikai uz 2009. finanšu gadu attiecināto korekciju par 2008. pieprasījumu gadu attiecībā uz finanšu korekciju 5 % apmērā, kas tika piemērota ar lauku attīstībai veltīto KLP otro pīlāru saistītajam atbalstam, un neizvērtējot uz 2010. finanšu gadu attiecināto korekciju par 2008. pieprasījumu gadu 5496524,54 EUR apmērā attiecībā uz finanšu korekciju 5 % apmērā, kas tika piemērota ar lauku attīstībai veltīto KLP otro pīlāru saistītajam atbalstam.
Par prasību Vispārējā tiesā
Atbilstoši Eiropas Savienības Tiesas statūtu 61. panta pirmajai daļai, ja Tiesa atceļ Vispārējās tiesas nolēmumu, tā var nodot lietu atpakaļ sprieduma taisīšanai Vispārējā tiesā vai pati taisīt galīgo spriedumu lietā, ja to ļauj tiesvedības stadija.
Runājot par otro iebildumu Vispārējā tiesā celtās prasības trešā pamata pamatošanai, no pārsūdzētā sprieduma 155.–168. punkta izriet, ka Vispārējā tiesa Grieķijas Republikas prasības par divkāršas korekcijas esamību apjomu ierobežoja, to attiecinot vienīgi uz 2009. finanšu gadu, lai gan Grieķijas Republikas pieteikums par lietas ierosināšanu attiecās gan uz 2009. finanšu gadu, gan uz 2010. finanšu gadu.
Tomēr ir jākonstatē, pirmkārt, ka, runājot par 2010. finanšu gadā piemēroto korekciju, kas attiecas uz 2008. pieprasījumu gadu, strīdīgajā lēmumā nav juridiski pietiekami precizēts, kā atbilstoši Lēmumam 2013/214 piemērotā korekcija ir atbalsojusies uz saskaņā ar strīdīgo lēmumu nolemtās korekcijas apmēru, lai novērstu divkāršu korekciju.
Otrkārt, šī pamatojuma neesamība neļauj juridiski pietiekami noteikt, vai – un attiecīgajā gadījumā – ciktāl – Komisija no Lēmuma 2013/214 izrietošo korekciju ir ņēmusi vērā, aprēķinot 2010. finanšu gadā piemēroto korekciju attiecībā uz 2008. pieprasījumu gadu.
No tā izriet, ka otrais iebildums Vispārējā tiesā celtās prasības trešā pamata pamatošanai ir jāapstiprina un līdz ar to strīdīgais lēmums ir jāatceļ pamatojuma neesamības dēļ, ciktāl tas attiecas uz Lēmuma 2013/214 ņemšanu vērā, aprēķinot korekciju 5496524,54 EUR apmērā, atskaitījumu 270175,45 EUR apmērā un finansiālo ietekmi 5226349,09 EUR apmērā, kuri attiecas uz Grieķijas Republikas izdevumiem atbalsta lauku attīstībai jomā 2. prioritārā virziena (2007–2013, platībatkarīgie pasākumi) ietvaros un tika piemēroti 2010. finanšu gadā par nepilnībām ZGIS un pārbaudēs uz vietas (otrais pīlārs, 2008. pieprasījumu gads).
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktam, ja apelācijas sūdzība ir pamatota un Tiesa lietā taisa galīgo spriedumu, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī paša reglamenta 138. panta 3. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, ja lietas dalībniekiem spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, lietas dalībnieki sedz savus tiesāšanās izdevumus paši.
Tā kā Grieķijas Republikai un Komisijai spriedums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, tās sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē un apelācijas tiesvedību pašas.
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 140. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz Reglamenta 184. panta 1. punktu, dalībvalstis un iestādes, kuras ir iestājušās lietā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.
Spānijas Karaliste kā persona, kas iestājusies apelācijas tiesvedībā, sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (astotā palāta) nospriež:

1)
Atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2017. gada 30. marta sprieduma Grieķija/Komisija (
T‑112/15
,
EU:T:2017:239
) rezolutīvās daļas 2) un 3) punktu, ciktāl, pirmkārt, Vispārējā tiesa Grieķijas Republikas prasību noraidīja, savā izvērtējumā aplūkojot tikai uz 2009. finanšu gadu attiecināto korekciju par 2008. pieprasījumu gadu attiecībā uz finanšu korekciju 5 % apmērā, kas tika piemērota ar lauku attīstībai veltīto kopējās lauksaimniecības politikas (KLP) otro pīlāru saistītajam atbalstam, un neizvērtējot uz 2010. finanšu gadu attiecināto korekciju par 2008. pieprasījumu gadu 5496524,54 EUR apmērā attiecībā uz finanšu korekciju 5 % apmērā, kas tika piemērota ar lauku attīstībai veltīto KLP otro pīlāru saistītajam atbalstam, un, otrkārt, ciktāl tā pieņēma lēmumu par tiesāšanās izdevumiem.

2)
Apelācijas sūdzību pārējā daļā noraidīt.

3)
Atcelt Komisijas Īstenošanas lēmumu 2014/950/ES (2014. gada 19. decembris), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz atsevišķus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļu, uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA), ciktāl tas attiecas uz Komisijas Īstenošanas lēmuma 2013/214/ES (2013. gada 2. maijs), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz atsevišķus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļu, uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA), ņemšanu vērā, aprēķinot korekciju 5496524,54 EUR apmērā, atskaitījumu 270175,45 EUR apmērā un finansiālo ietekmi 5226349,09 EUR apmērā, kuri attiecas uz Grieķijas Republikas izdevumiem atbalsta lauku attīstībai jomā 2. prioritārā virziena (2007–2013, platībatkarīgie pasākumi) ietvaros un tika piemēroti 2010. finanšu gadā par nepilnībām zemesgabalu identifikācijas sistēmā (ZGIS) un pārbaudēs uz vietas (otrais pīlārs, 2008. pieprasījumu gads).

4)
Grieķijas Republika un Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus saistībā ar tiesvedību pirmajā instancē un apelācijas tiesvedību pašas.

5)
Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – grieķu.