CELEX: 62020CJ0102
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Direktīva 2002/58/EK
Personas datu apstrāde un privātās dzīves aizsardzība elektronisko komunikāciju nozarē
2. panta otrās daļas h) punkts
Jēdziens “elektroniskais pasts”
13. panta 1. punkts
Jēdziens “elektroniskā pasta izmantošana ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem”
Direktīva 2005/29/EK
Negodīga komercprakse
I pielikuma 26. punkts
Jēdziens “uzstājīgi un nevēlami piedāvājumi ar e‑pasta starpniecību”
Reklāmas ziņojumi
Inbox advertising

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt 2. panta otrās daļas h) punktu un 13. panta 1. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2002/58/EK (2002. gada 12. jūlijs) par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju) (
OV 2002, L 201, 37. lpp.
), kura grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/136/EK (
OV 2009, L 337, 11. lpp.
; turpmāk tekstā – “Direktīva 2002/58”), kā arī I pielikuma 26. punktu Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvā 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”) (
OV 2005, L 149, 22. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar divām tiesvedībām starp divām galalietotājiem elektroenerģiju piegādājošām sabiedrībām:
StWL Städtische Werke Lauf a.d. Pegnitz GmbH
(turpmāk tekstā – “
StWL
”) un
eprimo GmbH
par reklāmas darbību, ko
Interactive Media CCSP GmbH
veikusi
eprimo
uzdevumā un kas izpaužas kā reklāmas ziņojumu ievietošana “
T‑Online
” bezmaksas elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma lietotāju iesūtnēs.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2002/58 4. un 40. apsvērums ir formulēts šādi:
“(4)
Eiropas Parlamenta un Padomes 1997. gada 15. decembra Direktīva 97/66/EK par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību telekomunikāciju nozarē [
OV 1998, L 24, 1. lpp.
] pārveidoja principus, kas izklāstīti [Eiropas Parlamenta un Padomes] Direktīvā 95/46/EK [(1995. gada 24. oktobris) par personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti (
OV 1995, L 281, 31. lpp.
)], par īpašiem noteikumiem telekomunikāciju nozarē. Direktīva 97/66/EK ir jāpielāgo elektronisko komunikāciju pakalpojumu tirgu un tehnoloģiju sasniegumiem, lai nodrošinātu vienādu personas datu un privātās dzīves aizsardzības līmeni publiski pieejamu elektronisko telekomunikāciju pakalpojumu izmantotājiem neatkarīgi no izmantotajām tehnoloģijām. Tāpēc minētā direktīva būtu jāatceļ un jāaizstāj ar šo direktīvu.
[..]
(40)
Abonentiem jāpiedāvā drošības pasākumi pret to privātās dzīves traucējumiem, ko rada nevēlamas komunikācijas tiešas tirdzniecības nolūkā, jo īpaši izmantojot automātiskos atbildētājus [automātiskās izsaukumierīces], telefaksus un e‑pastus, tostarp īsziņas. Šīs nevēlamo komerciālo komunikāciju formas, no vienas puses, var relatīvi viegli un lēti nosūtīt un, no otras puses, to saņēmējam var radīt apgrūtinājumu un/vai izmaksas. Turklāt dažos gadījumos to apjoms var radīt traucējumus elektronisko komunikāciju tīklos un gala iekārtās. Attiecībā uz šādām nevēlamu komunikāciju formām tiešas tirdzniecības nolūkā, ir pamats pieprasīt, lai no abonenta tiktu iegūta iepriekšēja skaidra piekrišana, pirms tiem nosūta šādas komunikācijas. Vienotā tirgū ir nepieciešama saskaņota pieeja, lai nodrošinātu vienkāršus noteikumus uzņēmējiem un lietotājiem visā [Eiropas Savienībā].”
Šīs direktīvas 1. panta 1. punktā ir paredzēts:
“1.   Šajā direktīvā paredzēta dalībvalstu to noteikumu saskaņošana, ar kuriem jānodrošina pamattiesību un pamatbrīvību līdzvērtīgs aizsardzības līmenis, un jo īpaši tiesības uz privāto dzīvi un konfidencialitāti saistībā ar personas datu apstrādi elektronisko komunikāciju nozarē, kā arī jānodrošina šo datu un elektronisko komunikāciju iekārtu un pakalpojumu brīva aprite [Eiropas Savienībā].”
Minētās direktīvas 2. panta “Definīcijas” otrās daļas d), f) un h) punktā ir noteikts:
“Piemēro arī šādas definīcijas:
d)
“komunikācija” ir jebkāda informācija, ar kuru apmainās vai kuru pārsūta starp noteiktu skaitu personu, izmantojot publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu. Tajā neiekļauj informāciju, kas, izmantojot elektronisko komunikāciju tīklu, pārsūtīta [pārraidīta] sabiedrībai kā apraides pakalpojuma daļa, izņemot līdz līmenim, kad informāciju var attiecināt uz identificējamu abonentu vai lietotāju, kas saņem šo informāciju;
[..]
f)
lietotāja vai abonenta “piekrišana” atbilst datu objekta [subjekta] piekrišanai Direktīvā 95/46/EK;
[..]
h)
“elektroniskais pasts” ir jebkurš publisko komunikāciju tīklā nosūtīts teksta, balss, skaņas vai attēla ziņojums, ko var uzglabāt tīklā vai saņēmēja gala iekārtā līdz brīdim, kad saņēmējs to saņem.”
Šīs pašas direktīvas 13. panta “Nevēlami sakari” 1. punktā ir noteikts:
“Automātisku izsaukuma un komunikācijas sistēmu bez cilvēka iesaistīšanās (automātiskā atbildētāja [automātiskās izsaukumierīces]), faksa aparātu (faksa) vai elektroniskā pasta izmantošanu ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem var pieļaut tikai attiecībā uz abonentiem vai lietotājiem, kas snieguši iepriekšēju piekrišanu.”
Direktīvas 2009/136 67. apsvērumā ir teikts:
“Pasākumi abonentu aizsardzībai pret privātās dzīves aizskārumu, ko ar elektroniskā pasta starpniecību veic tiešās tirdzniecības nolūkos, izplatot neprasītu saziņu, būtu piemērojami arī SMS, [multiziņu (MMS)] un citiem līdzīgu lietotņu veidiem.”
Direktīvas 95/46/EK 2. panta h) punktā ir noteikts:
“Šajā direktīvā:
[..]
h)
“datu subjekta piekrišana” ir jebkurš labprātīgi sniegts šīs personas vēlmju konkrēts un paziņots [apzināts] norādījums, ar kuru datu subjekts izsaka savu piekrišanu uz viņu attiecināmu personas datu apstrādei.”
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) 2016/679 (2016. gada 27. aprīlis) par fizisku personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un šādu datu brīvu apriti un ar ko atceļ Direktīvu 95/46/EK (Vispārīgā datu aizsardzības regula) (
OV 2016, L 119, 1. lpp.
, un labojums –
OV 2018, L 127, 2. lpp.
), 94. panta “Direktīvas 95/46/EK atcelšana” 2. punktā ir paredzēts:
“Atsauces uz atcelto direktīvu uzskata par atsaucēm uz šo regulu. [..]”
Šīs regulas 4. panta 11. punkts ir formulēts šādi:
“Šajā regulā:
[..]
11)   datu subjekta “piekrišana” ir jebkura brīvi sniegta, konkrēta, apzināta un viennozīmīga norāde uz datu subjekta vēlmēm, ar kuru viņš paziņojuma vai skaidri apstiprinošas darbības veidā sniedz piekrišanu savu personas datu apstrādei.”
Direktīvas 2005/29 17. apsvērumā ir teikts:
“(17)
Vēlams precizēt, kāda komercprakse ir negodīga visos apstākļos, lai nodrošinātu lielāku juridisku noteiktību. Tādēļ I pielikumā ietverts pilns visu šādas prakses paveidu saraksts. Šie ir vienīgie komercprakses piemēri, ko var uzskatīt par negodīgiem, neizvērtējot katra atsevišķa gadījuma atbilstību 5. līdz 9. pantam. Sarakstu var grozīt tikai ar šīs direktīvas pārskatīšanu.”
Šīs direktīvas 5. pantā ir noteikts:
“1.   Negodīga komercprakse ir aizliegta.
2.   Komercprakse ir negodīga, ja:
a)
tā ir pretrunā profesionālās rūpības prasībām
un
b)
tā attiecībā uz produktu būtiski kropļo vai var būtiski kropļot tā vidusmēra patērētāja saimniecisko rīcību, kuru produkts sasniedz vai kuram tas adresēts, vai vidusmēra grupas pārstāvja saimniecisko rīcību attiecībā uz produktu, ja komercprakse ir vērsta uz īpašu patērētāju grupu.
[..]
4.   Jo īpaši komercprakse ir negodīga, ja:
a)
tā maldina, kā izklāstīts 6. un 7. pantā,
vai
b)
tā ir agresīva, kā izklāstīts 8. un 9. pantā.
5.   Šīs direktīvas I pielikumā dotajā sarakstā ietverti komercprakses veidi, kas visos apstākļos uzskatāmi par negodīgiem. To pašu vienotu sarakstu piemēro visās dalībvalstīs, un to var grozīt tikai ar šīs direktīvas pārskatīšanu.”
Minētās direktīvas 8. pantā ir noteikts:
“Komercpraksi uzskata par agresīvu, ja faktiski, ņemot vērā visas tās īpašības un visus apstākļus, tā ar uzmākšanos, piespiešanu, tostarp fiziska spēka izmantošanu vai nesamērīgu ietekmi, būtiski ietekmē vai var būtiski ietekmēt vidusmēra patērētāja izvēles vai rīcības brīvību attiecībā uz produktu un tādējādi liek vai var likt viņam pieņemt lēmumu veikt darījumu, ko viņš citādi nebūtu pieņēmis.”
Šīs pašas direktīvas I pielikumā, kurā ir uzskaitīti komercprakses veidi, kas visos apstākļos uzskatāmi par negodīgiem, 26. punktā ir paredzēts:
“Agresīva komercprakse
[..]
(26)
Ja nāk klajā ar uzstājīgiem un nevēlamiem piedāvājumiem ar telefona, faksa, e‑pasta vai cita saziņas līdzekļa starpniecību, izņemot gadījumos, ciktāl tas pamatots attiecīgo valstu tiesību aktos, lai piespiestu pildīt līgumiskus pienākumus. Tas neskar [..] Direktīvu 95/46/EK un Direktīvu [2002/58].”
Vācijas tiesības
2004. gada 3. jūlija
Gesetz gegen den unlauteren Wettbewerb
(Likums par negodīgas konkurences novēršanu,
BGBl
. 2004 I, 1414. lpp.; turpmāk tekstā – “
UWG
”), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā, 3. panta 1. un 2. punkts ir formulēts šādi:
“(1)   Negodīga komercprakse ir prettiesiska.
(2)   Komercprakse, kas vērsta uz patērētājiem vai sasniedz patērētājus, ir negodīga, ja tā neatbilst uzņēmēju rūpības pienākumam un var būtiski ietekmēt patērētāja saimniecisko rīcību.”
Saskaņā ar
UWG
5.a panta “Maldinoša noklusēšana” 6. punktu:
“Negodīgas konkurences darbību izdara [..] ikviens, kas nenorāda uz patieso rīcības komerciālo nodomu, ja tas jau neizriet no konteksta un ja norādes neesamība var likt patērētājam pieņemt tādu lēmumu veikt darījumu, kādu viņš citādi nebūtu pieņēmis.”
UWG
7. pantā ir noteikts:
“(1)   Komercprakse, kas tirgus dalībniekam rada nepieļaujamu traucējumu, ir prettiesiska. Tas it īpaši attiecas uz reklamēšanu, kas tiek veikta pat tad, ja ir acīmredzams, ka konkrētais tirgus dalībnieks to nevēlas.
(2)   Vienmēr ir jāpieņem, ka pastāv nepieļaujams traucējums:
1. tādas reklāmas gadījumā, kas ietver tāda tālpārdošanai piemērota komerciālas saziņas līdzekļa izmantošanu, kurš nav minēts šīs tiesību normas 2. un 3. punktā, un ar ko atkārtoti vēršas pie patērētāja, lai gan tas acīmredzami to nevēlas;
[..]
3. ja reklāma ir saistīta ar automātiskās izsaukumierīces, faksa vai elektroniskā pasta izmantošanu bez adresāta iepriekšējas skaidras piekrišanas vai
4. ja reklāma ir ziņojuma formātā,
a)
kas nosūtīts, slēpjot vai noklusējot sūtītāja identitāti, kura vārdā komunikācija ir veikta [..]
[..].”
UWG
8. pantā ir noteikts:
“(1)   Pret ikvienu personu, kas īsteno nelikumīgu komercpraksi saskaņā ar 3. vai 7. pantu, var tikt celta prasība šo darbību novērst un, ja pastāv atkārtota pārkāpuma risks, – prasība noteikt aizliegumu tās veikšanai. Prasību noteikt aizliegumu šīs darbības veikšanai var celt tik ilgi, kamēr pastāv šāda pārkāpuma, kas ir pretrunā 3. vai 7. pantam, veikšanas risks.
[..]
(3)   Šā panta 1. punktā piešķirto tiesību īpašnieki ir:
1.
visi konkurenti;
[..].”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
No lēmuma lūgt prejudiciālu nolēmumu izriet, ka
StWL
un
eprimo
ir divi konkurējoši elektroenerģijas piegādātāji. Pēc
eprimo
lūguma reklāmas aģentūra
Interactive Media
CCSP
izplatīja reklāmas sludinājumus
T‑Online
bezmaksas elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma lietotāju elektroniskā pasta pastkastītēs. Šis pakalpojums tiek finansēts no reklāmdevēju apmaksātās reklāmas un tiek sniegts lietotājiem bez maksas.
Šie reklāmas sludinājumi parādījās šo lietotāju privāto elektroniskā pasta pastkastīšu iesūtnē, proti, sadaļā, kurā saņemtās elektroniskā pasta vēstules parādās saraksta formā, būdami ievietoti starp saņemtajām elektroniskā pasta vēstulēm.
Tādējādi šie lietotāji 2016. gada 12. decembrī, 2017. gada 13. janvārī un 2017. gada 15. janvārī savās iesūtnēs saņēma reklāmas ziņojumus. Tajās parādījās iesūtījumi, kas no konta lietotāja citām elektroniskā pasta vēstulēm vizuāli atšķīrās tikai ar to, ka datums tika aizstāts ar norādi “
Anzeige
” (sludinājums), ka netika norādīts nosūtītājs un ka teksts parādījās uz pelēka fona. Šim iesūtījumam atbilstošajā saraksta sadaļā “Priekšmets” bija elektroenerģijas un gāzes pakalpojumu izdevīgu cenu reklamēšanai veltīts teksts.
Tehniskā ziņā reklāmas servera
JavaScript
kods (
TAG
) ir piesaistīts attiecīgajai iesūtnes vietai tīmekļvietnē, ko aplūko šādas elektroniskā pasta pastkastītes lietotājs. Tādējādi, lietotājam atverot tīmekļvietni, reklāmas serverim tiek nosūtīts pieprasījums (
Adrequest
) pēc nejaušības principa atlasīt kādu reklāmkarogu no reklāmdevēju klāsta un to nosūtīt tādā veidā, lai šis reklāmkarogs parādītos lietotāja iesūtnē. Ja lietotājs uzklikšķina uz ievietotās reklāmas, ievade tiek pārsūtīta reklāmas serverim, kas šo klikšķi reģistrē un novirza pārlūkprogrammu uz reklāmdevēja vietni.
T‑Online
elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma funkcionalitāte attiecīgā reklāmas ziņojuma iesūtīšanu šā pakalpojuma lietotāju iesūtnē nodrošina atšķirīgi no parastajām elektroniskā pasta vēstulēm, proti, šis reklāmas ziņojums, kas parādās elektroniskā pasta vēstules formā, var tikt dzēsts no saraksta, taču nevar tikt nedz arhivēts, nedz mainīts, nedz pārsūtīts, un uz to nav iespējams atbildēt. Visbeidzot, minētais reklāmas ziņojums netiek ieskaitīts iesūtnē esošo elektroniskā pasta vēstuļu kopskaitā un neaizņem arī vietu krātuvē.
StWL
uzskatīja, ka šī reklāmas prakse, kas ietver elektroniskā pasta izmantošanu, iepriekš nesaņemot skaidri izteiktu adresāta piekrišanu, ir pretrunā noteikumiem par negodīgu konkurenci, jo tā rada “nepieļaujamu traucējumu”
UWG
7. panta 2. punkta 3. apakšpunkta izpratnē, un ka tā ir maldinoša
UWG
5.a panta 6. punkta izpratnē. Tāpēc
StWL
pret
eprimo
cēla prasību par noteiktas rīcības aizliegumu
Landgericht Nürnberg‑Fürth
(Nirnbergas Firtas apgabaltiesa, Vācija). Minētā tiesa apmierināja
StWL
prasību un noteica
eprimo
pienākumu – kura neizpildes gadījumā ir jāmaksā kavējuma nauda – izbeigt izplatīt galapatērētājiem šādu ar elektroenerģijas piegādi saistītu reklāmu
T‑Online.de
elektroniskās ziņojumapmaiņas kontā.
Saņēmusi
eprimo
iesniegto apelācijas sūdzību,
Oberlandesgericht Nürnberg
(Federālās zemes Augstākā tiesa Nirnbergā, Vācija) uzskatīja, ka apstrīdētā reklāmas ievietošana
T‑Online
privāto elektroniskās ziņojumapmaiņas kontu iesūtnē nav no konkurences tiesību viedokļa nelikumīga komercprakse.
Konkrēti, minētās tiesas ieskatā, pirmkārt, atbildētājas reklāma nav nepieļaujams traucējums, kas ietver “elektroniskā pasta” izmantošanu
UWG
7. panta 2. punkta 3. apakšpunkta izpratnē, jo šī reklāma nav uzskatāma par “elektronisko pastu” minētās tiesību normas izpratnē. Katrā ziņā
T‑Online
elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma lietotājam nerada apgrūtinājumu vai izmaksas, kas pārsniegtu jebkuras reklāmas radīto “normālo” traucējumu, un tāpēc nerada “nepieļaujamu traucējumu”
UWG
7. panta 1. punkta pirmajā teikumā esošās vispārīgās normas izpratnē, it īpaši ņemot vērā šā elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma bezmaksas raksturu.
Otrkārt, šī pati tiesa uzskatīja, ka attiecīgā reklāma nav nelikumīga saskaņā ar
UWG
7. panta 2. punkta 4. apakšpunkta a) punktu, jo tā nav reklāma ziņojumu formātā. Arī
UWG
7. panta 2. punkta 1. apakšpunkts neesot piemērojams, jo tas paredz “piedāvājumu” kā patērētāju “traucējošu darbību”, kas šajā lietā nav notikusi. Turklāt, tā kā netika noklusēts, ka atbildētājas sludinājumi ir reklāma, tos nevar uzskatīt par negodīgiem tāpēc, ka tie būtu maldinoši
UWG
5.a panta 6. punkta izpratnē.
StWL
revīzijas sūdzību izskatošā
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa, Vācija) uzskata, ka tas, vai šī sūdzība ir apmierināma, ir atkarīgs no Direktīvas 2002/58 2. panta otrās daļas d) un h) punkta un 13. panta 1. punkta, kā arī Direktīvas 2005/29 I pielikuma 26. punkta interpretācijas.
Proti, iesniedzējtiesa uzskata, ka sabiedrībai
eprimo
pārmestā rīcība varētu būt nelikumīga saskaņā ar
UWG
7. panta 2. punkta 3. apakšpunktu, ar kuru ir transponēts Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punkts. Tā norāda, ka ir arī iespējams, ka reklāma ir nelikumīga saskaņā ar
UWG
7. panta 2. punkta 1. apakšpunktu, ar kuru ir transponēts Direktīvas 2005/29 I pielikuma 26. punkts.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa vēlas saņemt no Tiesas skaidrojumus par kritērijiem, kas piemērojami jēdzienam “elektroniskais pasts” Direktīvas 2002/58 2. panta otrās daļas h) punkta izpratnē, un par to, kas saprotams ar tā “izmantošanu” ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem šīs direktīvas 13. panta 1. punkta izpratnē. Šī tiesa arī lūdz Tiesu precizēt kritērijus jēdzienam “piedāvājums” Direktīvas 2005/29 I pielikuma 26. punkta izpratnē.
Šādos apstākļos
Bundesgerichtshof
(Federālā augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai ir runa par “nosūtīšanas” jēdzienu Direktīvas 2002/58 2. panta otrās daļas h) punkta izpratnē, ja elektronisko komunikāciju lietotājs nevis pārsūta ziņojumu citam lietotājam uz tā elektronisko “adresi”, izmantojot pakalpojumu sniedzēju uzņēmumu, bet reklāmas serveri to automatizēti parāda noteiktos šim nolūkam paredzētos laukumos pēc nejaušības principa izvēlēta lietotāja e‑pasta iesūtnē (iesūtnes reklāma) pēc tam, kad ir atvērta e‑pasta konta tīmekļvietne, kas ir aizsargāta ar paroli?
2)
Vai, lai ziņojums tiktu uzskatīts par saņemtu Direktīvas 2002/58 2. panta otrās daļas h) punkta izpratnē, ir nepieciešams, ka adresāts, uzzinājis par ziņojuma esamību, ar saņemšanas pieprasījumu pēc savas gribas izraisa tehniski ieprogrammētu ziņojuma datu pārraidīšanu, vai arī pietiek ar to, ka ziņojuma parādīšanos e‑pasta konta iesūtnē izraisa tas, ka lietotājs atver sava e‑pasta konta tīmekļvietni, kas ir aizsargāta ar paroli?
3)
Vai par elektronisko pastu Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punkta izpratnē runa ir arī tad, ja ziņojums nevis tiek nosūtīts jau pirms pārraidīšanas konkrēti noteiktam individuālam adresātam, bet gan tiek parādīts pēc nejaušības principa izvēlēta lietotāja iesūtnē?
4)
Vai elektroniskais pasts tiek izmantots tiešas tirdzniecības nolūkā Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punkta izpratnē tikai tad, ja tiek konstatēts tāds lietotāja apgrūtinājums, kas ir nopietnāks par traucējumu?
5)
Vai par individuālu reklāmu, kas atbilst “piedāvājuma” kritērijiem Direktīvas [2005/29] I pielikuma 26. punkta pirmā teikuma izpratnē, ir runa tikai tad, ja saziņai ar klientu tiek izmantots individuālai komunikācijai starp nosūtītāju un adresātu tradicionāli paredzēts saziņas līdzeklis, vai arī pietiek ar to, ka individuāla saikne tiek izveidota, parādot reklāmu privāta e‑pasta konta iesūtnē un tādējādi sadaļā, kur klients sagaida tam individuāli adresētus ziņojumus, kā tas ir šajā lietā aplūkotās reklāmas gadījumā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo līdz ceturto jautājumu
Ar pirmo līdz ceturto jautājumu, kuri ir jāizvērtē kopīgi, iesniedzējtiesa būtībā jautā, pirmkārt, vai Direktīvas 2002/58 2. panta h) punkts un 13. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka jēdziena “elektroniskais pasts” šo tiesību normu izpratnē kritēriji ir izpildīti, ja, atverot ar paroli aizsargātu elektroniskās ziņojumapmaiņas konta tīmekļvietni, reklāmas ziņojums parādās noteiktās tam paredzētās nejauši izvēlēta lietotāja iesūtnes vietās, un, otrkārt, vai šīs direktīvas 13. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka šāda reklāmas darbība ietilpst jēdzienā “elektroniskā pasta izmantošana ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem” šīs tiesību normas izpratnē, jo šajā normā tiek prasīts, lai attiecīgais elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma lietotājs būtu iepriekš šai darbībai devis piekrišanu, tikai tad, ja ir konstatēts, ka lietotājam radītais apgrūtinājums ir nopietnāks par tam sagādāto traucējumu.
Lai atbildētu uz šiem jautājumiem, ir jāatgādina, ka saskaņā ar Direktīvas 2002/58 1. panta 1. punktā noteikto šajā direktīvā ir paredzēta dalībvalstu to noteikumu saskaņošana, ar kuriem jānodrošina pamattiesību un pamatbrīvību līdzvērtīgs aizsardzības līmenis, un jo īpaši tiesības uz privāto dzīvi un konfidencialitāti saistībā ar personas datu apstrādi elektronisko komunikāciju nozarē.
Ar šo direktīvu – kā teikts tās 40. apsvērumā – ir paredzēts aizsargāt abonentus no to privātās dzīves traucējumiem, ko rada nevēlamas komunikācijas tiešas tirdzniecības nolūkā, jo īpaši izmantojot automātiskās iezvanierīces, telefaksus un e‑pastus, tostarp īsziņas.
Direktīvas 2002/58 2. panta d) punktā jēdziens “komunikācija” ir definēts plaši un nozīmē jebkādu informāciju, ar kuru apmainās vai kuru pārsūta starp noteiktu skaitu personu, izmantojot publiski pieejamu elektronisko komunikāciju pakalpojumu.
Šajā ziņā šīs direktīvas 13. panta “Nevēlami sakari” 1. punktā automātisku izsaukuma un komunikācijas sistēmu bez cilvēka iesaistīšanās (automātisko iezvanierīču), faksa aparātu vai elektroniskā pasta izmantošana ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem ir atļauta pakārtoti nosacījumam, ka tas tiek darīts attiecībā uz abonentiem vai lietotājiem, kas devuši iepriekšēju piekrišanu.
Tātad, lai piemērotu šo tiesību normu, ir jāpārbauda, pirmām kārtām, vai ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem izmantotā saziņa ir viens no šajā tiesību normā minētajiem komunikācijas veidiem, otrām kārtām, vai šādas saziņas mērķis ir tieša tirdzniecība, un, trešām kārtām, vai prasība par lietotāja iepriekšējas piekrišanas saņemšanu ir izpildīta.
Pirmām kārtām, runājot par elektroniskās komunikācijas līdzekļiem, ar kuriem tiek veiktas ar tiešas tirdzniecības mērķiem saistītās darbības, vispirms ir jānorāda – kā secinājumu 53. punktā to dara ģenerāladvokāts –, ka šis direktīvas 40. apsvērumā un 13. panta 1. punktā minēto komunikācijas līdzekļu uzskaitījums nav izsmeļošs.
Proti, pirmkārt, Direktīvu 2002/58 grozījušās Direktīvas 2009/136 67. apsvērumā ir norādīts uz citām, Direktīvā 2002/58 neminētām komunikāciju formām, sakot, ka pasākumi abonentu aizsardzībai pret privātās dzīves aizskārumu, ko ar elektroniskā pasta starpniecību veic tiešās tirdzniecības nolūkos, izplatot neprasītu saziņu, “būtu piemērojami arī SMS, MMS un citiem līdzīgu lietotņu veidiem”. Otrkārt, kā precizēts Direktīvas 2002/58 4. apsvērumā, mērķis nodrošināt vienādu personas datu un privātās dzīves aizsardzības līmeni publiski pieejamu elektronisko telekomunikāciju pakalpojumu izmantotājiem ir jāsasniedz “neatkarīgi no izmantotajām tehnoloģijām”, un tas savukārt apstiprina, ka šajā direktīvā paredzēto komunikāciju veida izpratnei tehnoloģiskā ziņā ir jābūt plašai un evolutīvai.
Tomēr jākonstatē, ka šajā gadījumā pamatlietā aplūkotais reklāmas ziņojums attiecīgajām personām tika izplatīts, izmantojot komunikācijas līdzekļus, kas ir skaidri paredzēti Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punktā, proti, elektronisko pastu.
Proti, adresātam minētais reklāmas ziņojums parādās elektroniskās ziņojumapmaiņas lietotāja iesūtnē, proti, vietā, kas parasti ir paredzēta tikai privātajām elektroniskā pasta vēstulēm. Šo vietu atbrīvot, lai gūtu kopskatu pār savām tikai un vienīgi privātajām elektroniskā pasta vēstulēm, lietotājs var tikai pēc tam, kad tas ir iepazinies ar šā reklāmas ziņojuma saturu, un tikai pēc tam, kad tas šo ziņojumu ir aktīvi izdzēsis. Noklikšķinot uz tāda reklāmas ziņojuma kā pamatlietā aplūkotais, lietotājs – tā vietā, lai turpinātu iepazīties ar savām privātajām elektroniskā pasta vēstulēm, – tiek novirzīts uz tīmekļvietni, kur atrodas attiecīgā reklāma.
Tādējādi – atšķirībā no reklāmkarogiem un uznirstošajiem logiem, kas parādās privāto ziņojumu saraksta malā vai nodalīti no tiem, – pamatlietā aplūkoto reklāmas ziņojumu parādīšanās lietotāja privāto elektroniskā pasta vēstuļu sarakstā apgrūtina šā lietotāja piekļuvi šīm vēstulēm tādā pašā veidā, kāds tiek izmantots surogātpasta (saukta arī par “mēstulēm”) gadījumā, jo, lai veiktu šo darbību, abonents tāpat ir spiests pieņemt lēmumu par to, kā apieties ar šiem ziņojumiem.
Turklāt – kā secinājumu 55. punktā norāda ģenerāladvokāts –, tā kā reklāmas ziņojumi atrodas iesūtnes ailēs, kur parasti atrodas privātās elektroniskā pasta vēstules, un tā kā tie ir līdzīgi minētajām vēstulēm, pastāv iespēja sajaukt šo abu ziņojumu kategorijas, un tā rezultātā lietotājs, kas uzklikšķinātu uz reklāmas ziņojumam atbilstošās ailes, pret savu gribu tiktu novirzīts uz minēto reklāmu ietverošo tīmekļvietni tā vietā, lai turpinātu iepazīties ar savām privātajām elektroniskā pasta vēstulēm.
Taču – kā norāda Komisija –, ja jebkāda veida reklāmas iesūtījumi parādās interneta ziņojumapmaiņas iesūtnē, proti, sadaļā, kurā parādās visas lietotājam adresētās elektroniskā pasta vēstules, ir jāuzskata, ka šī iesūtne ir līdzeklis, ar kuru attiecīgie reklāmas ziņojumi tiek komunicēti šim lietotājam, un tas savukārt nozīmē, ka viņa elektroniskais pasts tiek izmantots ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punkta izpratnē. Citiem vārdiem sakot, gan atbildētāja, gan persona, kas iestājusies pamatlietā, gan elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma sniedzējs privāto elektroniskā pasta vēstuļu saraksta esamību – ievērojot īpašo interesi un uzticēšanos, kāda elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojumu lietotājiem ir attiecībā uz šo iesūtni, – izmanto tālab, lai savu tiešo reklāmu ievietotu tādējādi, ka tā tiek padarīta līdzīga īstenam elektroniskam pastam.
Šāda rīcība ir uzskatāma par tādu elektroniskā pasta izmantošanu Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punkta izpratnē, kas, iespējams, var apdraudēt šīs tiesību normas mērķi aizsargāt lietotājus no viņu privātās dzīves traucējumiem, ko rada nevēlama saziņa ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem.
Šajos apstākļos tam, vai tādi reklāmas ziņojumi kā pamatlietā aplūkotie paši par sevi atbilst kritērijiem, lai tie varētu būt kvalificējami par “elektronisko pastu” šīs direktīvas 2. panta h) punkta izpratnē, vairs nav nozīmes, jo tie attiecīgajiem lietotājiem ir komunicēti, izmantojot viņu elektroniskā pasta pastkastītē un tātad – izmantojot viņu elektronisko pastu.
Otrām kārtām, lai noskaidrotu, vai šīs direktīvas 13. panta 1. punktā minētā saziņa ir veikta ar tiešu pārdošanu saistītiem mērķiem, ir jāpārbauda, vai šādai saziņai ir komerciāls mērķis un vai tā ir vērsta uz patērētāju tieši un individuāli.
Šajā gadījumā jau pati pamatlietā aplūkoto reklāmas ziņojumu iedaba, tiem esot vērstiem uz pakalpojumu tirdzniecības veicināšanu, un apstāklis, ka tie tiek izplatīti elektroniskā pasta formātā tādējādi, ka tie parādās tieši attiecīgā lietotāja privātā elektroniskās ziņojumapmaiņas iesūtnē, ļauj šos ziņojumus kvalificēt par saziņu, kas veikta ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punkta izpratnē.
Šo secinājumu neliek apšaubīt apstāklis, ka šo reklāmas ziņojumu adresāts ir izvēlēts pēc nejaušības principa, kā norādīts trešā iesniedzējtiesas uzdotā jautājuma kontekstā.
Šajā ziņā pietiek vien norādīt – kā secinājumu 61. punktā to dara ģenerāladvokāts –, ka adresāta nejauša vai iepriekš noteikta izvēle nav Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punkta piemērojamības priekšnosacījums. Citiem vārdiem sakot, nav svarīgi, vai attiecīgā reklāma ir adresēta iepriekš noteiktam un individuāli identificētam adresātam vai arī runa ir par masveida un pēc nejaušības principa veiktas izplatīšanas daudziem adresātiem. Svarīgi ir tas, ka eksistē komunikācija komerciālam mērķim, kas tieši un individuāli sasniedz vienu vai vairākus elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojumu lietotājus, būdama iekļauta šo lietotāju elektroniskās ziņojumapmaiņas konta iesūtnē.
Šo reklāmas ziņojumu adresāti ir individualizēti tostarp kā konkrēta elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma sniedzēja lietotāji, jo lietotājs savai iesūtnei var piekļūt tikai pēc tam, kad tas ir ievadījis savus reģistrācijas datus un savu paroli. Līdz ar to reklāmas parādīšanās notiek pēc šīs lietotāja autentificēšanās privātā telpā, kas ir atvēlēta tikai viņam un paredzēta privāta satura aplūkošanai elektroniskā pasta vēstuļu formā.
Trešām kārtām, runājot konkrēti par Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punktā paredzēto prasību saņemt iepriekšēju piekrišanu, ir jāatgādina, ka tad, ja komunikācija ietilpst šīs tiesību normas piemērošanas jomā, tā ir atļauta pakārtoti nosacījumam, ka tās adresāts ir iepriekš tai piekritis.
Šajā ziņā no Direktīvas 2002/58 2. panta otrās daļas f) punkta, aplūkojot to kopsakarā ar Regulas 2016/679 94. panta 2. punktu, izriet, ka šai piekrišanai ir jāatbilst prasībām, kas izriet no Direktīvas 95/46 2. panta h) punkta vai šīs regulas 4. panta 11. punkta, atkarībā no tā, kura no šim abām tiesību normām ir
ratione temporis
piemērojama pamatlietas faktiskajiem apstākļiem.
Direktīvas 95/46 2. panta h) punktā termins “[datu subjekta] piekrišana” ir definēts kā “jebkurš labprātīgi sniegts šīs personas vēlmju konkrēts un paziņots norādījum[s], ar kuru datu subjekts izsaka savu piekrišanu uz viņu attiecināmu personas datu apstrādei”.
Šī pati prasība ir piemērojama arī saskaņā ar Regulu 2016/679. Proti, šīs regulas 4. panta 11. punktā datu subjekta “piekrišana” ir definēta kā “brīvi sniegta, konkrēta, apzināta un viennozīmīga” norāde uz datu subjekta vēlmēm, ar ko viņš paziņojuma vai “skaidri apstiprinošas darbības veidā” sniedz piekrišanu savu personas datu apstrādei.
Attiecībā uz prasību par aizliegumu turpināt prettiesisku komercpraksi, kāda ir aplūkota pamatlietā, nav izslēgts – kā secinājumu 50. punktā norāda arī ģenerāladvokāts –, ka gadījumā, ja
StWL
uzsāktās tiesvedības mērķis būtu panākt
eprimo
rīcības izbeigšanu nākotnē, pamatlietā
ratione temporis
būtu piemērojama arī Regula 2016/679, lai gan šīs lietas pamatā esošie fakti ir radušies pirms 2018. gada 25. maija, kad šī regula kļuva piemērojama, no šā paša datuma atceļot Direktīvu 95/46.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka šādai piekrišanai ir jābūt izteiktai vismaz brīvā, konkrētā un informētā datu subjekta gribas izpausmē.
Šajā lietā no Tiesai iesniegtajiem lietas materiāliem izriet, ka pamatlietā aplūkotajā elektroniskās ziņojumapmaiņas adreses reģistrācijas procesā
T‑Online
elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojums lietotājiem tiek piedāvāts divu ziņojumapmaiņas pakalpojumu kategoriju veidos, proti, vai nu kā bezmaksas ziņojumapmaiņas pakalpojums, kas tiek finansēts no reklāmām, vai kā maksas ziņojumapmaiņas pakalpojums bez reklāmas. Tādējādi lietotāji, kas izvēlas bezmaksas pakalpojumu, kā tas ir noticis pamatlietā, esot pauduši piekrišanu saņemt reklāmas sludinājumus, lai tiem nebūtu jāmaksā atlīdzība par šā elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma izmantošanu.
Šajā ziņā iesniedzējtiesai tomēr ir jāpārbauda, vai attiecīgais lietotājs, kas ir izvēlējies saņemt
T‑Online
bezmaksas elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojumu, ir ticis informēts par konkrēto šādas reklāmas izplatīšanas kārtību un patiešām ir piekritis saņemt tādus reklāmas ziņojumus kā pamatlietā aplūkotie. Konkrēti, ir jāpārliecinās, pirmkārt, ka šis lietotājs ir ticis skaidri un precīzi informēts par apstākli, ka reklāmas ziņojumi tiek parādīti saņemto privāto elektroniskā pasta vēstuļu sarakstā, un, otrkārt, ka savu piekrišanu šādu reklāmas ziņojumu saņemšanai viņš ir paudis konkrēti un pilnībā apzinoties visus apstākļus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 11. novembris, Orange Romania,
C‑61/19
,
EU:C:2020:901
,
52.
punkts).
Visbeidzot, atbildot uz ceturto jautājumu – kurā iesniedzējtiesa jautā, vai, lai tāda reklāmas darbība kā pamatlietā aplūkotā būtu kvalificējama par “elektroniskā pasta izmantošanu ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem” Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punkta izpratnē, ir jākonstatē, ka lietotājam radītais apgrūtinājums ir nopietnāks par tam sagādāto traucējumu –, ir jāprecizē, ka šajā direktīvā nav noteikts, ka šāda prasība būtu jāizpilda.
Proti – kā secinājumu 62. punktā norāda ģenerāladvokāts –, no šīs direktīvas 40. apsvēruma izriet, ka šajā tiesību normā paredzētā prasība iepriekš saņemt piekrišanu ir izskaidrojama tostarp ar to, ka nevēlamie ziņojumi tiešas tirdzniecības nolūkā “to saņēmējam var radīt apgrūtinājumu un/vai izmaksas”. Tātad, tā kā šāda komunikācija ietilpst Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punkta piemērošanas jomā, nav jāpārbauda, vai no tās tādējādi izrietošais apgrūtinājums adresātam ir nopietnāks par tam sagādāto traucējumu.
Šajā gadījumā turklāt nav strīda par to, ka tāda reklāmas darbība kā pamatlietā aplūkotā attiecīgajam lietotājam tik tiešām rada apgrūtinājumu, jo – kā norādīts šā sprieduma 42. punktā – reklāmas ziņojumu parādīšanās lietotāja privāto elektroniskā pasta vēstuļu sarakstā, kas apgrūtina šā lietotāja piekļuvi šīm vēstulēm tādā pašā veidā, kāds tiek izmantots surogātpasta (mēstuļu) gadījumā, tāpat liek abonentam pieņemt lēmumu par to, kā ar šiem ziņojumiem apieties.
Ievērojot visus iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz pirmo līdz ceturto jautājumu ir atbildams, ka Direktīvas 2002/58 13. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par “elektroniskā pasta izmantošanu ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem” šīs tiesību normas izpratnē ir uzskatāma reklāmas ziņojumu parādīšanās elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma lietotāja iesūtnē tādā formā, ka tie līdzinās īstenām elektroniskā pasta vēstulēm, un turpat, kur atrodas šīs elektroniskā pasta vēstules; šajā ziņā nav nozīmes nedz tam, ka šo ziņojumu adresāti ir izraudzīti pēc nejaušības principa, nedz tam, vai ir noteikta šim lietotājam radītā apgrūtinājuma pakāpe, jo šāda izmantošana ir atļauta tikai ar nosacījumu, ka minētais lietotājs ir ticis skaidri un precīzi informēts par kārtību, kādā šāda reklāma tiek izplatīta, konkrēti – saņemto privāto elektroniskā pasta vēstuļu sarakstā, un savu piekrišanu saņemt šādus reklāmas ziņojumus ir paudis konkrēti un pilnībā apzinoties visus apstākļus.
Par piekto jautājumu
Ar piekto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2005/29 I pielikuma 26. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka darbība, kas izpaužas kā reklāmas ziņojumu parādīšana elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma lietotāja iesūtnē tādā formā, ka tie līdzinās īstenām elektroniskā pasta vēstulēm, un turpat, kur atrodas šīs elektroniskā pasta vēstules, ietilpst jēdzienā “uzstājīgi un nevēlami piedāvājumi” elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojumu lietotājiem šīs tiesību normas izpratnē.
Šīs direktīvas 5. panta 1. punktā tiek aizliegta negodīga komercprakse, un 2. punktā ir noteikti kritēriji, pēc kuriem nosaka, vai komercprakse pēc sava rakstura ir negodīga.
Tālāk – minētās direktīvas 5. panta 4. punktā ir precizēts, ka komercprakse jo īpaši ir negodīga, ja tā “maldina”, kā izklāstīts Direktīvas 2005/29 6. un 7. pantā, un ir “agresīva”, kā izklāstīts šīs direktīvas 8. un 9. pantā.
Šajā ziņā jāatgādina, ka ar Direktīvu 2005/29 ir veikta noteikumu par uzņēmumu negodīgu komercpraksi pret patērētājiem pilnīga saskaņošana Savienības līmenī un tās I pielikumā ir ietverts izsmeļošs saraksts ar 31 komercprakses veidu, kas saskaņā ar šīs direktīvas 5. panta 5. punktu ir uzskatāmi par negodīgiem “visos apstākļos”. Tādējādi, kā skaidri precizēts minētās direktīvas 17. apsvērumā, šie ir vienīgie komercprakses piemēri, ko var uzskatīt par negodīgiem pašus par sevi, neizvērtējot katra atsevišķa gadījuma atbilstību tās pašas direktīvas 5.–9. pantam (spriedums, 2021. gada 2. septembris, Peek & Cloppenburg,
C‑371/20
,
EU:C:2021:674
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tādējādi saskaņā ar Direktīvas 2005/29 I pielikuma 26. punktā noteikto par “komercpraksi, kas jebkuros apstākļos uzskatāma par negodīgu”, kā agresīva komercprakse ir kvalificējama tirgotāja “nāk[šana] klajā ar uzstājīgiem un nevēlamiem piedāvājumiem ar telefona, faksa, e‑pasta vai cita saziņas līdzekļa starpniecību, izņemot gadījumos, ciktāl tas pamatots attiecīgo valstu tiesību aktos, lai piespiestu pildīt līgumiskus pienākumus”.
Savukārt, kā norādīts šā sprieduma 48., 50. un 51. punktā, tāds reklāmas ziņojums kā pamatlietā aplūkotais ir uzskatāms par tieši un individuāli adresētu attiecīgajam lietotājam, jo, būdams izplatīts elektroniskā pasta formā, tas parādās tieši attiecīgā lietotāja privātā elektroniskās ziņojumapmaiņas iesūtnē, ar paroli aizsargātā privātā telpā, kura ir paredzēta vienīgi viņam un kurā viņš paredz saņemt tikai viņam individuāli adresētos ziņojumus.
Tāpēc – kā secinājumu 71. punktā norāda ģenerāladvokāts – minētā ziņojuma iedarbība ir tādējādi līdzīga individualizētas tiešas tirdzniecības iedarbībai, neatkarīgi no tā, vai reklāmdevējs ir vai nav individualizējis šo konkrēto adresātu attiecīgā ziņojuma tehniskās sagatavošanas procesā, un neatkarīgi no tā, vai šis ziņojums tiek apstrādāts atšķirīgi no elektroniskā pasta vēstulēm īstena elektroniskā pasta uzglabāšanas vietas un funkcionalitāšu ziņā.
Šajos apstākļos ir jāuzskata, ka šāds ziņojums ir “piedāvājums” elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojumu lietotājiem Direktīvas 2005/29 I pielikuma 26. punkta izpratnē.
Taču vēl ir jāpārbauda, vai šāds piedāvājums ir “uzstājīgs un nevēlams” un tāpēc saskaņā ar šo tiesību normu aizliedzams jebkuros apstākļos.
Šajā ziņā ir jākonstatē, pirmkārt – kā atgādināts šā sprieduma 21. punktā –, ka attiecīgie lietotāji reklāmas ziņojumus saņēma savu elektroniskā pasta pastkastīšu iesūtnē trīsreiz, proti, 2016. gada 12. decembrī, 2017. gada 13. janvārī un 2017. gada 15. janvārī. Šajos apstākļos šāds piedāvājums, ņemot vērā arī tā biežumu ierobežotā laikposmā, ir jāuzskata par “uzstājīgu” Direktīvas 2005/29 I pielikuma 26. punkta izpratnē, kā to ir konstatējusi iesniedzējtiesa.
Otrkārt, runājot par šīs reklāmas darbības “nevēlamību” šā paša 26. punkta izpratnē, ir jānoskaidro, vai tāda reklāmas ziņojuma kā pamatlietā aplūkotais parādīšana atbilst šim nosacījumam, ņemot vērā to, vai šis lietotājs ir vai nav devis piekrišanu pirms šīs parādīšanas, kā arī, vai minētais lietotājs ir vai nav iespējami paudis iebildumu pret šādu reklāmas darbību. Turklāt – kā konstatējusi iesniedzējtiesa – pamatlietā šāds iebildums ir bijis.
Ievērojot iepriekš izklāstītos apsvērumus, uz piekto jautājumu ir atbildams, ka Direktīvas 2005/29 I pielikuma 26. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka darbība, kas izpaužas kā reklāmas ziņojumu parādīšana elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma lietotāja iesūtnē tādā formā, ka tie līdzinās īstenām elektroniskā pasta vēstulēm, un turpat, kur atrodas šīs elektroniskā pasta vēstules, ietilpst jēdzienā “uzstājīgi un nevēlami piedāvājumi” elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojumu lietotājiem šīs tiesību normas izpratnē, ja šo reklāmas ziņojumu parādīšana, pirmkārt, ir bijusi pietiekami bieža un regulāra, lai to varētu kvalificēt par “uzstājīgiem piedāvājumiem”, un, otrkārt, var tikt kvalificēta par “nevēlamiem piedāvājumiem” tāpēc, ka pirms šīs parādīšanas šis lietotājs tai nav devis piekrišanu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2002/58/EK (2002. gada 12. jūlijs) par personas datu apstrādi un privātās dzīves aizsardzību elektronisko komunikāciju nozarē (direktīva par privāto dzīvi un elektronisko komunikāciju), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/136/EK, 13. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka par “elektroniskā pasta izmantošanu ar tiešu tirdzniecību saistītiem mērķiem” šīs tiesību normas izpratnē ir uzskatāma reklāmas ziņojumu parādīšanās elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma lietotāja iesūtnē tādā formā, ka tie līdzinās īstenām elektroniskā pasta vēstulēm, un turpat, kur atrodas šīs elektroniskā pasta vēstules; šajā ziņā nav nozīmes nedz tam, ka šo ziņojumu adresāti ir izraudzīti pēc nejaušības principa, nedz tam, vai ir noteikta šim lietotājam radītā apgrūtinājuma pakāpe, jo šāda izmantošana ir atļauta tikai ar nosacījumu, ka minētais lietotājs ir ticis skaidri un precīzi informēts par kārtību, kādā šāda reklāma tiek izplatīta, konkrēti – saņemto privāto elektroniskā pasta vēstuļu sarakstā, un savu piekrišanu saņemt šādus reklāmas ziņojumus ir paudis konkrēti un pilnībā apzinoties visus apstākļus.

2)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2005/29/EK (2005. gada 11. maijs), kas attiecas uz uzņēmēju negodīgu komercpraksi iekšējā tirgū attiecībā pret patērētājiem un ar ko groza Padomes Direktīvu 84/450/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 97/7/EK, 98/27/EK un 2002/65/EK un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2006/2004 (“Negodīgas komercprakses direktīva”), I pielikuma 26. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka darbība, kas izpaužas kā reklāmas ziņojumu parādīšana elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojuma lietotāja iesūtnē tādā formā, ka tie līdzinās īstenām elektroniskā pasta vēstulēm, un turpat, kur atrodas šīs elektroniskā pasta vēstules, ietilpst jēdzienā “uzstājīgi un nevēlami piedāvājumi” elektroniskās ziņojumapmaiņas pakalpojumu lietotājiem šīs tiesību normas izpratnē, ja šo reklāmas ziņojumu parādīšana, pirmkārt, ir bijusi pietiekami bieža un regulāra, lai to varētu kvalificēt par “uzstājīgiem piedāvājumiem”, un, otrkārt, var tikt kvalificēta par “nevēlamiem piedāvājumiem” tāpēc, ka pirms šīs parādīšanas šis lietotājs tai nav devis piekrišanu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.