CELEX: 62021CJ0604
Ennakkoratkaisupyyntö
Teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettava menettely
Direktiivi 98/34/EY
1 artiklan 4 alakohta
Käsite ”muut vaatimukset”
1 artiklan 11 alakohta
Käsite ”tekninen määräys”
8 artiklan 1 kohta
Jäsenvaltioiden velvollisuus ilmoittaa komissiolle kaikista teknisiä määräyksiä koskevista ehdotuksista
Kansallinen säännös, jonka mukaan maantiepolttoaineisiin on sisällytettävä tietty prosenttiosuus biopolttoaineita
10 artiklan 1 kohdan kolmas luetelmakohta
Käsite ”unionin sitovissa säädöksissä säädetyt suojalausekkeet”
Direktiivin 2009/30/EY 4 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan jääminen kyseisen käsitteen ulkopuolelle

Ennakkoratkaisupyyntö koskee teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22.6.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34/EY (EYVL 1998, L 204, s. 37), sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006 annetulla neuvoston direktiivillä 2006/96/EY (EUVL 2006, L 363, s. 81)  (jäljempänä direktiivi 98/34), 1 artiklan 3 alakohdan, 8 artiklan 1 kohdan ja 10 artiklan 1 kohdan kolmannen luetelmakohdan, bensiinin ja dieselpolttoaineiden laadusta ja neuvoston direktiivin 93/12/ETY muuttamisesta 13.10.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/70/EY (EYVL 1998, L 350, s. 58), sellaisena kuin se on muutettuna 23.4.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/30/EY (EUVL 2009, L 140, s. 88)  (jäljempänä direktiivi 98/70), 7 a artiklan 2 kohdan, direktiivin 2009/30 4 artiklan 1 kohdan toisen alakohdan sekä uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistämisestä sekä direktiivien 2001/77/EY ja 2003/30/EY muuttamisesta ja myöhemmästä kumoamisesta 23.4.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/28/EY (EUVL 2009, L 140, s. 16) 3 artiklan 4 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain Vapo Atlantic SA ja Entidade Nacional para o Setor Energético E.P.E. (kansallinen energia‑alan toimija, Portugali, jäljempänä ENSE) ja jossa on kyse viimeksi mainitun päätöksestä, jolla Vapo Atlantic määrättiin maksamaan taloudellinen korvaus siitä syystä, ettei se ollut osoittanut sisällyttäneensä biopolttoaineita vuoden 2020 toisen vuosineljänneksen aikana kulutukseen luovuttamiinsa maantiepolttoaineisiin.

Asiaa koskevat oikeussäännöt

Unionin oikeus

Direktiivi 98/34
Direktiivin 98/34 1 artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
3)      ’teknisellä eritelmällä’ asiakirjaan sisältyvää eritelmää tuotteelta vaadittavista ominaisuuksista, kuten laadusta, käyttöominaisuuksista, turvallisuudesta tai mitoista, mukaan lukien tuotteita koskevat myyntinimeä, termistöä, tunnuksia, kokeita ja testausmenetelmiä, pakkaamista, merkitsemistä tai selostetta koskevat vaatimukset sekä vaatimustenmukaisuuden arvioinnin menettelyt;
– –
4)      ’muulla vaatimuksella’ vaatimusta, joka ei ole tekninen eritelmä ja joka asetetaan tuotteelle erityisesti kuluttajan tai ympäristön suojelutarkoituksessa ja joka koskee tuotteen elinkaarta markkinoille saattamisen jälkeen eli käyttöedellytyksiä, kierrätystä, uudelleenkäyttöä tai tuotteesta huolehtimista, jos nämä edellytykset voivat vaikuttaa merkittävästi tuotteen koostumukseen tai sen luonteeseen, taikka sen kaupan pitämiseen;
– –
6)      ’standardilla’ teknistä eritelmää, jonka tunnustettu standardointielin on hyväksynyt toistuvaa tai jatkuvaa käyttöä varten ja jonka noudattaminen ei ole pakollista ja joka kuuluu johonkin seuraavista ryhmistä:
–        kansainvälinen standardi: kansainvälisen standardointielimen hyväksymä standardi, joka on yleisesti saatavilla,
–        eurooppalainen standardi: eurooppalaisen standardointielimen hyväksymä standardi, joka on yleisesti saatavilla,
–        kansallinen standardi: kansallisen standardointielimen hyväksymä standardi, joka on yleisesti saatavilla;
– –
11)      ’teknisellä määräyksellä’ teknistä eritelmää tai muuta vaatimusta taikka palveluja koskevaa määräystä, mukaan lukien sovellettavat hallinnolliset määräykset, jonka noudattaminen on oikeudellisesti tai tosiasiallisesti pakollista ja joka koskee kaupan pitämistä, palvelujen tarjoamista, palvelujen tarjoajien sijoittautumista tai käyttöä jäsenvaltiossa tai suuressa osassa sen aluetta sekä jäsenvaltioiden lakeja, asetuksia ja hallinnollisia määräyksiä, joissa kielletään tuotteen valmistus, tuonti, kaupan pitäminen tai käyttö taikka joissa kielletään palvelujen tarjoaminen, palvelujen käyttö tai sijoittautuminen palvelujen tarjoajana, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 10 artiklan säännösten soveltamista.
Teknisiä määräyksiä, joita noudatetaan tosiasiallisesti, ovat erityisesti:
–        jäsenvaltion lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset, jotka koskevat joko teknisiä eritelmiä tai muita vaatimuksia taikka palveluja koskevia määräyksiä tai ammatillisia sääntöjä tai menettelyohjeita, joissa itsessään viitataan teknisiin eritelmiin tai muihin vaatimuksiin taikka palveluja koskeviin määräyksiin, ja joiden noudattaminen antaa edellyttää näissä laeissa, asetuksissa ja hallinnollisissa määräyksissä vahvistettujen vaatimusten mukaisuutta,
– –”
Kyseisen direktiivin 8 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on toimitettava komissiolle välittömästi teknisiä määräyksiä koskevat ehdotukset, paitsi kun on kyse kansainvälisen tai eurooppalaisen standardin käyttöönotosta sellaisenaan, jolloin pelkkä tiedonanto riittää, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 10 artiklan säännösten soveltamista. Niiden on toimitettava komissiolle myös ilmoitus niistä syistä, joiden vuoksi tällaisen teknisen määräyksen laatiminen on tarpeen, jollei näitä syitä selvitetä jo ehdotuksessa.”
Mainitun direktiivin 10 artiklan 1 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädettiin seuraavaa:
”Direktiivin 8 ja 9 artiklaa ei sovelleta jäsenvaltioiden lakeihin, asetuksiin tai hallinnollisiin määräyksiin tai vapaaehtoisiin sopimuksiin, joilla jäsenvaltiot:
–        – –
–        käyttävät yhteisön sitovissa säädöksissä säädettyjä suojalausekkeita”.

Direktiivi 98/70
Direktiivin 98/70 7 a artiklan, jonka otsikko on ”Kasvihuonekaasupäästöjen vähennykset”, 1 ja 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on osoitettava toimittaja tai toimittajat, joka vastaa tai jotka vastaavat toimitettujen polttoaineiden ja energian energiayksikköä kohti laskettujen elinkaarenaikaisten kasvihuonekaasupäästöjen seurannasta ja niitä koskevasta raportoinnista. Jäsenvaltioiden on varmistettava, että tieliikenteen moottoriajoneuvoissa käytettävän sähkön toimittajat saavat halutessaan osallistua 2 kohdassa säädetyn vähennysvelvoitteen täyttämiseen, jos ne voivat osoittaa, että ne voivat riittävällä tavalla mitata ja seurata kyseisiin ajoneuvoihin käytettäväksi toimitettua sähköä.
Toimittajien on 1 päivästä tammikuuta 2011 alkaen vuosittain ilmoitettava jäsenvaltion nimeämälle viranomaiselle kussakin jäsenvaltiossa toimittamiensa polttoaineiden ja energian kasvihuonekaasuintensiteetti ja annettava vähintäänkin seuraavat tiedot:
a)      kunkin toimitetun polttoaine‑ tai energiatyypin kokonaismäärä sekä tiedot ostopaikasta ja alkuperästä; ja
b)      elinkaarenaikaiset kasvihuonekaasupäästöt energiayksikköä kohti.
Jäsenvaltioiden on varmistettava, että kertomukset todennetaan.
Komissio laatii tarvittaessa tämän kohdan täytäntöönpanoa koskevat ohjeet.
2.      Jäsenvaltioiden on edellytettävä, että toimittajat vähentävät toimitettujen polttoaineiden ja energian energiayksikköä kohti laskettuja elinkaarenaikaisia kasvihuonekaasupäästöjä niin vaiheittain kuin se on mahdollista jopa 10 prosentilla 31 päivään joulukuuta 2020 mennessä verrattuna 5 kohdan b alakohdassa tarkoitettuun polttoaineiden vertailutasoon. Vähennys muodostuu seuraavasti:
a)      6 prosenttia 31 päivään joulukuuta 2020 mennessä. Jäsenvaltiot voivat vaatia, että toimittajat noudattavat tätä vähennystä koskevia seuraavia välitavoitteita: 2 prosenttia 31 päivään joulukuuta 2014 mennessä ja 4 prosenttia 31 päivään joulukuuta 2017 mennessä;
b)      ohjeellinen 2 prosentin lisävähennys 31 päivään joulukuuta 2020 mennessä, jollei 9 artiklan 1 kohdan h alakohdasta muuta johdu, toisella tai molemmilla seuraavista menetelmistä:
i)      liikennettä varten toimitettu energia, joka on tarkoitettu käytettäväksi minkä hyvänsä tyyppisissä maantieajoneuvoissa, liikkuvissa työkoneissa (sisävesialukset mukaan lukien), maatalous‑ tai metsätraktoreissa tai huviveneissä;
ii)      sellaisen teknologian (hiilidioksidin talteenotto ja varastointi mukaan lukien) käyttö, jolla pystytään vähentämään toimitetun polttoaineen tai energian elinkaarenaikaisia kasvihuonekaasupäästöjä energiayksikköä kohti;
c)      ohjeellinen 2 prosentin lisävähennys 31 päivään joulukuuta 2020 mennessä, jollei 9 artiklan 1 kohdan i alakohdasta muuta johdu; tämä tavoite saavutetaan käyttäen Kioton pöytäkirjan puhtaan kehityksen mekanismin kautta ostettuja hyvityksiä kasvihuonekaasujen päästöoikeuksien kaupan järjestelmän toteuttamisesta yhteisössä [ja neuvoston direktiivin 96/61/EY muuttamisesta] 13 päivänä lokakuuta 2003 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivissä 2003/87/EY [(EUVL 2003, L 275, s. 32)] polttoainetuotannon alalla toteutettaville vähennyksille asetetuin ehdoin.”

Direktiivi 2009/30
Direktiivin 2009/30 johdanto‑osan kahdeksannessa ja yhdeksännessä perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”(8)      Tieliikennepolttoaineiden palamisesta aiheutuu noin 20 prosenttia yhteisön kasvihuonekaasupäästöistä. Yksi lähestymistapa näiden päästöjen vähentämiseksi on vähentää näiden polttoaineiden elinkaarenaikaisia kasvihuonekaasupäästöjä. Se voidaan tehdä useilla tavoilla. Koska yhteisö haluaa edelleen vähentää kasvihuonekaasupäästöjä ja niiden merkittävää osaa, joka muodostuu tieliikenteen päästöistä, on aiheellista perustaa mekanismi, jolla polttoaineiden toimittajia vaaditaan raportoimaan toimittamansa polttoaineen elinkaarenaikaiset kasvihuonekaasupäästöt ja vähentämään niitä vuodesta 2011 eteenpäin. Biopolttoaineiden elinkaarenaikaisten kasvihuonekaasupäästöjen laskentamenetelmän olisi oltava yhdenmukainen [direktiivin 2009/28] mukaisen kasvihuonekaasujen vaikutusten laskentamenetelmän kanssa.
(9)      Toimittajien olisi vähennettävä vaiheittain toimitettujen polttoaineiden ja energian käytöstä aiheutuvia elinkaarenaikaisia kasvihuonekaasupäästöjä energiayksikköä kohti jopa 10 prosentilla 31 päivään joulukuuta 2020 mennessä. Vähennyksen olisi oltava vähintään 6 prosenttia 31 päivään joulukuuta 2020 mennessä verrattuna EU:n keskimääräisiin energiayksikköä kohti laskettuihin fossiilisten polttoaineiden aiheuttamiin elinkaarenaikaisiin kasvihuonekaasupäästöihin vuonna 2010, ja siihen päästään käyttämällä biopolttoaineita ja vaihtoehtoisia polttoaineita sekä vähentämällä soihdutusta ja tuuletusta tuotantolaitoksissa. Jollei uudelleentarkastelusta muuta johdu, siinä olisi oltava 2 prosentin lisävähennys, joka saadaan käyttämällä ympäristöystävällisiä hiilidioksidin talteenotto‑ ja varastointiteknologioita ja sähköisiä ajoneuvoja, sekä edelleen 2 prosentin lisävähennys, joka saadaan ostamalla hyvityksiä Kioton pöytäkirjaan perustuvan puhtaan kehityksen mekanismin mukaisesti. Näiden lisävähennysten ei pitäisi sitoa jäsenvaltioita tai polttoaineen toimittajia tämän direktiivin tullessa voimaan. Uudelleentarkastelu olisi kohdistettava niiden ei‑sitovaan luonteeseen.”
Direktiivin 2009/30 4 artiklassa, jonka otsikko on ”Saattaminen osaksi kansallista lainsäädäntöä”, säädetään seuraavaa:
”1.      Jäsenvaltioiden on saatettava tämän direktiivin noudattamisen edellyttämät lait, asetukset ja hallinnolliset määräykset voimaan viimeistään 31 päivänä joulukuuta 2010.
Niiden on viipymättä toimitettava nämä säännökset kirjallisina komissiolle.
Näissä jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava tähän direktiiviin tai niihin on liitettävä tällainen viittaus, kun ne virallisesti julkaistaan. Jäsenvaltioiden on säädettävä siitä, miten viittaukset tehdään.
2.      Jäsenvaltioiden on toimitettava tässä direktiivissä tarkoitetuista kysymyksistä antamansa keskeiset kansalliset säännökset kirjallisina komissiolle.”

Direktiivi 2009/28
Direktiivi 2009/28 on kumottu uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistämisestä 11.12.2018 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2018/2001 (EUVL 2018, L 328, s. 82) 1.7.2021 alkaen. Kun otetaan huomioon kyseessä olevien tosiseikkojen tapahtuma‑aika, pääasiaan sovelletaan kuitenkin edelleen direktiivin 2009/28 säännöksiä.
Direktiivin 2009/28 johdanto‑osan kahdeksannessa ja yhdeksännessä perustelukappaleessa todettiin seuraavaa:
”(8)      Tammikuuta 10 päivänä 2007 päivätty komission tiedonanto ”Uusiutuvia energialähteitä koskeva etenemissuunnitelma – Uusiutuvat energialähteet 2000‑luvulla: kestävämmän tulevaisuuden rakentaminen” osoitti, että uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian 20 prosentin kokonaisosuus ja uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian 10 prosentin osuus liikenteessä olisivat tarkoituksenmukaisia ja saavutettavissa olevia tavoitteita ja että pakollisia tavoitteita sisältävä järjestelmä tarjoaisi liike‑elämälle pitkän aikavälin vakautta, jota se tarvitsee voidakseen tehdä uusiutuvan energian alalla järkeviä ja kestäviä investointeja, jotka auttavat vähentämään riippuvuutta fossiilisista tuontipolttoaineista ja lisäämään uuden energiateknologian hyödyntämistä. Nämä tavoitteet liittyvät energiatehokkuuden parantamiseen 20 prosentilla vuoteen 2020 mennessä, mikä asetettiin tavoitteeksi 19 päivänä lokakuuta 2006 annetussa komission tiedonannossa ”Energiatehokkuuden toimintasuunnitelma: Mahdollisuuksien toteuttaminen”, jonka maaliskuussa 2007 kokoontunut Eurooppa‑neuvosto hyväksyi ja jota Euroopan parlamentti tuki tätä toimintasuunnitelmaa koskevassa 31 päivänä tammikuuta 2008 antamassaan päätöslauselmassa.
(9)      Maaliskuussa 2007 kokoontunut Eurooppa‑neuvosto vahvisti yhteisön sitoutumisen yhteisön laajuiseen uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian kehittämiseen vuoden 2010 jälkeenkin. Se hyväksyi pakolliseksi tavoitteeksi uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian osuuden nostamisen 20 prosenttiin energian kokonaiskulutuksesta yhteisössä vuoteen 2020 mennessä ja biopolttoaineiden osuuden nostamisen kustannustehokkaasti kaikissa jäsenvaltioissa vähintään 10 prosenttiin liikenteen bensiinin ja dieselöljyn kulutuksesta vuoteen 2020 mennessä. Se totesi, että biopolttoainetavoitteen sitovuus on perusteltua, kunhan tuotanto on kestävän kehityksen mukaista, toisen sukupolven biopolttoaineita tulee kaupallisesti saataville ja [direktiiviä 98/70] muutetaan sopivien sekoitussuhteiden sallimiseksi. Maaliskuussa 2008 kokoontunut Eurooppa‑neuvosto toisti, että on välttämätöntä kehittää ja täyttää biopolttoaineiden tiukat kestävyyskriteerit ja varmistaa toisen sukupolven biopolttoaineiden kaupallinen saatavuus. Kesäkuussa 2008 kokoontunut Eurooppa‑neuvosto viittasi jälleen kestävyyskriteereihin ja toisen sukupolven biopolttoaineiden kehittämiseen sekä korosti tarvetta arvioida biopolttoaineiden tuotannon mahdollisia vaikutuksia elintarvikkeina käytettäviin maataloustuotteisiin ja ryhtyä tarvittaessa toimiin puutteiden korjaamiseksi. Eurooppa‑neuvosto totesi lisäksi, että olisi arvioitava tarkemmin biopolttoaineiden tuotannon ja kulutuksen ympäristövaikutuksia ja sosiaalisia vaikutuksia.”
Direktiivin 2009/28 1 artiklassa, jonka otsikko on ”Aihe ja soveltamisala”, säädettiin seuraavaa:
”Tällä direktiivillä luodaan yhteiset puitteet uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian edistämiselle. Siinä asetetaan sitovat kansalliset tavoitteet, jotka koskevat uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian kokonaisosuutta energian kokonaisloppukulutuksesta ja uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian osuutta liikenteessä. – –”
Direktiivin 2009/28 3 artiklan, jonka otsikko oli ”Uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käyttöä koskevat pakolliset kansalliset kokonaistavoitteet ja toimenpiteet”, 4 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Kunkin jäsenvaltion on varmistettava, että uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian osuus kaikissa liikennemuodoissa on vuonna 2020 vähintään 10 prosenttia liikenteen energian loppukulutuksesta kyseisessä jäsenvaltiossa.
– –”
Direktiivistä 2009/28 oli viimeiseksi voimassa versio, jota oli muutettu 9.9.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2015/1513 (EUVL 2015, L 239, s. 1), jonka 4 artiklan 1 kohdan mukaan jäsenvaltioilla oli velvollisuus panna kyseisellä direktiivillä tehdyt muutokset täytäntöön viimeistään 10.9.2017 ja myös ilmoittaa komissiolle viipymättä kaikista täytäntöönpanotoimenpiteistä.

Portugalin oikeus
Asetuksen nro 117/2010, joka annettiin 25.10.2010 (Decreto‑Lei n.° 117/2010), sellaisena kuin se on muutettuna 17.1.2012 annetulla asetuksella nro 6/2012 (Decreto‑Lei n.° 6/2012)  (jäljempänä asetus nro 117/2010), 11 §:n 1 momentissa säädetään seuraavaa:
”Maantiepolttoaineita kulutukseen luovuttavilla toimijoilla, jotka tekevät kulutukseen luovuttamista koskevia ilmoituksia 21.6.2010 annetulla asetuksella nro 73/2010, sellaisena kuin se on muutettuna 31.12.2010 annetulla lailla nro 55‑A/2010, hyväksytyn valmisteverolain [(Código dos Impostos Especiais sobre o Consumo)] mukaisesti, on velvollisuus edistää biopolttoaineiden sekoittamista koskevien prosenttiosuuksina energiasisällöstä ilmoitettujen tavoitteiden saavuttamista kulutukseen luovuttamiensa maantiepolttoaineiden määrien osalta, lukuun ottamatta nestekaasua ja maakaasua, seuraavasti:
a)      vuosina 2011 ja 2012 – 5,0 prosenttia;
b)      vuosina 2013 ja 2014 – 5,5 prosenttia;
c)      vuosina 2015 ja 2016 – 7,5 prosenttia;
d)      vuosina 2017 ja 2018 – 9,0 prosenttia;
e)      vuosina 2019 ja 2020 – 10,0 prosenttia.”
Asetuksen nro 6/2012 johdanto‑osassa täsmennetään, että ”asetuksessa nro 117/2010 – –, jolla [direktiivi 2009/28] ja [direktiivi 2009/30] saatetaan osittain osaksi kansallista lainsäädäntöä, vahvistetaan kestävyyskriteerit biopolttoaineiden ja bionesteiden tuotannon ja käytön osalta, järjestelyt biopolttoaineiden käytön edistämiseksi maaliikenteessä sekä biopolttoaineiden pakollista sekoittamista koskevat raja‑arvot”.

Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Vapo Atlantic on Portugalin polttoainemarkkinoilla toimiva yhtiö.
Koska se on verotukselliselta asemaltaan rekisteröity vastaanottaja, se ei täytä lakisääteisiä edellytyksiä voidakseen fyysisesti sekoittaa biopolttoaineita Portugalissa kulutukseen luovuttamiinsa maantiepolttoaineisiin. Niinpä se ostaa Espanjaan sijoittautuneelta yhtiöltä tällaisia polttoaineita, jotka sisältävät biopolttoainetta Espanjan lainsäädännössä säädetyn mukaisesti.
Vapo Atlantic ei ole esittänyt ENSE:lle mitään näyttöä siitä, että Euroopan komissio olisi hyväksynyt yhtiön, jolta se ostaa maantiepolttoaineita Espanjassa, soveltaman vapaaehtoisen sertifiointijärjestelmän.
Vapo Atlantic luovutti vuoden 2020 toisen vuosineljänneksen aikana kulutukseen 7 582 tonnia maantiepolttoaineita.
ENSE totesi, että Vapo Atlanticilla ei ollut asetuksella nro 117/2010 sille asetetun velvoitteen vastaisesti biopolttoaineita koskevaa todistusta, vaikka sillä olisi pitänyt olla hallussaan vähintään 758 todistusta sen osoittamiseksi, että se oli noudattanut velvollisuutta sekoittaa  10 prosenttia biopolttoaineita vuoden 2020 toisen vuosineljänneksen aikana kulutukseen luovuttamiinsa maantiepolttoaineisiin.
Tämän seurauksena ENSE teki päätöksen, jolla Vapo Atlantic velvoitettiin maksamaan 908 884 euron korvaus siitä, ettei se ollut osoittanut sisällyttäneensä biopolttoaineita vuoden 2020 toisen vuosineljänneksen aikana kulutukseen luovuttamiinsa maantiepolttoaineisiin, mikä oli asetuksen nro 117/2010 11 §:n 1 momentin vastaista.
Vapo Atlantic on riitauttanut kyseisen päätöksen Tribunal Administrativo e Fiscal de Bragassa (Bragan hallinto- ja verotuomioistuin, Portugali), joka on ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin.
Kyseinen tuomioistuin korostaa, että edellä 21 kohdassa tarkoitettua kansallista lainsäädäntöä koskevaa ehdotusta ei ilmeisestikään ollut annettu tiedoksi komissiolle ennen kyseisen lainsäädännön julkaisemista ja voimaantuloa.
Mainittu tuomioistuin pohtii lähinnä direktiivin 98/34 säännösten tulkintaa sen ratkaisemiseksi, onko mainittu säännöstö sellainen ”tekninen määräys”, joka olisi pitänyt antaa tiedoksi komissiolle.
Kyseinen tuomioistuin pohtii ensinnäkin sitä, voidaanko asetuksen nro 117/2010 11 §:n 1 momenttia, jossa ainoastaan määritetään prosenttiosuudet kulutukseen luovutettaviin maantiepolttoaineisiin sisällytettäviä biopolttoaineita varten määrittämättä kyseisten biopolttoaineiden ominaisuuksia, pitää direktiivin 98/34 1 artiklan 11 alakohdassa tarkoitettuna ”teknisenä määräyksenä”, ja tarkemmin sitä, onko kyse kyseisen 1 artiklan 4 alakohdassa tarkoitetusta ”muusta vaatimuksesta”.
Toiseksi ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, voiko asetuksen nro 117/2010 11 §:n 1 momentti kuulua mainitun direktiivin 8 artiklan 1 kohdassa säädetyn poikkeuksen soveltamisalaan sillä perusteella, että kyseinen kansallisen oikeuden säännös merkitsee ”eurooppalaisen standardin käyttöönottoa sellaisenaan”. Direktiivin 98/70 7 a artiklan 2 kohdassa asetetaan nimittäin ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen mielestä jäsenvaltioille velvollisuus vaatia energiantoimittajia vähentämään tuotettuja kasvihuonekaasupäästöjä – niin vaiheittain kuin se on mahdollista – 10 prosentilla.
Kolmanneksi kyseinen tuomioistuin pohtii, kuuluuko asetuksen nro 117/2010 11 §:n 1 momentti direktiivin 98/34 10 artiklan 1 kohdan kolmannen luetelmakohdan soveltamisalaan, kun otetaan huomioon direktiivin 2009/30 4 artiklan 1 kohdan toinen alakohta ja direktiivin 2015/1513 4 artiklan 1 kohta. Kahta viimeksi mainittua säännöstä voidaan nimittäin sen mielestä pitää direktiivin 98/34 10 artiklan 1 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitettuina ”yhteisön sitovissa säädöksissä säädettyinä suojalausekkeina”.
Neljänneksi mainittu tuomioistuin pohtii toissijaisesti direktiivin 98/34 8 artiklan 1 kohdassa säädetyn sääntelyehdotuksen komissiolle toimittamista koskevan velvollisuuden laiminlyömisen seurauksia. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin myöntää, että lähtökohtaisesti kyseisen säännöksen nojalla annettavien kansallisten säännösten tiedoksi antamisen laiminlyönnistä seuraa se, ettei kyseisiin kansallisiin säännöksiin voida vedota. Se on kuitenkin epävarma tältä osin, koska tällaisesta tulkinnasta seuraisi biopolttoaineiden sisällyttämistä kulutukseen luovutettaviin maantiepolttoaineisiin koskevan velvollisuuden yleinen laiminlyönti. Tällainen tulkinta vaarantaisi sen mukaan paitsi kasvihuonekaasupäästöjen vähentämistä ja uusiutuvien energialähteiden käytön edistämistä koskevan kansallisen tavoitteen myös eurooppalaisen tavoitteen saavuttamisen.
Tässä tilanteessa Tribunal Administrativo e Fiscal de Braga on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)      Onko direktiivin [98/34] 1 artiklan 3 alakohtaa tulkittava siten, että saman direktiivin 8 artiklan 1 kohtaa sovellettaessa käsitteen ’muu vaatimus’ soveltamisalaan kuuluu niiden biopolttoaineiden prosenttiosuuden määrittäminen, jotka tietyllä talouden toimijalla on direktiivillä [2009/30] direktiiviin [98/70] lisätyn 7 a artiklan mukaisesti, tarkasteltuna yhdessä direktiivin [2009/28] 3 artiklan 4 kohdassa säädetyn tavoitteen kanssa, velvollisuus sekoittaa kulutukseen luovuttamiinsa polttoaineisiin, kuten on kyseessä olevan kansallisen lainsäädännön tapauksessa?
2)      Onko direktiivin [98/34] 8 artiklan 1 kohdan ilmausta ’paitsi kun on kyse kansainvälisen tai eurooppalaisen standardin käyttöönotosta sellaisenaan’ tulkittava siten, että sen ulkopuolelle jää kansallisen oikeuden säännös, jossa määritetään sekoitettavien biopolttoaineiden prosenttiosuudet direktiivillä [2009/30] direktiiviin [98/70] lisätyn 7 a artiklan 2 kohdassa säädetyn mukaisesti, tarkasteltuna yhdessä direktiivin [2009/28] 3 artiklan 4 kohdassa säädetyn tavoitteen kanssa?
3)      Onko direktiivin [2009/30] 4 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa sekä direktiivin [2015/1513] 4 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että ne ovat direktiivin [98/34] 10 artiklan 1 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitettuja yhteisön sitovissa säädöksissä säädettyjä suojalausekkeita?
4)      Jollei tähän kysymykseen vastaaminen osoittaudu tarpeettomaksi edellisiin kysymyksiin annettavien vastausten perusteella, onko direktiivin [98/34] 8 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, ettei talouden toimijaa vastaan voida vedota esillä olevassa asiassa kyseessä olevan kaltaiseen kansallisen oikeuden säännökseen, jossa määritetään sekoitettavien biopolttoaineiden prosenttiosuudet direktiivillä [2009/30] direktiiviin [98/70] lisätyn 7 a artiklan 2 kohdan saattamiseksi kansallisen lainsäädännön osaksi?”

Ennakkoratkaisupyynnön tutkittavaksi ottaminen
ENSE katsoo, että ennakkoratkaisupyyntö on jätettävä tutkimatta, koska niiden säännösten sanamuoto, joiden tulkintaa ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pyytää, on selvä ja koska mitään selvennystä kaipaavaa epäselvyyttä ei siten ole.
Tältä osin on todettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 267 artiklan mukaisessa menettelyssä yksinomaan kansallisen tuomioistuimen, jossa asia on vireillä ja joka vastaa annettavasta ratkaisusta, tehtävänä on kunkin asian erityspiirteiden perusteella harkita, onko ennakkoratkaisu tarpeen asian ratkaisemiseksi ja onko sen unionin tuomioistuimelle esittämillä kysymyksillä merkitystä asian kannalta. Jos esitetyt kysymykset koskevat unionin oikeuden tulkintaa, unionin tuomioistuimen on siten lähtökohtaisesti ratkaistava ne (tuomio 6.10.2021, Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, 27 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa on riittävää todeta, että – kuten ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee – esitetyillä kysymyksillä on välitön yhteys pääasiaan ja ne ovat merkityksellisiä, jotta ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin voi ratkaista asian. Ennakkoratkaisupyyntö sisältää lisäksi riittävät tiedot kysymysten ulottuvuuden selvittämiseksi ja hyödyllisen vastauksen antamiseksi niihin.
Joka tapauksessa mikään ei estä kansallista tuomioistuinta esittämästä unionin tuomioistuimelle ennakkoratkaisukysymystä, johon annettavasta vastauksesta ei jonkin pääasian osapuolen mukaan voi olla perusteltua epäilystä. Vaikka näin olisi, tällaisia kysymyksiä sisältävää ennakkoratkaisupyyntöä ei silti voida jättää tutkimatta (tuomio 14.10.2021, Viesgo Infraestructuras Energéticas, C‑683/19, EU:C:2021:847, 26 kohta).
Ennakkoratkaisupyyntö voidaan siten ottaa tutkittavaksi.

Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu

Ensimmäinen ja neljäs kysymys
Aluksi on muistutettava, että pääasiassa Vapo Atlantic on määrätty maksamaan korvaus siitä, että se on rikkonut asetuksen nro 117/2010 11 §:n 1 momenttia laiminlyömällä velvollisuutensa esittää todistukset, joilla voidaan osoittaa biopolttoaineiden sisällyttäminen sen vuoden 2020 toisella vuosineljänneksellä kulutukseen luovuttamiin maantiepolttoaineisiin.
Tältä osin on todettava, että vaikka ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa ensimmäisessä kysymyksessään muodollisesti direktiivin 98/34 1 artiklan 3 alakohtaan, kysymyksen sanamuodosta ilmenee sen tiedustelevan, kuuluuko kansallisessa säännöstössä asetettu velvoite kyseisen direktiivin 1 artiklan 4 alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”muu vaatimus” alaan ja onko se siten mainitun direktiivin 1 artiklan 11 alakohdassa tarkoitettu ”tekninen määräys”.
Niinpä on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee ensimmäisellä ja neljännellä kysymyksellään, jotka on syytä tutkia yhdessä, olennaisilta osin sitä, onko direktiivin 98/34 1 artiklan 4 alakohtaa tulkittava siten, että kansallinen säännöstö, jossa vahvistetaan tavoite sisällyttää talouden toimijan tiettynä vuonna kulutukseen luovuttamiin polttoaineisiin 10 prosenttia biopolttoaineita, kuuluu kyseisen direktiivin 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun ”muun vaatimuksen” käsitteen alaan ja on siten mainitun direktiivin 1 artiklan 11 kohdassa tarkoitettu ”tekninen määräys”, johon voidaan vedota yksityisiä vastaan ainoastaan, jos sitä koskeva ehdotus on annettu tiedoksi saman direktiivin 8 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
Ensinnäkin on muistutettava, että direktiivin 98/34 1 artiklan 4 alakohdassa ”muu vaatimus” määritellään vaatimukseksi, ”joka ei ole tekninen eritelmä ja joka asetetaan tuotteelle erityisesti kuluttajan tai ympäristön suojelutarkoituksessa ja joka koskee tuotteen elinkaarta markkinoille saattamisen jälkeen eli käyttöedellytyksiä, kierrätystä, uudelleenkäyttöä tai tuotteesta huolehtimista, jos nämä edellytykset voivat vaikuttaa merkittävästi tuotteen koostumukseen tai sen luonteeseen, taikka sen kaupan pitämiseen”.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tähän luokkaan kuuluu säännöstö, jossa vahvistetaan edellytykset, jotka voivat vaikuttaa merkittävästi kyseessä olevan tuotteen koostumukseen, luonteeseen tai kaupan pitämiseen, ja nämä ”muut vaatimukset” liittyvät kyseessä olevan tuotteen elinkaaren huomioon ottamiseen sen markkinoille saattamisen jälkeen ja erityisesti sen käyttämiseen (tuomio 28.5.2020, ECO‑WIND Construction, C‑727/17, EU:C:2020:393, 40 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykset koskevat kansallista säännöstöä, jossa edellytetään, että talouden toimijat, jotka luovuttavat kulutukseen maantiepolttoaineita, lukuun ottamatta nestekaasua ja maakaasua, osaltaan noudattavat tavoitetta sisällyttää kulutukseen luovuttamiinsa maantiepolttoaineiden vuosittaisiin määriin biopolttoaineita, mitä koskeva tavoite on 10 prosenttia vuoteen 2020 mennessä. Vaikka tällaisessa säännöstössä ei täsmennetä kyseessä olevaa maantiepolttoainetyyppiä, vahvisteta niiden biopolttoaineiden prosenttiosuutta, jotka maantiepolttoaineisiin on fyysisesti sisällytettävä, eikä täsmennetä sekoitettavaa biopolttoainetyyppiä, siinä ympäristönsuojelutarkoituksessa säädetty vaatimus koskee maantiepolttoaineiden elinkaarta niiden markkinoille saattamisen jälkeen, ja se voi vaikuttaa merkittävästi mainittujen tuotteiden kaupan pitämiseen, koska siinä säädetyn biopolttoaineiden sisällyttämisvelvoitteen laiminlyönnistä voi seurata maksuvelvollisuus.
Tästä seuraa, että kansallinen säännöstö, jossa vahvistetaan tavoite sisällyttää talouden toimijan vuonna 2020 kulutukseen luovuttamiin maantiepolttoaineisiin 10 prosenttia biopolttoaineita, kuuluu direktiivin 98/34 1 artiklan 4 alakohdassa tarkoitetun käsitteen ”muu vaatimus” alaan ja on siten kyseisen direktiivin 1 artiklan 11 alakohdassa tarkoitettu ”tekninen määräys”.
Toiseksi on muistutettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan direktiivillä 98/34 pyritään ennakkovalvonnan avulla suojaamaan tavaroiden vapaata liikkuvuutta, joka on yksi unionin perusperiaatteista. Tällainen valvonta on hyödyllinen siltä osin kuin kyseisen direktiivin soveltamisalaan kuuluvat tekniset määräykset voisivat aiheuttaa rajoituksia jäsenvaltioiden väliselle tavaroiden kaupalle, ja tällaiset rajoitukset voidaan hyväksyä vain, jos ne ovat tarpeellisia sellaisten pakottavien vaatimusten täyttämiseksi, joilla pyritään yleistä etua koskevaan päämäärään (ks. vastaavasti tuomio 30.4.1996, CIA Security International, C‑194/94, EU:C:1996:172, 40 kohta ja tuomio 19.7.2012, Fortuna ym., C‑213/11, C‑214/11 ja C‑217/11, EU:C:2012:495, 26 kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tässä yhteydessä on mainittava, että direktiivin 98/34 8 artiklan 1 kohdassa jäsenvaltiot velvoitetaan lähtökohtaisesti toimittamaan kaikki teknisiä määräyksiä koskevat ehdotukset välittömästi komissiolle. Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee tältä osin, että 8 artiklan 1 kohdassa säädetyn tiedoksiantovelvollisuuden laiminlyönti on olennainen menettelyvirhe, joka aiheuttaa sen, ettei kyseisiä teknisiä määräyksiä voida soveltaa, joten niihin ei voida vedota yksityisiä vastaan (ks. vastaavasti tuomio 30.4.1996, CIA Security International, C‑194/94, EU:C:1996:172, 54 kohta).
Edellä esitetyn perusteella ensimmäiseen ja neljänteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 98/34 1 artiklan 4 alakohtaa on tulkittava siten, että kansallinen säännöstö, jossa vahvistetaan tavoite sisällyttää talouden toimijan tiettynä vuonna kulutukseen luovuttamiin polttoaineisiin 10 prosenttia biopolttoaineita, kuuluu direktiivin 98/34 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun ”muun vaatimuksen” käsitteen alaan ja on siten kyseisen direktiivin 1 artiklan 11 kohdassa tarkoitettu ”tekninen määräys”, johon voidaan vedota yksityisiä vastaan ainoastaan, jos sitä koskeva ehdotus on annettu tiedoksi mainitun direktiivin 8 artiklan 1 kohdan mukaisesti.

Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee lähinnä, onko direktiivin 98/34 8 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että kansallisessa säännöstössä, jolla direktiivin 98/70 7 a artiklan 2 kohta saatetaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä direktiivin 2009/28 3 artiklan 4 kohdassa asetetun tavoitteen mukaisesti, voi olla kyse direktiivin 98/34 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta eurooppalaisen standardin käyttöönotosta sellaisenaan, jolloin se jää kyseisessä säännöksessä säädetyn tiedoksiantovelvollisuuden ulkopuolelle.
Tältä osin direktiivin 98/34 1 artiklan 6 alakohdasta ilmenee, että kyseisessä direktiivissä tarkoitettu ”standardi” on tekninen eritelmä, jonka tunnustettu standardointielin on hyväksynyt, jonka noudattaminen ei ole pakollista ja joka kuuluu kansainvälisten, eurooppalaisten tai kansallisten standardien ryhmään. Kyseisessä säännöksessä ”eurooppalainen standardi” määritellään eurooppalaisen standardointielimen hyväksymäksi standardiksi, joka on yleisesti saatavilla.
Kyseisistä määritelmistä seuraa siten, että teknisten määräysten ja erityisesti direktiivin 98/34 asiayhteydessä eurooppalaisen standardin käsitteen soveltamisala rajoittuu eurooppalaisen standardointielimen hyväksymiin standardeihin.
Direktiivin 2009/28 3 artiklan 4 kohdasta tai direktiivin 98/70 7 a artiklan 2 kohdasta ei kuitenkaan ilmene, että unionin lainsäätäjä olisi kyseisillä säännöksillä hyväksynyt direktiivin 98/34 1 artiklan 6 alakohdassa tarkoitettuja ”eurooppalaisia standardeja”.
Yhtäältä nimittäin direktiivin 2009/28 3 artiklan 4 kohdassa, luettuna yhdessä sen johdanto‑osan kahdeksannen ja yhdeksännen perustelukappaleen sekä 1 artiklan kanssa, ainoastaan vahvistetaan sitovat tavoitteet, joiden mukaan uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian osuus kaikissa liikennemuodoissa on vuonna 2020 vähintään 10 prosenttia liikenteen energian loppukulutuksesta kussakin jäsenvaltiossa, mutta jätetään jäsenvaltioille harkintavaltaa niiden toimenpiteiden osalta, joita ne pitävät asianmukaisina kyseisten tavoitteiden saavuttamiseksi.
Toisaalta direktiivin 98/70 7 a artiklan 2 kohdassa konkretisoidaan unionin lainsäätäjän tahto vähentää toimitettujen polttoaineiden ja energian energiayksikköä kohti laskettuja elinkaarenaikaisia kasvihuonekaasupäästöjä 10 prosentilla. Kuten kyseisestä säännöksestä, luettuna yhdessä direktiivin 2009/30 johdanto‑osan kahdeksannen ja yhdeksännen perustelukappaleen kanssa, ilmenee, jäsenvaltioilla on kuitenkin edelleen harkintavaltaa kyseisen vähennyksen toteuttamisessa, koska ne voivat käyttää biopolttoaineita tai korvaavia polttoaineita taikka vähentää soihdutusta.
Tästä seuraa, ettei direktiivin 2009/28 3 artiklan 4 kohdassa eikä direktiivin 98/70 7 a artiklan 2 kohdassa vahvisteta direktiivin 98/34 1 artiklan 6 alakohdassa tarkoitettua ”standardia”.
Edellä esitetyn perusteella toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 98/34 8 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että kansallisessa säännöstössä, jolla direktiivin 98/70 7 a artiklan 2 kohta saatetaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä direktiivin 2009/28 3 artiklan 4 kohdassa asetetun tavoitteen mukaisesti, ei ole kyse direktiivin 98/34 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta eurooppalaisen standardin käyttöönotosta sellaisenaan eikä se siten jää kyseisessä säännöksessä säädetyn tiedoksiantovelvollisuuden ulkopuolelle.

Kolmas kysymys
Aluksi on huomautettava, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen säännöstö tuli voimaan 18.1.2012, kun taas direktiivi 2015/1513, johon ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa kolmannessa kysymyksessään, tuli sen 5 artiklan mukaan voimaan 5.10.2015. Niinpä kyseistä direktiiviä ei ole syytä ottaa huomioon kolmanteen kysymykseen vastaamiseksi.
Niinpä on katsottava, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kolmannella kysymyksellään olennaisilta osin, onko direktiivin 2009/30 4 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa tulkittava siten, että kyseinen säännös on direktiivin 98/34 10 artiklan 1 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitettu unionin sitovissa säädöksissä säädetty suojalauseke.
On mainittava, että direktiivin 2009/30 4 artiklan 1 kohdan kahdessa ensimmäisessä alakohdassa ainoastaan asetetaan jäsenvaltioille määräaika, jonka kuluessa direktiivi on saatettava osaksi kansallista oikeusjärjestystä – viimeistään 31.12.2010 – tarpeellisilla laeilla, asetuksilla tai hallinnollisilla määräyksillä, ja niissä vaaditaan jäsenvaltioita toimittamaan kyseiset säännökset viipymättä kirjallisina komissiolle. Kyseisen säännöksen kolmannessa alakohdassa puolestaan säädetään, että jäsenvaltioiden antamissa säädöksissä on viitattava direktiiviin 2009/30.
Mikään direktiivin 2009/30 4 artiklan 1 kohdan sanamuodossa ei viittaa siihen, että unionin lainsäätäjän tarkoituksena olisi ollut sisällyttää kyseiseen direktiiviin SEUT 114 artiklan 10 kohdassa tarkoitettu suojalauseke, jota jäsenvaltiot olisivat voineet käyttää.
Tässä yhteydessä on mainittava, että viimeksi mainitun määräyksen mukaan yhdenmukaistamistoimenpiteisiin sisällytetään aiheellisissa tapauksissa suojalauseke, jonka nojalla jäsenvaltiot saavat, unionin valvontamenettelyn alaisina, toteuttaa väliaikaisia toimenpiteitä yhdestä tai useammasta SEUT 36 artiklassa mainitusta muusta kuin taloudellisesta syystä. Tästä seuraa, että tällaisesta suojalausekkeesta on nimenomaisesti säädettävä yhdenmukaistamissäädöksessä. Direktiivin 2009/30 4 artiklan 1 kohta ei kuitenkaan vastaa näitä ominaispiirteitä eikä se siten voi olla tällainen suojalauseke.
Edellä esitetystä seuraa, että kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2009/30 4 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa on tulkittava siten, että kyseinen säännös ei ole direktiivin 98/34 10 artiklan 1 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitettu unionin sitovissa säädöksissä säädetty suojalauseke.

Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.
Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:
1)
Teknisiä standardeja ja määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22.6.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 20.11.2006 annetulla neuvoston direktiivillä 2006/96/EY, 1 artiklan 4 alakohtaa
on tulkittava siten, että
kansallinen säännöstö, jossa vahvistetaan tavoite sisällyttää talouden toimijan tiettynä vuonna kulutukseen luovuttamiin polttoaineisiin 10 prosenttia biopolttoaineita, kuuluu direktiivin 98/34, sellaisena kuin se on muutettuna, 1 artiklan 4 kohdassa tarkoitetun ”muun vaatimuksen” käsitteen alaan ja on siten direktiivin 98/34, sellaisena kuin se on muutettuna, 1 artiklan 11 kohdassa tarkoitettu ”tekninen määräys”, johon voidaan vedota yksityisiä vastaan ainoastaan, jos sitä koskeva ehdotus on annettu tiedoksi direktiivin 98/34, sellaisena kuin se on muutettuna, 8 artiklan 1 kohdan mukaisesti.
2)
Direktiivin 98/34, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2006/96, 8 artiklan 1 kohtaa
on tulkittava siten, että
kansallisessa säännöstössä, jolla bensiinin ja dieselpolttoaineiden laadusta ja neuvoston direktiivin 93/12/ETY muuttamisesta 13.10.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/70/EY, sellaisena kuin se on muutettuna 23.4.2009 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 2009/30/EY, 7 a artiklan 2 kohta saatetaan osaksi kansallista oikeusjärjestystä uusiutuvista lähteistä peräisin olevan energian käytön edistämisestä sekä direktiivien 2001/77/EY ja 2003/30/EY muuttamisesta ja myöhemmästä kumoamisesta 23.4.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/28/EY 3 artiklan 4 kohdassa asetetun tavoitteen mukaisesti, ei ole kyse direktiivin 98/34, sellaisena kuin se on muutettuna, 8 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta eurooppalaisen standardin käyttöönotosta sellaisenaan eikä se siten jää kyseisessä säännöksessä säädetyn tiedoksiantovelvollisuuden ulkopuolelle.
3)
Direktiivin 2009/30 4 artiklan 1 kohdan toista alakohtaa
on tulkittava siten, että
kyseinen säännös ei ole direktiivin 98/34, sellaisena kuin se on muutettuna direktiivillä 2006/96, 10 artiklan 1 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa tarkoitettu unionin sitovissa säädöksissä säädetty suojalauseke.
Allekirjoitukset
*
Oikeudenkäyntikieli: portugali.