CELEX: 62018TJ0083
Civildienests
Reģistrēti deputātu palīgi
Civildienesta noteikumu 24. pants
Lūgums sniegt palīdzību
Civildienesta noteikumu 12.a pants
Psiholoģiskā vardarbība
Padomdevēja komiteja reģistrētu deputātu palīgu sūdzību izskatīšanai par Eiropas Parlamenta deputātu aizskarošu izturēšanos un šādas izturēšanās novēršanai darbavietā
Lēmums noraidīt lūgumu sniegt palīdzību
Tiesības tikt uzklausītam
Sacīkstes princips
Atteikums izpaust padomdevējas komitejas atzinumu un liecinieku uzklausīšanas protokolus
Atbildētājas iestādes atteikums izpildīt Vispārējās tiesas pierādījumu savākšanas pasākumu

Tiesvedības priekšvēsture
Fakti, kas bija pamatā lietai, kurā tika pasludināts 2013. gada 12. decembra spriedums CH/Parlaments (F‑129/12)
2004. gada 1. oktobrī saskaņā ar Eiropas Savienības Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtības (turpmāk tekstā – “Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtība”) 5. pantu Eiropas Parlamenta institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt Eiropas Parlamenta darba līgumus (turpmāk tekstā – “institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus”) pieņēma darbā prasītāju CH kā reģistrētu deputāta palīdzi (turpmāk tekstā – “RDP”), lai palīdzētu Parlamenta loceklim Y, atbilstoši līgumam, kura termiņš beidzas 2004./2009. gada Parlamenta sasaukuma pilnvaru beigās.
Pēc tam, kad Y nolika deputāta mandātu, Parlaments no 2007. gada 1. decembra līdz minētā sasaukuma pilnvaru termiņa beigām pieņēma prasītāju darbā par RDP, lai viņa palīdzētu jaunajai Parlamenta loceklei X, kas pārņēma Y mandātu uz atlikušo šī sasaukuma pilnvaru termiņu.
Parlaments no 2009. gada 1. augusta pieņēma prasītāju darbā par RDP, lai viņa palīdzētu X 2009./2014. gada sasaukuma laikā. Viņa tika klasificēta II funkciju grupas 14. pakāpē. Tomēr ar jaunu līgumu, kas tika noslēgts 2010. gada 1. septembrī un ar ko tika izbeigts iepriekšējais līgums, prasītāja tika pieņemta darbā, lai pildītu tos pašus pienākumus, bet šoreiz II funkciju grupas 11. pakāpē (turpmāk tekstā – “darba līgums” vai “RDP līgums”).
No 2011. gada 27. septembra prasītāja atradās slimības atvaļinājumā, kas ilga līdz 2012. gada 19. aprīlim.
2011. gada 28. novembrī prasītāja Psiholoģiskās vardarbības un tās novēršanas darba vietā padomdevējai komitejai (turpmāk tekstā – “Vispārējā padomdevēja komiteja”), kas ir dibināta ar Parlamenta 2006. gada 21. februāra lēmumu par iekšējā regulējuma ieviešanu psiholoģiskās vardarbības komitejai ([Eiropas Savienības Civildienesta] noteikumu 12.a pants), darīja zināmas savas grūtības darbā, kuras, kā viņa apgalvo, izraisīja X izturēšanās pret viņu.
Ar 2011. gada 6. decembra elektroniskā pasta vēstuli prasītāja vērsās pie vispārējās padomdevējas komitejas locekļiem, interesējoties par veicamajām darbībām, lai “iesniegtu sūdzību”. Pēc tam ar 2011. gada 12. decembra elektroniskā pasta vēstuli, lai ilustrētu psiholoģisko vardarbību, kāda pret to, viņasprāt, tika vērsta ar Parlamenta locekles, kurai viņa palīdzēja, rīcību, prasītāja pārsūtīja katram minētās komitejas loceklim, kā arī Parlamenta ģenerālsekretāram elektroniskā pasta vēstuli, kuru viņa tajā pašā dienā bija sūtījusi X un kurā prasītāja šīs Parlamenta locekles zināšanai raksturoja savu veselības stāvokli. Visbeidzot, ar 2011. gada 21. decembra elektroniskā pasta vēstuli prasītāja vērsās pie Vispārējās padomdevējas komitejas priekšsēdētāja, lai vienotos par tikšanos.
2011. gada 22. decembrī prasītāja iesniedza Parlamenta ģenerālsekretāram lūgumu sniegt palīdzību atbilstoši Eiropas Savienības Civildienesta noteikumu (turpmāk tekstā – “Civildienesta noteikumi”) 24. pantam (turpmāk tekstā – “lūgums sniegt palīdzību”), kurā viņa apgalvoja, ka ir cietusi no X īstenotas psiholoģiskas vardarbības, un lūdza veikt pārcelšanas pasākumus, kā arī uzsākt administratīvu izmeklēšanu.
2012. gada 6. janvārī X nosūtīja Parlamenta Personāla ģenerāldirektorāta (ĢD) Cilvēkresursu attīstības direkcijas Personāla atlases un pārcelšanas nodaļai rakstveida lūgumu izbeigt prasītājas RDP līgumu (turpmāk tekstā – “izbeigšanas lūgums”). 2012. gada 18. janvārī X apstiprināja izbeigšanas lūgumu.
Ar institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus 2012. gada 19. janvāra lēmumu prasītājas līgums tika izbeigts ar 2012. gada 19. martu uzticības saiknes zuduma dēļ (turpmāk tekstā – “atlaišanas lēmums”). Prasītāja tika atbrīvota no pienākuma nostrādāt iepriekšējā uzteikuma termiņu, kura ilgums bija divi mēneši, proti, no 2012. gada 19. janvāra līdz 19. martam. Pamatojot iemeslu par uzticības saiknes zudumu, institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, norādīja, ka X to ir informējusi, ka prasītājai nav nepieciešamo kompetenču, lai turpinātu darbu parlamentārajās komisijās, kurās X darbojas, un ka X arī ir sūdzējusies par prasītājas nepieņemamu izturēšanos gan pret X, gan pret citiem Parlamenta locekļiem un viņu RDP.
Ar 2012. gada 20. marta vēstuli Personāla ĢD ģenerāldirektors, rīkodamies institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, statusā, noraidīja lūgumu sniegt palīdzību, pamatojoties uz to, ka neatkarīgi no tā, vai RDP var saņemt palīdzību atbilstoši Civildienesta noteikumu 24. pantam, prasītājas lūgumam sniegt palīdzību attiecībā uz pārcelšanas pasākumu veikšanu un administratīvas izmeklēšanas veikšanu vairs nav priekšmeta, jo, tā kā pa šo laiku ir ticis pieņemts lēmums par atlaišanu, prasītāja vairs neveic profesionālo darbību Parlamentā (turpmāk tekstā – “pirmais lēmums noraidīt lūgumu sniegt palīdzību”).
2012. gada 30. martā prasītāja atbilstoši Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktam iesniedza Parlamenta ģenerālsekretāram sūdzību par lēmumu par atlaišanu. 2012. gada 22. jūnijā prasītāja atbilstoši tai pašai Civildienesta noteikumu normai arī iesniedza sūdzību par pirmo lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību.
Ar 2012. gada 20. jūlija lēmumu Parlamenta ģenerālsekretārs daļēji apmierināja sūdzību, kas iesniegta par lēmumu par atlaišanu, nolemdams par prasītājas RDP līguma izbeigšanās brīdi noteikt 2012. gada 20. jūniju, pamatojoties uz viņas ar ārsta izziņu apliecināto slimības atvaļinājumu līdz 2012. gada 19. aprīlim. Turpretī viņš apstiprināja lēmuma par atlaišanu pamatotību, norādot, ka atbilstoši tam, kas atzīts judikatūrā, it īpaši 2010. gada 7. jūlija sprieduma Tomas/Parlaments (
F‑116/07, F‑13/08 un F‑31/08
,
EU:F:2010:77
) 149. punktā, nav iespējams pārbaudīt uzticības saiknes esamību vai tās zaudēšanu, jo šī neiespējamība to pārbaudīt daļēji ir saistīta to pamatu pārbaudi, kas izvirzīti saistībā ar šīs uzticības neesamību vai zaudēšanu.
Katrā ziņā Parlamenta ģenerālsekretārs uzskatīja, ka prasītāja nav sniegusi pierādījumus par acīmredzamām kļūdām, kas būtu pieļautas saistībā ar faktiem, kuri norādīti, lai pamatotu uzticības saiknes zudumu, lai gan Parlamentam bija zināms par vairākiem prasītājas profesionālo pienākumu neizpildes gadījumiem, it īpaši saistībā ar iespēju sagatavot tiesību aktu grozījumus, kuri var tikt iekļauti lietas materiālos, nepieklājību, ar kādu tā izturējusies pret Parlamenta locekli no citas, nevis X dalībvalsts, kā arī prasītājas bezkaunīgo izturēšanos pret jauno RDP, kura pieņemta darbā, lai palīdzētu X, un nepieklājību, kādu prasītāja izrādījusi X kāda uzņēmuma vadītāja klātbūtnē. Pasniedzējs, kurš pavadījis studentu grupu apmeklējuma laikā iestādes telpās, arī esot sūdzējies par prasītājas nepieklājību.
Visbeidzot, saskaņā ar Parlamenta ģenerālsekretāra viedokli apstāklis, ka prasītāja ir iesniegusi lūgumu sniegt palīdzību, neradīja šķēršļus lēmumam par atlaišanu, kurš kļuva nenovēršams, jo attiecības starp X un prasītāju bija acīmredzami sabojājušās.
Turklāt ar 2012. gada 8. oktobra lēmumu Parlamenta ģenerālsekretārs institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, statusā noraidīja sūdzību, kas celta par pirmo lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību, uzsvērdams, ka, lai gan viņš, “pamatojot institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, lēmumu par atlaišanu, ir paziņojis [prasītājai] par [viņas] nepieņemamo izturēšanos [..] un precīzus, pārbaudāmus faktus, kuri notikuši liecinieku klātbūtnē, [prasītāja] [ir paudusi] apgalvojumus, kas nav pamatoti ne ar kādiem pierādījumiem”. Tāpat prasītājai tika atbildēts, ka pasākumi, ko tā lūdz, vispār “katrā ziņā [nav] saderīgi ar specifisko raksturu, kāds piemīt tuvām un uzticības pilnām attiecībām, kuras noteikti pastāv starp deputātu un viņa [RDP]”, ka it īpaši pārcelšanas pasākumam nav nekādas jēgas, jo tas traucētu jebkādām faktiskām darba attiecībām starp Parlamenta locekli un viņa RDP, un ka no praktiskā viedokļa Parlaments nevar prasītāju no jauna norīkot darbā pie cita šīs iestādes locekļa, jo tikai šīs iestādes loceklis var lūgt institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, pieņemt darbā viņa izvēlētu RDP. Parlamenta ģenerālsekretārs attiecībā uz lūgumu uzsākt administratīvu izmeklēšanu arī uzsvēra, ka 2011. gada 8. februāra spriedums Skareby/Komisija (
F‑95/09
,
EU:F:2011:9
), uz kuru prasītāja šajā ziņā norādījusi, nav attiecināms uz šo gadījumu, jo uz Parlamenta locekļiem neattiecas Civildienesta noteikumi, tātad tostarp šo noteikumu 12.a pants, un ka viņiem nevar piemērot disciplinārsodu, kā arī institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, nevar piespiest viņus piedalīties administratīvā izmeklēšanā, pat ja šāda dalība būtu svarīga.
Ar prasības pieteikumu, kas Eiropas Savienības Civildienesta tiesas kancelejā saņemts 2012. gada 31. oktobrī un reģistrēts ar numuru F‑129/12, prasītāja būtībā lūdza atcelt lēmumu par atlaišanu un pirmo lēmumu par lūguma sniegt palīdzību noraidīšanu, kā arī piespriest Parlamentam samaksāt viņai summu 120000 EUR apmērā kā zaudējumu atlīdzību.
Ar 2013. gada 12. decembra spriedumu CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) Civildienesta tiesa atcēla lēmumu par atlaišanu tostarp pamatojoties uz to, ka institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, nebija iepriekš uzklausījusi prasītāju, kā arī atcēla pirmo lēmumu par lūguma sniegt palīdzību noraidīšanu, būtībā konstatējot, ka pretēji Parlamenta apgalvotajam RDP varēja atsaukties uz Civildienesta noteikumu 24. pantu, lai lūgtu palīdzību institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, saskaroties ar Parlamenta locekļa izturēšanos, kas atbilstoši apgalvotajam ir uzskatāma par psiholoģisku vardarbību Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē. Turklāt, “ņemot vērā lielā mērā kritizējamos apstākļus, kādos [bija] pieņemts atlaišanas lēmums un pirmais lēmums par lūguma sniegt palīdzību noraidīšanu”, Civildienesta tiesa piesprieda Parlamentam samaksāt prasītājai summu 50000 EUR apmērā kā atlīdzību par nodarīto morālo kaitējumu.
Par Parlamenta veiktajiem 2013. gada 12. decembra sprieduma CH/Parlaments (F‑129/12) izpildes pasākumiem, 2015. gada 6. oktobra spriedumu CH/Parlaments (F‑132/14) un apstrīdēto lēmumu
Ar 2014. gada 15. janvāra vēstuli prasītāja lūdza Parlamentam veikt noteiktus pasākumus, lai saskaņā ar LESD 266. pantu nodrošinātu 2013. gada 12. decembra sprieduma CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) izpildi.
Ar 2014. gada 3. marta vēstuli Parlaments oficiāli atbildēja uz dažādajiem prasītājas iesniegtajiem lūgumiem par 2013. gada 12. decembra sprieduma CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) izpildes pasākumiem.
Attiecībā uz prasītājas lūgumu viņu atjaunot pastāvīgā darbā Parlamentā šī iestāde norādīja, ka šāds pasākums acīmredzami pārsniegtu to, kas ir vajadzīgs 2013. gada 12. decembra sprieduma CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) izpildei, tostarp tādēļ, ka saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 160/2009 (2009. gada 23. februāris), ar ko groza Eiropas Kopienu Pārējo darbinieku nodarbināšanas kārtību (
OV 2009, L 55, 1. lpp.
), 7. apsvērumu “nevienu šīs regulas noteikumu nedrīkstētu interpretēt kā tādu, kas [RDP] nodrošina privileģētu vai tiešu piekļuvi [Eiropas Savienības] ierēdņu vai pārējo darbinieku amatiem vai iekšējiem konkursiem uz šādiem amatiem”.
Šādos apstākļos, ņemot vērā darba attiecību, kas saista deputātus un viņu RDP, personisko raksturu, Parlaments darīja zināmu prasītājai, ka viņas faktiska atjaunošana amatā nav iespējama. Parlaments precizēja, ka “vienīgā iespēja ir atjaunot [prasītāju] darbā tajā amatā, kuru tā ieņēma pirms lēmuma par atlaišanu[, kas atzīts par prettiesisku], bet atbrīvojot viņu no attiecīgā darba veikšanas līdz viņas [darba līguma] beigām [..] 2014. gada 1. jūlijā[; šis] atbrīvojums no darba, šķiet, atbilst arī rūpības pienākumam”. Šajā ziņā Parlaments apņēmās samaksāt prasītājai atalgojumu, kas tai pienācās kopš2012. gada 21. jūnija, dienas, kad stājās spēkā lēmums par atlaišanu, līdz viņas darba līguma beigām, proti, 2014. gada 1. jūlijam, atskaitot atalgojumu un bezdarbnieka pabalstus, kurus viņa šajā laika posmā saņem no citiem avotiem.
Turklāt Parlaments ir apstiprinājis, ka savulaik iesniegtais izbeigšanas lūgums nav ietverts prasītājas personas lietā un ka lēmums par atlaišanu, ko Vispārējā tiesa atzinusi par prettiesisku, no tās esot izņemts. Attiecībā uz lūgumu pārnest uz Savienības pensiju programmu tiesības uz pensiju, kas iepriekš iegūtas valsts programmā, Parlaments ir norādījis, ka prasītāja, kura nostrādājusi par RDP nepilnus piecus gadus, nav izpildījusi nosacījumu vecuma pensijas pieprasīšanai no Savienības budžeta, proti, tā nevar apliecināt, ka Savienības dienestā ir nostrādāti vismaz desmit gadi.
Visbeidzot, attiecībā uz lūgumu uzsākt administratīvu izmeklēšanu, kas pausts jau lūgumā sniegt palīdzību, Parlaments norādīja, ka “šajā ziņā, [..] ja [prasītāja] izlems saskaņā ar valsts tiesībām celt prasību pret [X], Parlaments pārskatīs situāciju, ņemot vērā judikatūru, kura izriet no [2013. gada 12. decembra] sprieduma [CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) 57. punkta]”.
2014. gada 16. aprīlī prasītāja, pamatodamās uz Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu, iesniedza sūdzību par 2014. gada 3. marta lēmumu un 2014. gada 2. aprīļa lēmumu, ar ko institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, pauda savu nostāju par papildu lūgumiem.
Ar 2014. gada 6. jūnija vēstuli Parlamenta Juridiskais dienests saistībā ar 2013. gada 12. decembra sprieduma CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) izpildes pasākumiem informēja prasītāju, ka pastāv “RDP” iekšējie noteikumi, kas ir pieņemti ar Parlamenta prezidija 2014. gada 14. aprīļa lēmumu par iekšējo noteikumu pieņemšanu (turpmāk tekstā – ““RDP” iekšējie noteikumi psiholoģiskās vardarbības jomā”) ar mērķi izveidot RDP sūdzību izskatīšanas par Parlamenta deputātu aizskarošu izturēšanos un šādas izturēšanās novēršanas darbavietā padomdevēju komiteju (turpmāk tekstā – “Īpašā RDP padomdevēja komiteja”). Tādējādi viņai tika paskaidrots, ka turpmāk minētā komiteja ir “institūcija, kuras kompetencē ir izskatīt iespējamo [prasītājas] sūdzību par aizskarošu izturēšanos”, un viņai tika “ieteikts [..] vērsties [Īpašajā RDP padomdevējā] komitejā ar tās sekretariāta starpniecību”.
Ar 2014. gada 20. jūnija vēstuli prasītāja atbildēja, ka pēc pirmā lēmuma noraidīt lūgumu sniegt palīdzību atcelšanas Parlamentam joprojām ir jāizskata šis lūgums, kā pamatā ir X izturēšanās. Tādēļ prasītāja vēloties noskaidrot “iemeslus, kuru dēļ Parlaments [..] nav uzskatījis par lietderīgu saistībā ar 2013. gada 12. decembra sprieduma CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) izpildes pasākumiem pats un tieši vērsties [Īpašajā RDP padomdevējā komitejā], ja šī komiteja esot likumīgi izveidota, kas [viņai] joprojām neesot apstiprināts”.
Ar 2014. gada 4. augusta vēstuli Parlamenta ģenerālsekretārs, kas rīkojās institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, statusā, noraidīja iepriekšējo 16. aprīļa sūdzību.
Ar prasības pieteikumu, kas Civildienesta tiesas kancelejā tika iesniegts 2014. gada 17. novembrī, prasītāja cēla prasību, lūdzot:
–
atcelt Eiropas Parlamenta 2014. gada 3. marta lēmumu, ciktāl šī iestāde tajā atbilstoši pasākumiem, kuri ietilpa Civildienesta tiesas 2013. gada 12. decembra sprieduma CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) izpildē, ir atteikusies saskaņā ar LESD 266. pantu uzsākt administratīvu izmeklēšanu, lai pierādītu to faktu patiesumu, kuros tiek apsūdzēts Parlamenta loceklis un par kuriem [prasītāja] sūdzējusies savā 2011. gada 22. decembrī iesniegtajā lūgumā sniegt palīdzību;
–
atcelt Parlamenta 2014. gada 2. aprīļa lēmumu, ciktāl ar šo lēmumu Parlaments ir atteicies samaksāt viņai summu 5686 EUR apmērā, kas atbilst atalgojuma starpībai, kurš prasītājai, viņasprāt, pienācās atbilstoši pasākumiem, kas ietilpa 2013. gada 12. decembra sprieduma CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) izpildē saskaņā ar LESD 266. pantu;
–
atcelt Parlamenta 2014. gada 4. augusta lēmumu, ar ko Parlaments ir noraidījis sūdzību, kuru prasītāja iesniegusi par abiem iepriekš minētajiem – 2014. gada 3. marta un 2. aprīļa – lēmumiem;
–
piespriest Parlamentam izmaksāt viņai summas 144000 EUR un 60000 EUR apmērā kā attiecīgi materiālo zaudējumu un morālā kaitējuma atlīdzību.
2014. gada 26. novembrī Īpašā RDP padomdevēja komiteja noturēja dibināšanas sanāksmi. No šīs sanāksmes protokola 2. punkta izriet, ka, “ja nepieciešams, [Parlamenta] juriskonsults varētu tikt uzaicināts piedalīties [..] komitejas sanāksmē, lai konsultētu to juridiskos jautājumos”. No tā paša protokola 4. punkta izriet, ka “juriskonsults [ir] informē[jis] [Īpašās RDP padomdevējas komitejas] locekļus par Parlamenta nostāju [..] divās lietās par iespējamu psiholoģisko vardarbību[, tostarp lietā, kurā ir taisīts 2013. gada 12. decembra spriedums CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
)]”.
Ar 2014. gada 17. decembra vēstuli Īpašās RDP padomdevējas komitejas priekšsēdētājs uzaicināja prasītāju uz sanāksmi ar minētās komitejas locekļiem, kura bija paredzēta nākamā gada 28. janvārī.
2015. gada 15. janvārī prasītāja iesniedza Īpašajai RDP padomdevējai komitejai rakstveida apsvērumus. Prasītājas, X, kā arī CN, kas bija prasītājas kolēģe, kas arī bija iesniegusi lūgumu sniegt palīdzību saistībā ar apgalvotajiem faktiem par X psiholoģisko vardarbību (spriedums, 2015. gada 26. marts, CN/Parlaments,
F‑26/14
,
EU:F:2015:22
), uzklausīšana šajā komitejā notika 2015. gada 28. janvārī.
Ar 2015. gada 6. oktobra spriedumu CH/Parlaments (
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
) Civildienesta tiesa tostarp atcēla 2014. gada 3. marta lēmumu, kas bija apstiprināts ar 2014. gada 4. augusta lēmumu par sūdzības noraidīšanu, jo pēc pirmā lēmuma noraidīt lūgumu sniegt palīdzību atcelšanas ar 2013. gada 12. decembra spriedumu CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) Parlaments nenolēma uzsākt administratīvo izmeklēšanu par apgalvotajiem faktiem saistībā ar psiholoģisko vardarbību un tādējādi tas bija pārkāpis LESD 266. pantu. Turklāt Parlamentam tostarp tika piespriests izmaksāt prasītājai summu 25000 EUR apmērā kā nodarītā morālā kaitējuma atlīdzinājumu, tai pieskaitot nokavējuma procentus saistībā ar institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, bezdarbību.
2016. gada 18. maijā saskaņā ar RDP iekšējo noteikumu psiholoģiskās vardarbības jomā 10. pantu, kas ir grozīti ar Prezidija 2015. gada 6. jūlija lēmumu, atbilstoši kuram Īpašajai RDP padomdevējai komitejai ir jānosūta konfidenciāls ziņojums Parlamenta priekšsēdētājam, nevis kvestoriem, Parlamenta priekšsēdētājs pēc iepazīšanās ar Īpašās RDP padomdevējas komitejas secinājumiem, kas pieņemti administratīvās izmeklēšanas noslēgumā, norādīja prasītājai, ka izturēšanās, kuru tā bija aprakstījusi lūgumā sniegt palīdzību, viņa ieskatā nepierāda, ka Parlamenta loceklis būtu neatbilstoši izturējies pret RDP, un ka viņš nodod lietu institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, lai tā pieņemtu lēmumu par lūgumu sniegt palīdzību (turpmāk tekstā – “pamatotais lēmums”).
Parlamenta priekšsēdētājs, kam saskaņā ar RDP iekšējo noteikumu psiholoģiskās vardarbības jomā, kas ir grozīti ar Prezidija 2015. gada 6. jūlija lēmumu, 12. pantu ir pilnvaras, “ņemot vērā [Īpašās RDP padomdevējas] komitejas atzinumu”, pieņemt “pamatotu lēmumu, par to, vai ir konstatēts, ka ir notikusi aizskaroša izturēšanās” un attiecīgā gadījumā pilnvaras “piemērot attiecīgajam deputātam sankcijas saskaņā ar Parlamenta Reglamenta 11. un 166. pantu”, pamatotajā lēmumā norādīja, ka Īpašā RDP padomdevēja komiteja uzskatīja par pierādītiem faktus, ka X bieži, tostarp publiski, kritizēja prasītāju; ka reizēm tās tonis, viņu uzrunājot, bija skarbs; ka atsevišķos gadījumos tā izteica pārmetumus pēc tam, kad bija tai devusi pretrunīgas norādes; ka reizēm tā sazinājās ar prasītāju pat slimības atvaļinājuma laikā; ka tā lika uzraudzīt e‑pastu atvaļinājuma laikā; ka tā bija paziņojusi presei, ka prasītāja ir nekompetenta un ka tā viņu pazemināja amatā.
Parlamenta priekšsēdētājs pamatotajā lēmumā uzskatīja, ka šī izturēšanās bija apzināta Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē un ka tā laika gaitā atkārtojās. Tomēr attiecībā uz X izteikto kritiku, skarbo toni un pārmetumiem par prasītājas pieļautajām kļūdām un tās lūgumiem prasītājas atvaļinājumu laikā viņš uzskatīja, ka X pret visiem darbiniekiem izturējās vienādi un ka tas drīzāk bija veids, kā izpaudās X nervozitāte un viņas grūtības pareizi vadīt savu personālu. Līdz ar to šī izturēšanās nebija vērsta konkrēti pret prasītāju. Parlamenta priekšsēdētāja ieskatā, X paziņojumi esot bijuši jānovērtē 2013. gada 12. decembra sprieduma CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) kontekstā, kas izraisīja publisku kampaņu pret bijušo Parlamenta locekli, kurai tika pārmesta psiholoģiska vardarbība, lai gan Civildienesta tiesa šajā spriedumā nebija nonākusi pie šāda secinājuma. Tātad X esot vienīgi mēģinājusi aizstāvēties pret publiskiem pārmetumiem par psiholoģisku vardarbību.
Attiecībā uz prasītājas pazemināšanu amatā Parlamenta priekšsēdētājs uzskatīja, ka šis pasākums ietilpa X kā Parlamenta locekles novērtējuma brīvībā un, tā kā viņa nebija apmierināta ar prasītājas profesionālo sniegumu, kā arī viņas izturēšanos, šis apstāklis neesot palīdzējis apslāpēt spriedzi starp X un pārējiem viņas komandas locekļiem.
Tādējādi Parlamenta priekšsēdētājs pamatotajā lēmumā secināja, ka, novērtējot kopumā, prasītājas apgalvotie fakti nebija kvalificējami kā neatbilstoša X izturēšanās, kas ļautu pierādīt psiholoģisku vardarbību Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē. Konkrētāk, tā kā X izturēšanos, ievērojot īpašās darba attiecības starp Parlamenta locekli un viņas RDP, nevarēja uzskatīt par pārmērīgu un kritizējamu, vidēji iejūtīgs objektīvs novērotājs nebūtu uzskatījis apgalvotos faktus par tādiem, kas varētu apdraudēt prasītājas personību, cieņu vai psiholoģisko vai fizisko veselību.
Parlamenta priekšsēdētājs līdz ar to darīja zināmu prasītājai, ka viņš nodod tās lietas materiālus institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, kurai bija jāpieņem lēmums par lūgumu sniegt palīdzību.
2017. gada 13. janvārī prasītāja pievērsa institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, uzmanību faktam, ka pēc pamatotā lēmuma šī institūcija joprojām nav nekādi reaģējusi, kaut gan lūgums sniegt palīdzību bija iesniegts jau pirms vairāk nekā pieciem gadiem.
Ar 2017. gada 24. janvāra vēstuli Parlamenta personāla ģenerāldirektors prasītāju aicināja līdz 2017. gada 10. februārim iesniegt savus apsvērumus par pamatoto lēmumu.
Ar 2017. gada 10. februāra vēstuli prasītāja iesniedza savus apsvērumus, ar kuriem tā apstrīdēja Īpašās RDP padomdevējas komitejas secinājumus, kā arī Parlamenta priekšsēdētāja secinājumus pamatotajā lēmumā. Tā kritizēja arī apstākļus, kādos minētā komiteja veica uzklausīšanas, tostarp faktu, ka viņai nebija darīts zināms šīs komitejas ziņojums, uzklausīto liecinieku saraksts un to uzklausīšanu protokoli, neraugoties uz viņas izteiktajiem lūgumiem šajā ziņā.
Ar 2017. gada 20. marta lēmumu Parlamenta personāla ģenerāldirektors institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, statusā noraidīja lūgumu sniegt palīdzību (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”). Būtībā viņš iesākumā uzskatīja, ka prasītājai nebija nekādu subjektīvo tiesību saņemt Īpašās RDP padomdevējas komitejas ziņojumu, uzklausīto liecinieku sarakstu un to uzklausīšanas protokolus, jo viņa jau bija saņēmusi pilnīgu un detalizētu pamatojumu par viņas izvirzīto apgalvojumu noraidīšanu to nepamatotības dēļ, konkrēti – pamatotajā lēmumā. Turpinājumā viņš uzskatīja, ka Parlamenta juriskonsultam bija tiesības piedalīties uzklausīšanās Īpašajā RDP padomdevējā komitejā un ka šajā ziņā apstāklis, ka prasītājai nebija iespējas šajā padomdevējā iestādē piedalīties kopā ar saviem padomdevējiem, nebija vienlīdzīgu iespēju principa pārkāpums. Visbeidzot, attiecībā uz lietas būtību viņš rezumējot norādīja, ka pilnībā pievienojas Parlamenta priekšsēdētāja izteiktajiem apsvērumiem pamatotajā lēmumā.
Ar 2017. gada 28. aprīļa vēstuli prasītāja atbilstoši Eiropas Parlamenta un Padomes Regulai (EK) Nr. 1049/2001 (2001. gada 30. maijs) par publisku piekļuvi Eiropas Parlamenta, Padomes un Komisijas dokumentiem (
OV 2001, L 145, 43. lpp.
) izteica lūgumu piekļūt dokumentiem, kas ir ietverti viņas lietā un ko glabāja Īpašā RDP padomdevēja komiteja, tostarp šīs komitejas atzinumam. Šis lūgums tika noraidīts ar 2017. gada 16. jūnija lēmumu, Parlaments apstiprināja šo noraidījumu ar 2017. gada 21. augusta lēmumu, pamatojoties uz to, ka šo dokumentu atklāšana varētu kaitēt X, kā arī liecinieku personas datu aizsardzībai.
2017. gada 20. jūnijā prasītāja, pamatodamās uz Civildienesta noteikumu 90. panta 2. punktu, iesniedza sūdzību par apstrīdēto lēmumu. Šīs sūdzības pamatojumam tā atsaucās uz labas pārvaldības principa pārkāpumu, pienākumu norādīt pamatojumu, Civildienesta noteikumu 25. pantu, tiesībām tikt uzklausītai, rūpības pienākumu un saprātīga termiņa ievērošanas principu, kā arī acīmredzamu kļūdu novērtējumā, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 31. panta pārkāpumu un Civildienesta noteikumu 12.a un 24. panta pārkāpumu.
Ar 2017. gada 26. oktobra lēmumu Parlamenta ģenerālsekretārs institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, statusā daļēji apmierināja 2017. gada 20. jūnija sūdzību tās daļā par zaudējumu atlīdzību un piešķīra prasītājai
ex æquo et bono
summu 1500 EUR apmērā par laikposmu starp institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, pamatoto lēmumu, un apstrīdēto lēmumu, kas viņa ieskatā varētu būt bijis īsāks. Pārējā daļā viņš sūdzību noraidīja tostarp attiecībā uz argumentiem, kas bija vērsti pret apstrīdētā lēmuma likumību. Parlamenta ģenerālsekretārs tādējādi, tāpat kā Parlamenta priekšsēdētājs, uzskatīja, ka apgalvotie fakti nav kvalificējami kā psiholoģiskā vardarbība Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē (turpmāk tekstā – “lēmums par sūdzības noraidīšanu”).
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
2018. gada 17. aprīlī, ciktāl prasītāja savā prasībā lūdza, lai atbildētājam tiktu noteikts pienākums iesniegt šos dokumentus, Vispārējā tiesa lūdza Parlamentam saistībā ar procesa organizatoriskajiem pasākumiem kopā ar atbildes rakstu iesniegt Īpašās RDP padomdevējas komitejas galīgos secinājumus, attiecīgā gadījumā to nekonfidenciālo versiju, saistībā ar prasītājas gadījumu, kā arī šīs padomdevējas struktūras liecinieku uzklausīšanas protokolus.
2018. gada 2. maijā Parlaments iesniedza savu iebildumu rakstu. Tomēr 2018. gada 3. maija vēstulē tas norādīja, ka atsakās iesniegt pieprasītos dokumentus, paskaidrodams, ka Īpašās RDP padomdevējas komitejas, kas tika izveidota pēc 2013. gada 12. decembra sprieduma CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), pareizas darbības nodrošināšanai ir fundamentāli svarīgi, ka šīs padomdevējas komitejas, kurā bija piekrituši piedalīties trīs kvestori, dokumenti un apspriedes paliek konfidenciāli attiecībā pret prasītāju. Turklāt Parlaments uzsvēra, ka lietā, kurā tika pasludināts 2018. gada 13. jūlija spriedums Curto/Parlaments (
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
), un lietā, kas atrodas izskatīšanā, QH/Parlaments (T‑748/16), Vispārējā tiesa ir nolēmusi, ka šajā lietā pieprasītājiem analoģiski dokumenti nav konfidenciāli attiecībā uz prasītājiem šajās lietās un tos bija nodevusi šiem prasītājiem. Tādējādi Parlamenta ieskatā, “saskaroties ar praksi, kas kļūst sistemātiska un kas apdraud pašu RDP iesniegto sūdzību par aizskarošu izturēšanos pret Parlamenta deputātiem izskatīšanas kārtību, iestāde ar nožēlu paziņo, ka tā vairs neizpaudīs konfidenciālus dokumentus Vispārējai tiesai, ja tai iepriekš nebūs droši zināms, ka tie netiks izpausti [prasītājiem]”.
Ar 2018. gada 18. maija rīkojumu Vispārējā tiesa saskaņā ar Vispārējās tiesas reglamenta 92. panta 3. punktu izdeva rīkojumu Parlamentam iesniegt secinājumus un attiecīgā gadījumā liecinieku uzklausīšanas protokolus, kurus Īpašā RDP padomdevēja komiteja bija sagatavojusi pēc lūguma sniegt palīdzību, vienlaikus norādot, ka šajā procesa stadijā šie dokumenti netiks izpausti prasītājai.
Ar 2018. gada 4. jūnija vēstuli Parlaments atkārtoti atteicās iesniegt pierādījumu savākšanas pasākumā pieprasītos dokumentus, vienlaikus piedāvājot Vispārējai tiesai, ja tā to vēlētos, tai tos paziņot neformāli – tādējādi, ka tie netiek pievienoti lietas materiāliem un ka “iestādei tādējādi būtu garantija, ka prasītājai nebūs piekļuves dokumentiem, kas šīs iestādes ieskatā ir slepeni un konfidenciāli”.
2018. gada 28. jūnijā lietas dalībnieki saistībā ar procesa organizatorisko pasākumu tika uzaicināti paust nostāju par to, kā lietas izskatīšanu ietekmē 2018. gada 4. jūnijā paziņotais Parlamenta lēmums, ar kuru tas atteicās nodod Vispārējai tiesai dokumentus, kurus tā bija uzdevusi iesniegt ar 2018. gada 18. maija rīkojumu. Šajā ziņā lietas dalībnieku uzmanība tika pievērsta, pirmkārt 1980. gada 10. jūnija spriedumam M./Komisija (
155/78
,
EU:C:1980:150
) un 2010. gada 12. maija spriedumam Komisija/Meierhofer (
T‑560/08 P
,
EU:T:2010:192
), kā arī, otrkārt, 2018. gada 29. jūnija spriedumam HF/Parlaments (
T‑218/17
,
EU:T:2018:393
).
2018. gada 10. un 11. jūlijā attiecīgi prasītāja un Parlaments iesniedza savus apsvērumus šajā ziņā.
2018. gada 8. augustā tika noslēgta procesa rakstveida daļa, jo Vispārējā tiesa uzskatīja, ka otra procesuālo rakstu apmaiņa nav vajadzīga un turklāt noraidīja prasītājas 2018. gada 2. augustā izteikto lūgumu šajā ziņā, un 2018. gada 25. oktobra tiesas sēdē tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi.
Prasītājas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto lēmumu, un, ciktāl nepieciešams, atcelt lēmumu par sūdzības noraidīšanu;
–
piespriest Parlamentam samaksāt 68500 EUR kā atlīdzību par tai nodarīto morālo kaitējumu;
–
piespriest Parlamentam atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Parlamenta prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību kā nepamatotu;
–
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Par atcelšanas prasījumiem
Apstrīdētā lēmuma un attiecīgā gadījumā lēmuma par sūdzības noraidīšanu atcelšanas prasījumu atbalstam prasītāja izvirza divus pamatus, no kuriem attiecīgi pirmais ir par Hartas 41. panta, Civildienesta noteikumu 25. panta un pienākuma norādīt pamatojumu, labas pārvaldības principa, tiesību tikt uzklausītam un tiesību uz aizstāvību, kā arī rūpības pienākuma pārkāpumu, un otrais ir par acīmredzamu kļūdu vērtējumā, Hartas 31. panta, Civildienesta noteikumu 12.a un 24. panta, kā arī rūpības pienākuma pārkāpumu.
Par atcelšanas prasījumu priekšmetu
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atcelšanas prasījumi, kas formāli ir vērsti pret lēmumu, ar kuru noraida sūdzību, gadījumā, ja šiem prasījumiem nav patstāvīga satura, nozīmē, ka Vispārējā tiesā tiek apstrīdēts akts, par kuru ir iesniegta sūdzība (šajā nozīmē skat. spriedumus 1989. gada 17. janvāris, Vainker/Parlaments,
293/87
,
EU:C:1989:8
,
8.
punkts, un 2006. gada 6. aprīlis, Camós Grau/Komisija,
T‑309/03
,
EU:T:2006:110
,
43.
punkts).
Šajā lietā, ievērojot to, ka ar lēmumu par sūdzības noraidīšanu tiek vienīgi apstiprināts apstrīdētais lēmums, ir jākonstatē, ka lēmuma par sūdzības noraidīšanu atcelšanas prasījumiem nav patstāvīga satura un līdz ar to konkrēti par tiem nav jālemj, pat ja, pārbaudot apstrīdētā lēmuma likumību, būs jāņem vērā, pirmkārt, lēmumā par sūdzības noraidīšanu ietvertais pamatojums, jo šim pamatojumam ir jāsakrīt ar to, kas ir ietverts apstrīdētajā lēmumā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 9. decembris, Komisija/Birkhoff,
T‑377/08 P
,
EU:T:2009:485
,
58.
un
59.
punkts un tajos minētā judikatūra), kā arī, otrkārt, pamatojums, kas ir ietverts pamatotajā lēmumā, uz kuru ir ietverta atsauce apstrīdētajā lēmumā.
Pirmais pamats saistībā ar Hartas 41. panta, Civildienesta noteikumu 25. panta un pienākuma norādīt pamatojumu, labas pārvaldības principa, tiesību tikt uzklausītam un tiesību uz aizstāvību, kā arī rūpības pienākuma pārkāpumu
Pirmā pamata atbalstam prasītāja apgalvo, ka tas, ka institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, pirmstiesas stadijā viņai nedarīja zināmu Īpašās RDP padomdevējas komitejas ziņojumu, šīs komitejas uzklausīto liecinieku sarakstu, kā arī šo liecinieku uzklausīšanas protokolus, tai neļauj izprast pamatotā lēmuma argumentāciju, uz kuru ir izdarīta atsauce apstrīdētajā lēmumā un ar kuru apgalvotie fakti ir kvalificēti par tādiem, kas nav pret viņu vērsta psiholoģiska vardarbība. Turklāt viņa arī nevarot novērtēt, pirmkārt, vai minētā padomdevēja komiteja ir uzklausījusi lieciniekus, it īpaši viņas minētos lieciniekus, tostarp divus ārstus, un, otrkārt, vai institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir pienācīgi ņēmusi vērā neiropsihiatra un viņas ārsta izziņas, ko viņa bija iesniegusi.
Prasītāja turklāt pārmet institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, ka viņai nav darīts zināms Īpašās RDP padomdevējas komitejas ziņojums. Pēc viņas domām, tas bija nepieciešams vēl jo vairāk tādēļ, ka apstrīdētajā lēmumā nebija norādīts pietiekams pamatojums. Turklāt viņa uzskata, ka šis ziņojums un liecinieku uzklausīšanas protokoli bija nepieciešami, lai viņa varētu pārbaudīt, vai šīs liecības nav sagrozītas.
Katrā ziņā Īpašās RDP padomdevējas komitejas ziņojuma un liecinieku uzklausīšanu protokolu vai vismaz to nekonfidenciālo versiju nepaziņošana pirmstiesas stadijā esot viņas tiesību tikt pienācīgi uzklausītai pārkāpums, kā to esot apstiprinājusi Vispārējā tiesa 2018. gada 29. jūnija spriedumā HF/Parlaments (
T‑218/17
,
EU:T:2018:393
). Institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, attieksme turklāt esot uzskatāma par rūpības pienākuma pārkāpumu, jo acīmredzami nav ņemta vērā prasītājas interese iepazīties ar šādiem dokumentiem un saņemt atbilstošu pamatojumu par viņas lūguma sniegt palīdzību noraidījumu.
Parlaments lūdz noraidīt šo pamatu kā nepamatotu.
Tas apgalvo, ka šajā lietā institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu. Attiecībā uz liecinieku uzklausīšanu, lai gan tas atzīst, ka to liecības var būt vērtīgs pienesums, kas papildina pierādījumus vai kompensē to trūkumu personai, kura lūdz sniegt palīdzību, Parlaments uzskata, ka, pirmkārt, to pierādījumu spēks ir relativizējams. Otrkārt, “upurēt lieciniekiem garantēto konfidencialitāti, lai dotu priekšroku pārmērīgai caurskatāmībai, neizbēgami samazinātu trešo personu vēlmi sniegt atklātas, pilnīgas un objektīvas liecības, [iespējams] to vēlmi liecināt vispār”. Šī iemesla dēļ Parlaments uzskata, ka konfidencialitāte ir piemērojama gan Īpašās RDP padomdevējas komitejas ziņojumam, gan Īpašās RDP padomdevējas komitejas liecinieku uzklausīšanas protokoliem un Īpašās RDP padomdevējas komitejas uzklausīto liecinieku sarakstam, kas pamato to, ka, pirmkārt, šie dokumenti nekādos apstākļos nevar nonākt prasītājas rīcībā, un, otrkārt, tā atteikumu pakļauties Vispārējās tiesas pierādījumu savākšanas pasākumam.
Attiecībā uz tiesībām tikt uzklausītam Parlaments uzskata, ka tas šo pienākumu šajā lietā ir izpildījis, jo prasītājai bija iespēja iesniegt savus apsvērumus par pamatoto lēmumu un katrā ziņā Īpašās RDP padomdevējas komitejas ziņojums nebija nepieciešams, lai tā varētu darīt zināmus savus apsvērumus. Turklāt, ņemot vērā to, ka šāda paziņošana kaitētu minētās komitejas darbības efektivitātei, Parlaments uzskata, ka institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, nebija pienākuma paziņot prasītājai ne šo ziņojumu, ne arī liecinieku uzklausīšanas protokolus.
–
Ievada apsvērumi par Civildienesta noteikumos paredzēto lūgumu sniegt palīdzību
Iesākumā ir jāatgādina, ka tad, ja institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, vai – atkarībā no gadījuma – iecēlējinstitūcija saskaņā ar Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu saņem lūgumu sniegt palīdzību minēto Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē, tai, saskaņā ar pienākumu sniegt palīdzību un ja šī iestāde saskaras ar incidentu, kas nav saderīgs ar kārtību un objektivitāti dienestā, ir jāiejaucas ar visu nepieciešamo sparu un ātri un ar apstākļiem atbilstošu rūpību attiecīgi jāreaģē, lai konstatētu faktus un, zinot lietas apstākļus, atbilstoši rīkotos. Šim nolūkam pietiek, ka ierēdnis vai darbinieks, kurš lūdz aizsardzību savai iestādei, iesniedz sākotnējos pierādījumus par uzbrukumu, kuru upuris viņš esot, patiesumu. Ja ir šāda informācija, attiecīgajai iestādei ir jāveic atbilstoši pasākumi, tostarp administratīva izmeklēšana, lai, sadarbojoties ar lūguma sniegt palīdzību iesniedzēju, konstatētu tā pamatā esošos faktus (spriedumi, 1989. gada 26. janvāris, Koutchoumoff/Komisija,
224/87
,
EU:C:1989:38
,
15.
un
16.
punkts; 2011. gada 12. jūlijs, Komisija/Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
,
84.
punkts, un 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
46.
punkts).
Saskaroties ar apgalvojumiem par psiholoģisko vardarbību, pienākums sniegt palīdzību it īpaši ietver administrācijas pienākumu nopietni, ātri un absolūti konfidenciāli pārbaudīt lūgumu sniegt palīdzību, kurā ir apgalvota psiholoģiskā vardarbība, un informēt lūguma iesniedzēju par atbildi uz to (spriedumi, 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
47.
punkts, un 2015. gada 6. oktobris, CH/Parlaments,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
88.
punkts).
Šis pienākums pastāv pat tad, ja lūgums sniegt palīdzību attiecas uz “trešo personu” Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē, kas nav ierēdnis vai darbinieks, bet citas iestādes loceklis (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2013. gada 12. decembris, CH/Parlaments,
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
,
54.
–
58.
punkts, un 2015. gada 26. marts, CN/Parlaments,
F‑26/14
,
EU:F:2015:22
,
42.
punkts). Parlamenta locekļiem turklāt ir pienākums ievērot jebkādas psiholoģiskas vai seksuālas vardarbības aizliegumu, kā tas paredzēts Civildienesta noteikumu 12.a pantā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 13. jūlijs, Curto/Parlaments,
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
,
79.
–
81.
punkts).
Turpinājumā attiecībā uz pasākumiem, kas jāveic situācijā, kura – kā šajā gadījumā – ietilpst Civildienesta noteikumu 24. panta piemērošanas jomā, administrācijai ir plaša rīcības brīvība, ko pārbauda Savienības tiesa, Civildienesta noteikumu 24. panta pasākumu un piemērošanas līdzekļu izvēlē (spriedumi, 1998. gada 15. septembris, Haas u.c./Komisija,
T‑3/96
,
EU:T:1998:202
,
54.
punkts; 2007. gada 25. oktobris, Lo Giudice/Komisija,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
,
137.
punkts, un 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
48.
punkts).
Ja pēc tāda veida lūguma sniegt palīdzību kā šajā lietā administrācija nolemj uzsākt administratīvo izmeklēšanu, attiecīgā gadījumā to uzticot, kā šajā lietā, padomdevējai komitejai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, CH/Parlaments,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
99.
punkts), administratīvās izmeklēšanas mērķis ir apstiprināt vai atspēkot psiholoģiskas vardarbības esamību Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē tā, lai institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, nevarētu ietekmēt izmeklēšanas iznākumu, un tai tieši nav paredzēts paust nostāju – pat netieši – par apgalvotās vardarbības patiesumu līdz administratīvās izmeklēšanas iznākuma saņemšanai. Citiem vārdiem, administratīvās izmeklēšanas uzsākšanai ir raksturīgi, ka administrācija priekšlaicīgi nepauž nostāju, pamatojoties galvenokārt uz faktu vienpusēju aprakstu, kāds sniegts lūgumā sniegt palīdzību, jo tai, gluži pretēji, sava nostāja ir jāpauž tikai tad, kad pabeigta minētā izmeklēšana, kas ir jāveic, pretnostatot ierēdņa vai darbinieka, kas iesniedz lūgumu sniegt palīdzību, apgalvojumus un versiju par faktiem, kurus sniedz prezumētais psiholoģiskās vardarbības īstenotājs, kā arī personu, kas varēja būt apgalvoto faktu liecinieces, versiju par apgalvotajiem faktiem, kuri varot tikt kvalificēti kā prezumētā psiholoģiskās vardarbības izdarītāja veikts Civildienesta noteikumu 12.a panta pārkāpums (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
59.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā ziņā, pirmkārt, administrācijas konstatējums pēc administratīvās izmeklēšanas, kas, iespējams, ir tikusi īstenota ar tādas no institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, atsevišķas struktūras palīdzību, kāda ir Īpašā RDP padomdevēja komiteja, par psiholoģiskas vardarbības esamību pats par sevi var labvēlīgi ietekmēt vardarbībā cietušā ierēdņa vai darbinieka atlabšanas terapeitisko efektu, un turklāt tas ne tikai var būt pamatojums turpināt disciplinārlietu pret vardarbības izdarītāju, bet cietusī persona to var izmantot, lai, iespējams, celtu valsts tiesā prasību, saistībā ar kuru institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir jāpilda palīdzības sniegšanas pienākums saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu, un šis pienākums ir piemērojams un turpinās arī pēc attiecīgā darbinieka nodarbinātības laikposma beigām. Otrkārt, administratīvās izmeklēšanas pabeigšana, gluži pretēji, var atspēkot personas, kas uzskata sevi par cietušo, apgalvojumus, tādējādi ļaujot atlīdzināt kaitējumu, ko šāda apsūdzība, ja tiktu pierādīta tās nepamatotība, varējusi radīt personai, kura izmeklēšanas procedūrā tika norādīta kā iespējamais psiholoģiskās vardarbības īstenotājs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
61.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Saistībā ar šo aspektu vispirms ir jāatgādina, ka Civildienesta noteikumos nav paredzēta speciāla procedūra, kas būtu saistoša administrācijai, kad tā izskata lūgumu sniegt palīdzību Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē, kurš ir iesniegts, pamatojoties uz Civildienesta noteikumu 90. panta 1. punktu, un kura priekšmets ir ierēdņa vai darbinieka apgalvojums, ka cits ierēdnis vai darbinieks, vai attiecīgi iestādes loceklis ir pret viņu izturējies, pārkāpjot Civildienesta noteikumu 12.a pantu (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
65.
punkts).
Turpinājumā ir jāatgādina, ka administratīvās izmeklēšanas procedūra, kura tiek veikta pēc ierēdņa vai darbinieka iesniegta lūguma sniegt palīdzību Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē, par trešās personas, ierēdņa vai darbinieka, vai attiecīgi iestādes locekļa, rīcību, kas, iespējams, ir psiholoģiska vardarbība Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē, gan tiek uzsākta pēc šīs personas lūguma, bet tā nevar tikt uzskatīta par izmeklēšanas procedūru, kas vērsta pret minēto ierēdni vai darbinieku (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 16. maijs, Skareby/Komisija,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
,
46.
punkts). Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru lūguma sniegt palīdzību iesniedzēja, kurš apgalvo vardarbības faktu esamību, loma galvenokārt ir viņa laba sadarbība ar administratīvo izmeklēšanu, lai konstatētu faktus (spriedumi, 1989. gada 26. janvāris, Koutchoumoff/Komisija,
224/87
,
EU:C:1989:38
,
15.
un
16.
punkts; 2007. gada 25. oktobris, Lo Giudice/Komisija,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
,
136.
punkts, un 2015. gada 6. oktobris, CH/Parlaments,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
87.
punkts).
Tomēr, lai tiktu ievērotas tiesības uz aizstāvību, kas paredzētas Pamattiesību hartas 48. pantā “Nevainīguma prezumpcija un tiesības uz aizstāvību”, protams, ir nepieciešams, lai tādu lēmumu adresātiem, ar ko būtiski tiek ietekmētas viņu intereses, tiktu dota iespēja atbilstoši darīt zināmu savu viedokli par šī lēmuma pamatojumā pret tiem izvirzītajiem “nelabvēlīgajiem” faktiem (spriedums, 2016. gada 14. jūnijs, Marchiani/Parlaments,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
,
51.
punkts), un tas ietver sacīkstes principa ievērošanu, kurš pārsniedz tiesības tikt uzklausītam, kas turklāt arī tiek garantētas kā Hartas 41. panta “Tiesības uz labu pārvaldību” sastāvdaļa. Tomēr uz tiesību uz aizstāvību ievērošanu Hartas 48. panta izpratnē var atsaukties vienīgi procedūrā, kura ir uzsākta “pret” personu un kuras rezultātā var tikt pieņemts tai nelabvēlīgs akts, administrācijai minot pārkāpumu pamatojošus pierādījumus pret šo personu (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
67.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 2012. gada 16. maijs, Skareby/Komisija,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
,
46.
punkts).
No tā izriet, ka institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, vai iecēlējinstitūcijas veiktajā procedūrā nolūkā lemt par lūgumu sniegt palīdzību, kas pamatots ar Civildienesta noteikumu 12.a panta neievērošanu, šī lūguma iesniedzējs nevar pieprasīt Hartas 48. pantā paredzēto tiesību uz aizstāvību ievērošanu kā tādu, ne arī saistībā ar sacīkstes principa pārkāpumu (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
68.
punkts).
Turklāt tas pats attiecas uz iespējamo vardarbības izdarītāju. Ir taisnība, ka lūgumā sniegt palīdzību, pēc kura ir uzsākta administratīvā izmeklēšana, viņš var būt apsūdzēts personiski un jau šajā stadijā viņam var būt jāaizstāvas pret apvainojumiem, kuri vērsti pret viņu, kas pamato, ka viņš varētu tikt uzklausīts – iespējams, pat vairākkārt – izmeklēšanas laikā (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
69.
punkts; skat. arī spriedumu, 2014. gada 17. septembris, CQ/Parlaments,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
,
147.
punkts). Tomēr vienīgi vēlākā procedūras stadijā, ja pret viņu tiktu uzsākta disciplinārlieta – šajā gadījumā vēršoties disciplinārlietu padomē vai kādā citā līdzīgā struktūrvienībā –, viņš varētu izmantot tiesības uz aizstāvību Hartas 48. panta izpratnē un it īpaši sacīkstes principu, uzsverot, ka gadījumā, kad tiek izvirzīti pārmetumi ierēdnim vai darbiniekam, Civildienesta noteikumos ir paredzētas vienīgi tiesības tikt uzklausītam par disciplinārlietas uzsākšanas principu un ka procedūrai ir sacīkstes raksturs tikai pēc vēršanās disciplinārlietu padomē (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
69.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumu, 1998. gada 19. marts, Tzoanos/Komisija,
T‑74/96
,
EU:T:1998:58
,
340.
punkts).
Lai gan tā ir, tomēr jāatzīst, ka lūguma sniegt palīdzību iesniedzējam kā iespējamam upurim ir procesuālās tiesības, kuras atšķiras no Hartas 48. pantā minētajām tiesībām uz aizstāvību, kas nav tik plašas kā iepriekšējās minētās (spriedumi, 2012. gada 16. maijs, Skareby/Komisija,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
,
48.
punkts, un 2015. gada 16. decembris, De Loecker/EĀDD,
F‑34/15
,
EU:F:2015:153
,
43.
punkts), un ka šīs tiesības galu galā ietilpst tiesībās uz labu pārvaldību, kā tās pašlaik ir paredzētas Hartas 41. pantā (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
70.
punkts).
Jāatgādina, ka administrācijas uzsāktas administratīvās izmeklēšanas mērķis, atbildot uz lūgumu sniegt palīdzību Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē, ir sniegt skaidrību par izmeklēšanas secinājumiem, strīdīgajiem faktiem, lai administrācija šajā ziņā varētu paust galīgo nostāju, kas tai ļauj vai nu lūgumu sniegt palīdzību atstāt bez tālākas izskatīšanas, vai arī, ja apgalvotie fakti ir apstiprinājušies un ietilpst Civildienesta noteikumu 12.a panta piemērošanas jomā, attiecīgā gadījumā uzsākt disciplinārlietu, lai vajadzības gadījumā noteiktu disciplinārsodu pret iespējamo psiholoģiskās vardarbības izdarītāju (attiecībā uz ierēdni vai darbinieku skat. spriedumu, 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
57.
punkts, un attiecībā uz iestādes locekli skat. spriedumu, 2015. gada 6. oktobris, CH/Parlaments,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
,
90.
punkts).
Tādējādi, no vienas puses, ja viens no pasākumiem, ko administrācija nolemj veikt, atbildot uz lūgumu sniegt palīdzību, ir uzsākt disciplinārlietu saskaņā ar Civildienesta noteikumu 86. pantu vai citu analoģisku procedūru par to, ka šajā lūgumā apsūdzētā persona nav ievērojusi Civildienesta noteikumu 12.a pantā paredzēto aizliegumu, šādi īstenotā procedūra ir vērsta pret šo ierēdni vai darbinieku, iespējamo vardarbības izdarītāju, un šim pēdējam tādā gadījumā ir visas procesuālās garantijas, īstenojot tiesības uz aizstāvību Hartas 48. panta izpratnē un it īpaši sacīkstes principu. Šīs garantijas ir paredzētas Civildienesta noteikumu IX pielikumā (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
72.
punkts) un – Parlamenta locekļa gadījumā – šīs iestādes Reglamenta 166. pantā.
No otras puses, ja, atbildot uz lūgumu sniegt palīdzību, administrācija nolemj, ka fakti, kas minēti lūguma sniegt palīdzību pamatojumam, nav pamatoti un ka līdz ar to minētā rīcība nav bijusi psiholoģiska vardarbība Civildienesta noteikumu 12.a panta izpratnē, šāds lēmums ir nelabvēlīgs lūguma sniegt palīdzību iesniedzējam (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 12. septembris, Combescot/Komisija,
T‑249/04
,
EU:T:2007:261
,
32.
punkts, un 2010. gada 11. maijs, Nanopoulos/Komisija,
F‑30/08
,
EU:F:2010:43
,
93.
punkts) un to nelabvēlīgi ietekmē Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunkta izpratnē (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
73.
punkts).
Tādējādi, lai tiktu ievērotas tiesības uz labu pārvaldību, saskaņā ar Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktu lūguma sniegt palīdzību iesniedzējs noteikti ir pienācīgi jāuzklausa, pirms iecēlējinstitūcija vai institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, pieņem šo lēmumu noraidīt lūgumu sniegt palīdzību. Tas nozīmē, ka attiecīgā persona tiek iepriekš uzklausīta par iemesliem, uz ko iecēlējinstitūcija vai institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, vēlas atsaukties šī lūguma noraidīšanas atbalstam (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
74.
punkts).
Šajā lietā ir acīmredzams, ka institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, pirms tā pieņēma apstrīdēto lēmumu, iepriekš tika uzklausījusi prasītāju, šajā gadījumā balstoties uz pamatoto lēmumu un Parlamenta personāla ģenerāldirektora 2017. gada 24. janvāra vēstuli. Tomēr prasītāja uzskata, ka saistībā ar tās rakstiskajiem apsvērumiem, kurus tā iesniedza 2017. gada 10. februārī, tā nav tikusi pienācīgi uzklausīta, jo tās rīcībā šim nolūkam nebija Īpašās RDP padomdevējas komitejas atzinuma, ziņojuma vai secinājumu, ievērojot, ka šīs iestādes paustās nostājas forma šajā stadijā nebija katrā ziņā zināma, ne arī liecinieku uzklausīšanas protokolu.
Tātad ir jānosaka, vai šajā lietā prasītājas tiesības tikt uzklausītai nozīmēja, ka tās rīcībā bija jābūt arī Īpašās RDP padomdevējas komitejas ziņojumam, kas attiecīgā gadījumā būtu pieņemts ziņojuma vai secinājumu formā, un šīs komitejas veikto uzklausīšanu protokoliem, lai tā varētu paust savus apsvērumus par institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, izteikto argumentāciju, kurā ir atsauce uz pamatoto lēmumu, noraidot lūgumu sniegt palīdzību.
–
Par institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, pienākumu prasītājas tiesību tikt uzklausītai ievērošanas nolūkā pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nodot viņas rīcībā Īpašās RDP padomdevējas komitejas atzinumu
Lietā, kas attiecās uz piemērojamo Eiropas Centrālās bankas (ECB) normatīvo regulējumu, nevis statūtiem, Vispārējā tiesa lēma, ka, administrācijai izlemjot par administratīvās izmeklēšanas uzsākšanu un ja šīs izmeklēšanas noslēgumā tiek sagatavots ziņojums, šīs iestādes darbiniekam, kurš – atbilstoši minētajai iestādei piemērojamā normatīvā regulējuma terminoloģijai – ir iesniedzis “sūdzību”, lai darītu zināmus faktus, kas apgalvoti ietilpst psiholoģiskās vardarbības jēdzienā, atbilstoši tam, kā šis jēdziens ir definēts ECB personālam piemērojamajās normās, bija jābūt iespējai, ka persona, pret kuru sūdzība ir vērsta, līdzīgi var izteikt savus apsvērumus par izmeklēšanas ziņojuma projektu, kas paredzēts iepriekš minētajās normās, pirms ECB administrācija pieņem lēmumu par sūdzību, vai vismaz šādai iespējai ir jābūt attiecībā uz pierādījumiem, kurus šī administrācija ir ņēmusi vērā saistībā ar lēmuma pieņemšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 23. septembris, Cerafogli/ECB,
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
,
41.
punkts).
Civildienesta noteikumu jomā iecēlējinstitūcijai vai – atkarībā no gadījuma – institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir jālemj nevis par sūdzību, bet par lūgumu sniegt palīdzību, kas sagatavots saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu un 90. panta 1. punktu. Šajā saistībā pretēji tam, kā ir ECB piemērojamās kārtības gadījumā, Civildienesta noteikumi neparedz ne īpašu procedūru attiecībā uz veidu, kā iecēlējinstitūcijai vai institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, būtu jāskata tāds lūgums sniegt palīdzību Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē, kurā tikusi apšaubīta Civildienesta noteikumu 12.a panta ievērošana, nevis norma, kas pati par sevi noteiktu, ka tādas padomdevējas komitejas kā Īpašā RDP padomdevēja komiteja atzinums, ziņojums vai secinājumi, vai arī šīs komitejas uzklausīto liecinieku uzklausīšanas protokoli ir jānodod lūguma sniegt palīdzību iesniedzējam vai šajā lūgumā apsūdzētajai personai kā iespējamajam psiholoģiskās vardarbības izdarītājam (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
78.
punkts).
Lai gan tā ir taisnība, tomēr ir ticis lemts, ka, ievērojot gan to personu interešu aizsardzību, kuras iesaistītas konkrētajā lietā, gan to, kuras liecinājušas izmeklēšanā, neviena Civildienesta noteikumu norma arī neaizliedz nosūtīt izmeklēšanas gala ziņojumu trešajai personai, kurai varētu būt leģitīma interese ar to iepazīties, kā tas ir tādas personas gadījumā, kura ir iesniegusi lūgumu sniegt palīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu, apgalvojot Civildienesta noteikumu 12.a panta pārkāpumu. Šajā kontekstā ir uzsvērts, ka atsevišķas iestādes, savas autonomijas ietvaros īstenojot Civildienesta noteikumu normas, dažreiz ir izvēlējušās šādu risinājumu, nosūtot sūdzību iesniedzējiem izmeklēšanas gala ziņojumu vai nu pirms prasības iesniegšanas to pievienojot galīgajam lēmumam par lūgumu sniegt palīdzību, vai arī izpildot Savienības tiesas, kas izlemj lietu pirmajā instancē, uzdotu procesa organizatorisku pasākumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 11. jūlijs, Tzirani/Komisija,
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
,
133.
punkts), kāds bija 2018. gada 17. aprīļa pasākums, kuru Parlaments šajā lietā atteicās izpildīt.
Vispārējā tiesa tomēr uzskata, ka tad, ja institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, nolemj – kā šajā lietā – pievienoties padomdevējas komitejas, kam tā uztic veikt administratīvo izmeklēšanu, atzinumam, kurš attiecīgā gadījumā ir pieņemts ziņojuma vai secinājumu formā, un ja lēmumā par lūgumu sniegt palīdzību tā ņem vērā atzinumu, ko šī padomdevēja komiteja tādējādi ir sniegusi, minētais atzinums, kurš ir konsultatīvs un var būt izstrādāts nekonfidenciālā veidā, respektējot liecinieku anonimitāti, piemērojot lūguma sniegt palīdzību iesniedzēja tiesības tikt uzklausītam, principā ir jādara zināms šim pēdējam, un tā tas ir pat gadījumā, ja RDP Iekšējie noteikumi psiholoģiskās vardarbības jomā šādu nodošanu neparedz (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
80.
punkts).
Šo apsvērumu neatspēko apstāklis, uz ko atsaucas Parlaments, ka šajā lietā runa ir par Īpašās RDP padomdevējas komitejas pieņemtu dokumentu, nevis Vispārējās padomdevējas komitejas pieņemtu dokumentu, kā tas bija 2018. gada 29. jūnija spriedumā HF/Parlaments (
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
).
Ir taisnība, kā to uzsver Parlaments, ka Īpašā RDP padomdevēja komiteja sniedz tikai “pamatotu atzinumu” Parlamenta priekšsēdētājam, kas šim pēdējam nav saistošs, kad tas savukārt pieņem pamatoto lēmumu, uz ko pēc tam balstīsies institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, lai pieņemtu lēmumu par lūgumu sniegt palīdzību. Parlaments akcentē šo apstākli, uzsverot, ka attiecībā uz RDP iesniegtiem lūgumiem sniegt palīdzību, kas tiek izskatīti, apspriežoties ar Īpašo RDP padomdevēju komiteju, pretēji tam, kā tas ir lūgumu sniegt palīdzību gadījumā, kurus izskata, sadarbojoties ar Vispārējo padomdevēju komiteju, šajā gadījumā iesaistās Parlamenta priekšsēdētājs un “tam ir ekskluzīva novērtējuma brīvība attiecībā uz to, vai pastāv psiholoģiska vardarbība, kas ir daudz precīzāk definēta nekā ģenerālsekretāra novērtējuma brīvība ierēdņu psiholoģiskās vardarbības gadījumos”.
Tomēr šāds apsvērums, tāpat kā Parlamenta rūpes par to, lai Īpašās RDP padomdevējas komitejas darbs saglabātos pilnībā konfidenciāls, nodrošinot, ka kvestori turpina piekrist tajā piedalīties, nedrīkst aizskart jebkura ierēdņa vai darbinieka pamattiesības, kas ir paredzētas Hartas 41. panta 2. punkta a) apakšpunktā, tikt pienācīgi uzklausītam, pirms institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, pieņem lēmumu par tajā iesniegto lūgumu sniegt palīdzību.
Konkrēti – pat ja Īpašās RDP padomdevējas komitejas atzinumam nav juridiski saistoša rakstura – tā kā šis atzinums bija gan Parlamenta priekšsēdētāja rīcībā, kad tas pieņēma pamatoto lēmumu, gan institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, rīcībā, kad tā lēma par lūgumu sniegt palīdzību, tas ir jādara zināms arī RDP, lai tas jau iepriekš varētu izteikt savus apsvērumus par to, pirms institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, pieņem lēmumu par lūgumu sniegt palīdzību, balstoties uz šo atzinumu – pat tad ja tas notiek netieši. Tādējādi šajā lietā nebija pietiekami ar to, ka prasītājai tika sniegta pieeja tikai pamatotajam lēmumam, kaut arī šajā lēmumā Parlamenta priekšsēdētājs ir norādījis, ka tas ir ņēmis vērā Īpašās RDP padomdevējas komitejas secinājumus.
Turklāt attiecībā uz risku, ka gadījumā, ja prasītājai tiktu izpausts Īpašās RDP padomdevējas komitejas atzinuma saturs, tiktu atklāta liecinieku, tostarp attiecīgā gadījumā Parlamenta locekļu, identitāte, ir jākonstatē, ka nekas neliedz minētajai komitejai šo atzinumu, kas attiecīgā gadījumā var būt ziņojuma vai secinājumu formā, sagatavot tā, lai netiktu atklāta to liecinieku identitāte, kuri ir snieguši palīdzību administratīvajā izmeklēšanā. Līdz ar to šī argumentācija ir jānoraida, vēl jo vairāk tādēļ, ka šīs lietas kontekstā, tā kā Vispārējai tiesai nav iespēju iepazīties ar attiecīgā dokumenta saturu, tā nevar arī būt droša – ievērojot nekonsekvenci tajā, kā Parlaments uz to atsaucas – vai tā forma ir atzinums, ziņojums vai secinājumi.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, ir jāsecina, ka institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, atsakoties izpaust prasītājai Īpašās RDP padomdevējas komitejas atzinumu, kas, iespējams, ir ticis pieņemts ziņojuma vai secinājumu formā, ir pārkāpusi tiesības tikt uzklausītam, kas paredzētas Hartas 41. pantā, un līdz ar to tā nav pietiekami uzklausījusi prasītāju, šajā lietā par vienīgo pamatu ņemot pamatoto lēmumu, kurā ietverti iemesli, kā dēļ Parlamenta priekšsēdētājs, pamatodamies uz minēto atzinumu, uzskatīja, ka lūgumā sniegt palīdzību minētie apgalvojumi bija nepamatoti.
–
Par institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, pienākumu saistībā ar prasītājas tiesību tikt uzklausītai ievērošanu pirms apstrīdētā lēmuma pieņemšanas nodot viņai liecinieku uzklausīšanas protokolus
Attiecībā uz Īpašās RDP padomdevējas komitejas sastādītajiem liecinieku uzklausīšanas protokoliem Vispārējā tiesa uzskata, ka principā, lai nodrošinātu jebkāda veida psiholoģiskas vardarbības vai seksuālas uzmākšanās darba vietā aizlieguma efektīvu īstenošanu, administrācijai ir atļauts paredzēt iespēju garantēt lieciniekiem, kuri piekrīt aprakstīt strīdīgos faktus apgalvotas vardarbības gadījumā, ka viņu liecības paliks konfidenciālas gan attiecībā uz iespējamo vardarbības izdarītāju, gan iespējamo cietušo, vismaz procedūrā, kas uzsākta, lai izskatītu lūgumu sniegt palīdzību Civildienesta noteikumu 24. panta izpratnē (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
83.
punkts).
Tik tiešām, pirmkārt, ņemot vērā, ka, izskatot lūgumu sniegt palīdzību, viens no administrācijai paredzētajiem mērķiem ir atjaunot mierīgu gaisotni dienestā, tas, ka gan iespējamam vardarbības izdarītājam, gan iespējamajam cietušajam ir kļuvis zināms liecību saturs, varētu apdraudēt šo mērķi, atjaunojot dienestā iespējamo naidīgumu starp personām un nākotnē atturot personas, kas varētu sniegt atbilstošu liecību, no to sniegšanas (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
84.
punkts).
Otrkārt, ja iestāde saņem informāciju, kas ir sniegta brīvprātīgi, bet ar lūgumu nodrošināt konfidencialitāti, lai aizsargātu informācijas sniedzēja anonimitāti, iestādei, kas piekrīt saņemt šo informāciju, šis nosacījums ir jāievēro (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 1985. gada 7. novembris, Adams/Komisija,
145/83
,
EU:C:1985:448
,
34.
punkts). Tāpat tas var būt gadījumā, ja ierēdņi vai darbinieki piekrīt sniegt liecību, lai ļautu administrācijai izgaismot faktus, kas ir lūguma sniegt palīdzību priekšmets, bet pretī prasa, lai viņiem tiktu nodrošināta anonimitāte attiecībā pret iespējamo vardarbības izdarītāju un/vai iespējamo cietušo, uzsverot, ka, pat ja viņu līdzdalība no Civildienesta noteikumu viedokļa ir vēlama, viņiem nav obligāti jāsadarbojas ar izmeklēšanu, sniedzot liecības (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
,
EU:T:2018:393
, pārsūdzēts, 85. punkts).
Tādējādi, ja administrācija nolemj uzsākt disciplinārlietu pret iespējamo vardarbības izdarītāju, iecēlējinstitūcijai vai institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir jādara attiecīgajai personai zināmi visi dokumenti, ko tā vēlētos iesniegt disciplinārlietu padomes novērtējumam, un šai padomei vajadzības gadījumā ir vēlreiz jāuzklausa pārmesto faktu liecinieki (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs,HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
86.
punkts). Šī argumentācija ir piemērojama pēc analoģijas tādas iestādes kā Parlaments locekļu situācijā, attiecībā uz kuriem pastāv īpaša procedūra, kas paredzēta šīs iestādes iekšējā reglamenta 166. pantā.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, ir jākonstatē, ka institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, nav pārkāpusi tiesības tikt uzklausītam, kas paredzētas Hartas 41. pantā, šajā lietā pirmstiesas stadijā atsacīdamās nodot prasītājai liecinieku uzklausīšanas protokolus.
–
Par tiesību tikt uzklausītam pārkāpuma sekām, kas izriet no Īpašās RDP padomdevējas komitejas ziņojuma nepaziņošanas pirmstiesas stadijā
Runājot par sekām, kas izriet no Īpašās RDP padomdevējas komitejas ziņojuma nepaziņošanas prasītājai pirmstiesas stadijā, ir jāatgādina, ka saskaņā ar judikatūru, pat ja ir noticis tiesību tikt uzklausītam pārkāpums, lai šo pamatu apmierinātu, ir nepieciešams, lai procedūras iznākums šī pārkāpuma neesamības gadījumā būtu varējis būt citāds (šajā nozīmē skat. rīkojumu, 2016. gada 14. aprīlis, Dalli/Komisija,
C‑394/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2016:262
,
41.
punkts; šajā nozīmē skat. arī spriedumus, 2007. gada 6. februāris, Wunenburger/Komisija,
T‑246/04 un T‑71/05
,
EU:T:2007:34
,
149.
punkts, un 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
,
157.
punkts).
Šī jautājuma izskatīšanai būtu bijis vajadzīgs, lai gan prasītājai, gan Vispārējai tiesai būtu nodots Īpašās RDP padomdevējas komitejas atzinums, kas, iespējams, ir pieņemts ziņojuma vai secinājumu formā, attiecīgā gadījumā tā nekonfidenciālā versija, lai, pirmkārt, prasītāja varētu paskaidrot, kādus argumentus tā būtu varējusi izvirzīt pirmstiesas stadijā, ja tās rīcībā būtu bijis šis dokuments, un, otrkārt, Vispārējā tiesa būtu varējusi novērtēt, vai tas būtu ļāvis nonākt pie cita iznākuma saistībā ar to, kā institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, izskatīja lūgumu sniegt palīdzību.
Parlamenta atteikumam nodot Vispārējai tiesai šo atzinumu, kas, iespējams, ir pieņemts ziņojuma vai secinājumu formā, tāpat kā liecinieku uzklausīšanas protokolus, lai gan to nodošana tiesvedības stadijā ir tikusi atzīta par daļu no tiesībām uz efektīvu tiesību aizsardzību tiesā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 23. septembris, Cerafogli/ECB,
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
,
42.
–
49.
punkts), sekas ir tādas, ka Vispārējai tiesai nav iespējams veikt tiesas pārbaudi, kas tai ir uzticēta atbilstoši LESD 270. pantam un Civildienesta noteikumiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1980. gada 10. jūnijs, M./Komisija,
155/78
,
EU:C:1980:150
,
20.
punkts).
Tā kā ne LESD, ne Eiropas Savienības Tiesas statūtos, ne arī Reglamentā nav paredzēta iespēja piemērot sodu šāda rīkojuma, kas ir pieņemts, pamatojoties uz Reglamenta 92. pantu par pierādījumu savākšanas pasākumu, kāds bija 2018. gada 18. maija rīkojums, neizpildes gadījumā, vienīgā reakcija pret šādu atbildētāja atteikumu, kas turklāt ir pretrunā LES 13. panta 2. punktā paredzētajam pilnīgas savstarpējas sadarbības pienākumam, ir izdarīt attiecīgos secinājumus lēmumā, ar kuru izbeidz tiesvedību (spriedums, 2010. gada 12. maijs, Komisija/Meierhofer,
T‑560/08 P
,
EU:T:2010:192
,
73.
punkts).
Attiecībā uz šo aspektu Parlaments nevar attaisnot savu atteikumu iesniegt Vispārējās tiesas pieprasītos dokumentus saistībā ar 2018. gada 18. maija rīkojumu, aizbildinoties, ka tāpat, kā to ir lēmusi Vispārējā tiesa 2018. gada 29. jūnija spriedumā HF/Parlaments (
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
83.
–
86.
punkts), tam esot jāaizsargā personu, tostarp tā locekļu, anonimitāte, kas ir piekrituši sniegt liecības, jo šī aizsardzība katrā ziņā nozīmējot pilnīgas konfidencialitātes saglabāšanu attiecībā uz Īpašās RDP padomdevējas komitejas dokumentiem, kam Parlamenta ieskatā ir jāpaliek pilnīgi slepeniem.
Tiesa gan, Parlaments būtu varējis atsaukties uz šādiem apsvērumiem saistībā ar Reglamenta 103. pantu, kas attiecas uz kārtību, kādā veic darbības ar konfidenciālu informāciju un materiāliem.
Tomēr šī iespēja atsaukties uz Reglamenta 103. pantu Vispārējā tiesā neatbrīvoja Parlamentu no tā pienākuma atbilstoši LES 13. panta 2. punktā minētajam lojālas sadarbības principam ievērot 2018. gada 18. maija rīkojumā noteikto, kam ir izpildu raksturs atbilstoši LESD 280. pantam.
Konkrēti, pretēji Parlamenta apgalvotajam to dokumentu konfidenciālais raksturs, kurus iesniegt ir uzdots ar Reglamenta 92. panta 3. punktu, ir jāizvērtē Vispārējai tiesai, nevis lietas dalībniekiem, un attiecīgā gadījumā tā novērtē, vai minēto dokumentu konfidenciālā rakstura dēļ, ko attiecīgā gadījumā minētajiem dokumentiem atzīst Savienības tiesa, liecinieku identitātes aizsardzībai būtu atbilstoši nenodot prasītājai šo dokumentu pilnīgu versiju, bet gan, tieši otrādi, prasīt, lai atbildētājs iesniedz vai nu šo dokumentu nekonfidenciālu versiju, izlaižot liecinieku vārdus un informāciju, kas ļauj nešaubīgi noteikt to identitāti (attiecībā uz šāda veida pierādījumu savākšanas pasākumu skat. spriedumu, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
44.
punkts), vai arī šo dokumentu nekonfidenciālu kopsavilkumu.
Turklāt pēdējā minētā iespēja būtu ļāvusi Vispārējai tiesai attiecīgā gadījumā pārliecināties, vai pamatotas ir Parlamenta bažas par to, ka, ievērojot apgalvoto faktu raksturu, minēto dokumentu anonimizēta versija nebūtu sniegusi pietiekamu aizsardzību, jo, pēc tā domām, liecinieku identitāti varētu viegli izsecināt no atstāstītajiem faktiem vai izdarītajiem paziņojumiem.
Katrā ziņā attiecībā uz Parlamenta kritiku saistībā ar Vispārējās tiesas praksi lietā, kurā 2018. gada 13. jūlijā tika pasludināts spriedums Curto/Parlaments (
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
), un lietā, kas atrodas izskatīšanā, QH/Parlaments (T‑748/16), pietiek konstatēt, ka šāda veida lēmumus nevar uzskatīt par ārkārtējiem, ievērojot to, ka Vispārējā tiesa ir tikai piemērojusi savu Reglamentu un it īpaši tā 103. pantu (Tiesas priekšsēdētāja vietnieka 2018. gada 5. jūlija rīkojums, Müller u.c./QH,
C‑187/18 P(I)
, nav publicēts,
EU:C:2018:543
,
41.
punkts).
Līdz ar to un tā kā nav nepieciešams tālāk izskatīt pirmo vai otro pamatu, apstrīdētais lēmums ir jāatceļ, jo institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir pārkāpusi prasītājas tiesības tikt pienācīgi uzklausītai, pirms šī iestāde noraida tās lūgumu sniegt palīdzību.
Par prasījumiem attiecībā uz kaitējuma atlīdzību
Prasījumu par kaitējuma atlīdzību pamatojumam prasītāja apgalvo, ka Parlamentam ir jāpiespriež izmaksāt kompensāciju, pirmkārt, saistībā ar prettiesiskumu, kas ir atklāts attiecībā uz abiem atcelšanas pamatiem, un, otrkārt, par pārkāpumiem, kurus ir pieļāvusi Īpašā RDP padomdevēja komiteja un vēlāk institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, tostarp par apstākli, ka šī komiteja tai ir prettiesiski atteikusi tiesības 2015. gada 28. janvāra uzklausīšanā piedalīties kopā ar savu padomnieku; par faktu, ka iestādes ārstam ir vienīgi novērotāja loma minētajā komitejā, un par faktu, ka administrācijas pārstāvja dalība Īpašajā RDP padomdevējā komitejā esot pretrunā objektivitātes principam. Šo apstākļu dēļ šajā lietā process esot bijis nesamērots, neobjektīvs un nepārskatāms.
Prasītāja turklāt pārmet Parlamentam, ka tas nav ievērojis saprātīgu termiņu, jo procedūra lūguma sniegt palīdzību izskatīšanai esot ilgusi vairāk nekā divus gadus un trīs mēnešus no datuma, kurā viņu uzklausīja Īpašā RDP padomdevēja komiteja, līdz datumam, kurā tika pieņemts apstrīdētais lēmums. Šajā ziņā Parlaments lēmumā par sūdzības noraidīšanu esot atzinis, ka nebija objektīva attaisnojuma laikposmam starp šo uzklausīšanu un pamatoto lēmumu. Prasītāja norāda, ka viņai esot vajadzējis vēl papildus gaidīt septiņus mēnešus pēc pamatotā lēmuma pieņemšanas, līdz institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, viņai lūdza iesniegt savus apsvērumus, turklāt šī institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, rīcība esot bijusi nevis spontāna, bet gan tika veikta, atbildot uz prasītājas izteiktu aicinājumu.
Prasītāja tādējādi prasa kompensēt trīs veidu morālo kaitējumu, proti, pirmkārt, kaitējumu saistībā vispārējo neskaidrību, juridisko nedrošību un bažām par nevienlīdzīgu attieksmi – 5000 EUR apmērā, otrkārt, kaitējumu saistībā ar institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, gausumu izskatot viņas lūgumu sniegt palīdzību, –13500 EUR apmērā un, treškārt, kaitējumu saistībā ar prettiesiskumu, par ko ir abi atcelšanas pamati, kura apmērs
ex æquo et bono
ir jānosaka 50000 EUR apmērā, ņemot vērā grūtības izprast iemeslus, kādēļ tika noraidīts lūgums sniegt palīdzību un institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, attieksmi, kas tai neesot radījusi iespaidu, ievērojot tās pienākumu sniegt palīdzību, ka tā patiesi vēlētos aizsargāt prasītāju.
Parlaments lūdz noraidīt prasījumus saistībā ar kaitējuma atlīdzību.
Attiecībā uz prasītājas vēlmi, lai uzklausīšanas laikā Īpašajā RDP padomdevējā komitejā to pārstāvētu viņas padomnieks, Parlaments apgalvo, ka prasītājas loma administratīvās izmeklēšanas procedūrā ir atstāstīt savu versiju par faktiem, lai šī komiteja varētu noteikt, vai šie fakti ir kvalificējami kā psiholoģiskā vardarbība, nevis iesaistīties apsūdzības procesā pret iespējamo psiholoģiskās vardarbības izdarītāju. Patiesībā Īpašajā RDP padomdevējā komitejā apsūdzētāja loma ir RDP, un otrādi – Parlamenta loceklim savā pozīcijā ir jāaizstāvas. Tādējādi ņemot vērā, ka apgalvotās psiholoģiskās vardarbības upurim ir ierobežotākas procesuālās tiesības nekā apsūdzētajai personai, prasītājai neesot pamata lūgt sava padomnieka palīdzību uzklausīšanā Īpašajā RDP padomdevējā komitejā. Šajā ziņā neesot nozīmes apstāklim, ka iekšējie RDP noteikumi psiholoģiskās vardarbības jomā esot grozīti tikai 2015. gada 6. jūlijā attiecībā uz faktu, ka prezumējamais cietušais ir jāuzklausa viens pats, jo, pirmkārt, šis grozījums esot vienīgi iepriekšējās prakses kodifikācija un, otrkārt, saskaņā ar judikatūru, kas izriet no 1976. gada 16. decembra sprieduma Perinciolo/Padome (
124/75
,
EU:C:1976:186
,
35.
–
37.
punkts), ierēdnim vai darbiniekam ir pamats lūgt advokāta palīdzību administratīvajā procesā tikai ar nosacījumu, ka tas ir tieši paredzēts piemērojamajā regulējumā. Tas nekādi neietekmējot Parlamenta juriskonsulta klātbūtni prasītājas uzklausīšanā, jo šī persona tur atradās tikai kā novērotājs. Turklāt viņa klātbūtni attaisnojot rūpes par to, lai administratīvā izmeklēšana notiktu Civildienesta noteikumiem atbilstošā veidā. Šī klātbūtne turpretī neesot attiekusies uz X interešu aizstāvību pret prasītājas interesēm, jo procedūrai Īpašajā RDP padomdevējā komitejā katrā ziņā neesot strīdus rakstura.
Attiecībā uz procesa ilgumu Parlaments uzsver, ka sešpadsmit mēnešu laikposmā, uz ko atsaucas prasītāja, Īpašā RDP padomdevēja komiteja esot noturējusi septiņas sanāksmes, uzklausījusi vairākus lieciniekus un izskatījusi apgalvotos faktus, kas attaisnojot šādu ilgumu. Vienlaikus saistībā ar šo notikumu atklājot, ka minētā komiteja 2016. gada 7. aprīlī tika pieņēmusi galīgo ziņojumu, Parlaments apgalvo, ka institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, atbildot uz sūdzību piešķirtā atlīdzība attiecās vienīgi uz septiņu mēnešu laikposmu no pamatotā lēmuma pieņemšanas līdz apstrīdētā lēmuma pieņemšanai. Parlaments katrā ziņā uzsver, ka bija vajadzīgs laiks, lai izveidotu struktūru, kas var efektīvi izskatīt psiholoģiskās vardarbības gadījumus, kuros tiek vainoti tā locekļi.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tāda prettiesiska akta kā apstrīdētais lēmums atcelšana pati par sevi ir pienācīga un principā pietiekama kompensācija par nodarīto kaitējumu, kas ar šo aktu var tikt nodarīts. Tas tomēr tā nav, ja prasītāja pierāda, ka tā ir cietusi morālu kaitējumu, ko var nodalīt no prettiesiskuma, kas ir atcelšanas pamatā, un ko nevar pilnībā kompensēt ar atcelšanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 6. jūnijs, Girardot/Komisija,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
,
131.
punkts, un 2017. gada 16. maijs, CW/Parlaments,
T‑742/16 RENV
, nav publicēts,
EU:T:2017:338
,
64.
punkts).
Tādējādi attiecībā uz kaitējuma atlīdzības prasījumu saistībā ar prettiesiskumu, uz ko attiecas pirmais pamats, apstrīdētā lēmuma atcelšana principā ir pienācīga un pietiekama kompensācija par prasītājai nodarīto morālo kaitējumu, kāds izriet no Vispārējās tiesas konstatētā prettiesiskuma. Tomēr noteiktos īpašos apstākļos, kādi ir atzīti 1990. gada 7. februāra sprieduma Culin/Komisija (
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
) 26.–29. punktā, sajūta par nodarīto netaisnību un mokas, kādas personai var sagādāt pienākums piedalīties pirmstiesas un vēlāk tiesas procesā, var nodarīt atsevišķu kaitējumu no tā prettiesiskuma, kas jau ir kompensēts ar apstrīdētā akta atcelšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 29. aprīlis, CC/Parlaments,
T‑457/13 P
,
EU:T:2015:240
,
49.
–
52.
punkts). Šajā lietā ir jāatzīst šādu īpašu apstākļu pastāvēšana attiecībā uz Parlamenta atteikumu izpildīt Vispārējās tiesas pierādījumu savākšanas pasākumu, jo atbildētāja attieksme ir liegusi Vispārējai tiesai pilnībā veikt pārbaudi un ir pastiprinājusi netaisnības sajūtu un nenoteiktību, ko var kvalificēt par tāda veida morālo kaitējumu, kurš nebija pienācīgi un pietiekami kompensējams ar apstrīdētā lēmuma atcelšanu, balstoties uz pirmo izvirzīto pamatu.
Kaitējuma kompensācijas prasījumi saistībā ar prettiesiskumu, kas ir apgalvots ar otro pamatu, ir priekšlaicīgi, ievērojot apstākli, ka pašlaik Vispārējā tiesa nevar lemt par argumentiem, kas ir izvirzīti šī pamata atbalstam, jo institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, izpildot šo spriedumu, būs pienācīgi jāuzklausa prasītāja un attiecīgā gadījumā jāpieņem jauns lēmums par tās lūgumu sniegt palīdzību.
Attiecībā uz apstākli, ka prasītājas padomniekam netika ļauts piedalīties uzklausīšanā Īpašajā RDP padomdevējā komitejā, ir jākonstatē, ka Parlamentā piemērojamais regulējums neparedz šādu iespēju. Katrā ziņā, kā ir atgādināts iepriekš 71.–73. punktā, uzklausīšanai šajā komitejā nepiemēro sacīkstes principu, kas ir vērsta pret personu, kura lūdz palīdzību saskaņā ar Civildienesta noteikumu 24. pantu. Līdz ar to, lai gan nav izslēgts, ka institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, nolemj paredzēt, ka personai, kas tiek uzklausīta saistībā ar administratīvo izmeklēšanu, var palīdzēt kolēģis vai padomnieks, prasītāja tomēr nevar atsaukties uz vienlīdzīgu iespēju principu vai labas pārvaldības principu, lai liktu institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, paredzēt šādu iespēju saistībā ar uzklausīšanu, ko rīko Īpašajā RDP padomdevēja komiteja. Turklāt šķiet, ka X nebija tiesību uz padomnieka dalību viņas pašas uzklausīšanā. Apstāklis, ka Parlamenta juriskonsults varēja piedalīties Īpašās RDP padomdevējas komitejas darbā kā novērotājs, tostarp uzklausīšanās, nevar ietekmēt šīs struktūrvienības darba likumību.
Attiecībā uz Īpašās RDP padomdevējas komitejas sastāvu saistībā ar Vispārējo padomdevēju komiteju jau ir ticis lemts, ka, pat ja nav bijusi paredzēta pilnīga paritāte starp locekļiem, kurus ieceļ administrācija, un tiem, kurus ieceļ personāla pārstāvji, ārsta konsultanta klātbūtne padomdevējā komitejā, apstāklis, ka padomdevēja komiteja “strādā[ja] pilnīgi autonomi, neatkarīgi un konfidenciāli”, kā arī apspriežu koleģiālais raksturs, veido atzinuma, ko padomdevēja komiteja izstrādā un pieņem institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, vajadzībām, pietiekamas neatkarības un objektivitātes garantijas (spriedums, 2018. gada 29. jūnijs, HF/Parlaments,
T‑218/17
, pārsūdzēts,
EU:T:2018:393
,
103.
punkts; šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. arī spriedumus, 2002 gada 30. maijs, Onidi/Komisija,
T‑197/00
,
EU:T:2002:135
,
132.
punkts, un 2015. gada 17. marts, AX/ECB,
F‑73/13
,
EU:F:2015:9
,
150.
punkts).
Šie apsvērumi ir piemērojami
mutatis mutandis
Īpašajai RDP padomdevējai komitejai. Tādējādi prasītāja nevar uzstāt, lai ārstam konsultantam būtu lielāka loma lēmuma pieņemšanā, tāpat tā nevar pārmest institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, ka to šajā komitejā pārstāv Vispārējās padomdevējas komitejas priekšsēdētājs.
Attiecībā uz lūguma sniegt palīdzību izskatīšanas ilgumu ir jākonstatē, ka Civildienesta noteikumos nav paredzēta ne īpaša procedūra šādu lūgumu izskatīšanai, tostarp tad, ja šāds lūgums attiecas uz apgalvotu Civildienesta noteikumu 12.a panta pārkāpumu, ne arī konkrēts termiņš. Tas pats attiecas uz iekšējiem RDP noteikumiem psiholoģiskās vardarbības jomā, pat ja tajos ir paredzētas vairākas stadijas, kas nozīmē Īpašās RDP padomdevējas komitejas, kā arī Parlamenta priekšsēdētāja iesaistīšanos. Tādējādi institūcijai, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, šajā jomā ir pienākums ievērot saprātīga termiņa principu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 24. aprīlis, HF/Parlaments,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
,
59.
un
62.
punkts), un līdz ar to attiecīgai Savienības iestādei vai struktūrai, veicot administratīvo izmeklēšanu un vēlāk izskatot lūgumu sniegt palīdzību, ir jāraugās, lai katrs no aktiem tiktu pieņemts saprātīgā termiņā salīdzinājumā ar iepriekšējo aktu (spriedums, 2018. gada 13. jūlijs, Curto/Parlaments,
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
,
101.
punkts). Turklāt, lai novērtētu termiņa, kurā ir pabeigta administratīvā izmeklēšana un izskatīts lūgums sniegt palīdzību, saprātīgo raksturu, ir jāņem vērā strīda nozīme ieinteresētajai personai, lietas sarežģītība un lietas dalībnieku izturēšanās (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 10. jūnijs, HI/Komisija,
F‑133/15
,
EU:F:2016:127
,
113.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā Vispārējā tiesa konstatē, ka kopumā izmeklēšanas noslēgšana Īpašajai RDP padomdevējai komitejai prasīja vairāk par četrpadsmit mēnešiem no datuma, kurā tika uzklausīta prasītāja, proti, 2015. gada 28. janvāra, līdz datumam, kurā tā esot pabeigusi savu darbu, proti, 2016. gada 7. aprīlim. Turklāt kopš sprieduma CH/Parlaments (
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
) pasludināšanas, proti, 2015. gada 6. oktobra, pagāja vairāk kā septiņi mēneši, pirms Parlamenta priekšsēdētājs, pēc iepazīšanās ar Īpašās RDP padomdevējas komitejas secinājumiem, 2016. gada 18. maijā pieņēma pamatoto lēmumu. Turklāt prasītājai bija jāgaida vēl astoņi mēneši, līdz galu galā pēc viņas pašas pieprasījuma tā tika uzaicināta iesniegt savus apsvērumus par šo pamatoto lēmumu, pirms institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, pieņēma lēmumu par lūgumu sniegt palīdzību.
Turklāt, tā kā Parlaments atteicās izpildīt Vispārējās tiesas pierādījumu savākšanas pasākumu, šī tiesa nevar novērtēt, kādā veidā noritēja Īpašās RDP padomdevējas komitejas darbs, tostarp tā nevar pārliecināties par noturēto sanāksmju un veikto uzklausīšanu skaitu, kā arī secinājumu apjomu, kas bija koleģiāli jāsagatavo un jāpieņem minētajā komitejā. Tā kā nav pierādījumu, Vispārējā tiesa šajā ziņā nevar pamatoties tikai uz Parlamenta apgalvojumiem.
Visbeidzot, attiecībā uz grūtībām, uz kurām atsaucas Parlaments, lai izstrādātu koncepciju procedūrai, kā izskatīt RDP iesniegtos lūgumus sniegt palīdzību, kuri attiecas uz šīs iestādes locekļu izturēšanos, ir jānorāda, ka tas nevar lietderīgi atsaukties uz šādām grūtībām, lai izvairītos no saviem pienākumiem gan atbilstoši Hartas 31. pantam, (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2018. gada 13. jūlijs, Curto/Parlaments,
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
,
85.
punkts), gan atbilstoši Civildienesta noteikumu 12.a un 24. pantam (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2016. gada 5. februāris, GV/EĀDD,
F‑137/14
,
EU:F:2016:14
,
77.
punkts) garantēt ierēdņiem un darbiniekiem veselībai nekaitīgus, drošus un cilvēka cieņai atbilstīgus darba apstākļus un līdz ar to laicīgi piedāvāt procedūras, kas ļauj nodrošināt, ka viņu darbu apstākļi atbilst šīm prasībām. Turklāt, tā kā Civildienesta noteikumu 12.a pants stājās spēkā 2004. gada 1. maijā un spriedums CH/Parlaments (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) tika pasludināts 2013. gada 12. decembrī, Parlaments nevar pamatoti apgalvot, ka tam bija vajadzīgi tik ilgi gadi, lai izveidotu un ieviestu tādu instanci kā Īpašā RDP padomdevēja komiteja. Turklāt minētā padomdevēja komiteja tika izveidota 2014. gada 14. aprīlī, un tā pieņēma atzinumu tikai četrpadsmit mēnešus pēc prasītājas, X un CN uzklausīšanas.
Tādējādi Vispārējā tiesa var konstatēt vienīgi to, ka lūguma sniegt palīdzību izskatīšanas laikposms bija relatīvi ilgs bez patiesa attaisnojuma, kā to turklāt daļēji ir atzinis Parlamenta ģenerālsekretārs lēmumā par sūdzības noraidīšanu. Līdz ar to, ņemot vērā šīs šādas procedūras sevišķo svarīgumu iespējamam upurim, tāpat kā institūcijas, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, atturīgo rīcību procedūras norisē, Vispārējā tiesa var vienīgi konstatēt, ka ir noticis saprātīga termiņa principa pārkāpums.
Ņemot vērā šos apstākļus, kuri ir radījuši prasītājai morālo kaitējumu, ko pašlaik institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt darba līgumus, ir kompensējusi tikai 1500 EUR apmērā, un apstākli, uz ko ir atsaukusies prasītāja savos 2018. gada 10. jūlija apsvērumos, ka Parlamenta atteikums izpildīt Vispārējās tiesas noteikto pierādījumu savākšanas pasākumu šo morālo kaitējumu ir padarījis smagāku, Vispārējā tiesa, novērtējot
ex æquo et bono
visus prasītājas ciestos morālos kaitējumus kopumā, uzskata, ka summa 8500 EUR apmērā ir atbilstoša kompensācija par morālā kaitējuma daļu, kas ir nošķirama no prettiesiskuma, kurš ir ticis konstatēts saistībā ar pirmo pamatu un kurš neesot ticis pienācīgi un pilnīgi kompensēts ar apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Parlaments ir atzīstams par lietas dalībnieku, kam spriedums galvenokārt ir nelabvēlīgs, tam ir jāpiespriež segt savus tiesāšanās izdevumus un atlīdzināt prasītājas tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (pirmā palāta)
nospriež:

1)
Atcelt Eiropas Parlamenta 2017. gada 20. marta lēmumu, ar ko institūcija, kura ir pilnvarota noslēgt šīs iestādes darba līgumus, ir noraidījusi lūgumu sniegt palīdzību, ko CH bija iesniegusi 2011. gada 22. decembrī.

2)
Piespriest Eiropas Parlamentam samaksāt CH summu 8500 EUR apmērā kā nodarītā morālā kaitējuma atlīdzību.

3)
Pārējā daļā prasību noraidīt.

4)
Parlaments atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 13. decembrī.
Sekretārs
E. Coulon
Priekšsēdētājs
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.