CELEX: 62020CJ0559
Zahtjev za prethodnu odluku
Prava intelektualnog vlasništva
Direktiva 2004/48/EZ
Članak 14.
Pojmovi ‚sudski troškovi’ i ‚ostali troškovi’
Opomena radi osiguranja izvansudske provedbe prava intelektualnog vlasništva
Troškovi za rad odvjetnika
Kvalifikacija
Nacionalni propis kojim se pod određenim uvjetima ograničava iznos tih nadoknadivih troškova

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 14. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva (
SL 2004., L 157, str. 45
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 2., str. 74.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Koch Media GmbH i osobe FU o nadoknadivim troškovima za rad odvjetnika koji su društvu Koch Media nastali u vezi s osiguravanjem provedbe njegovih prava upućivanjem opomene osobi FU prije pokretanja sudskog postupka.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 2004/48
Uvodne izjave 10., 14. i 17. Direktive 2004/48 glase kako slijedi:
„(10)
Cilj je ove Direktive usklađivanje zakonodavnih sustava radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite [intelektualnog vlasništva] na unutarnjem tržištu.
[…]
(14)
Mjere predviđene člankom 6. stavkom 2., člankom 8. stavkom 1. i člankom 9. stavkom 2. trebaju se primjenjivati samo u odnosu na djela počinjena u komercijalne svrhe. To ne dovodi u pitanje mogućnost država članica da te mjere primijene i u odnosu na druga djela. Djela počinjena u komercijalne svrhe su ona djela koja su počinjena radi izravne ili neizravne gospodarske ili komercijalne koristi; ovo obično isključuje radnje koje su poduzeli krajnji korisnici postupajući u dobroj vjeri.
[…]
(17)
Mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni ovom Direktivom trebali bi se odrediti u svakom slučaju na takav način da se propisno vodi računa o posebnim značajkama tog slučaja, uključujući i posebna obilježja svakog prava intelektualnog vlasništva i, kada je primjereno, namjernu ili nenamjernu prirodu povrede.”
U skladu s člankom 1. te direktive, naslovljenom „Predmet”:
„Ova se Direktiva odnosi na mjere, postupke i pravna sredstva potrebna radi osiguranja provedbe prava intelektualnog vlasništva. Za potrebe ove Direktive, pojam ‚prava intelektualnog vlasništva’ uključuje prava industrijskog vlasništva.”
Člankom 2. stavkom 1. navedene direktive, naslovljenim „Područje primjene”, propisuje se:
„Ne dovodeći u pitanje sredstva koja su predviđena ili koja mogu biti predviđena zakonodavstvom Zajednice ili nacionalnim zakonodavstvom, ako su ta sredstva povoljnija za nositelje prava, mjere, postupci i pravna sredstva predviđeni ovom Direktivom primjenjuju se, u skladu s člankom 3., na svaku povredu prava intelektualnog vlasništva kako je predviđeno pravom Zajednice i/ili nacionalnim pravom dotične države članice.”
Poglavlje II. te direktive sadržava članke 3. do 15., koji se odnose na mjere, na postupke i na pravna sredstva uređene Direktivom 2004/48.
Člankom 3. Direktive 2004/48, naslovljenim „Opća obveza”, određuje se:
„1.   Države članice propisuju mjere, postupke i pravna sredstva potrebne za osiguravanje provedbe prava intelektualnog vlasništva obuhvaćenih ovom direktivom. Te mjere, postupci i pravna sredstva moraju biti pošteni i pravični, ne smiju biti nepotrebno složeni ili skupi, ili nametati nerazumne vremenske rokove ili neopravdana odlaganja.
2.   Te mjere, postupci i pravna sredstva također moraju biti učinkoviti i razmjerni i moraju odvraćati od povrede te se moraju […] primjenjivati na takav način da se izbjegne stvaranje zapreka zakonitoj trgovini i da se osigura zaštita protiv njihove zlouporabe.”
U skladu s člankom 13. te direktive, naslovljenim „Naknade štete”:
„1.   Države članice osiguravaju da nadležna sudska tijela, na zahtjev oštećene stranke, počinitelju povrede koji je znao ili za kojeg je osnovano pretpostaviti da je morao znati da sudjeluje u vršenju povrede, nalože da nositelju prava plati naknadu primjerenu stvarnoj šteti koju je pretrpio kao posljedicu povrede.
Pri određivanju naknade štete sudska tijela:
(a)
uzimaju u obzir sve primjerene aspekte, kao što su negativne gospodarske posljedice, uključujući i izgubljenu dobit, koje je pretrpjela oštećena stranka, svaku nepoštenu dobit koju je ostvario počinitelj povrede i, u odgovarajućim slučajevima, elemente koji nisu gospodarski čimbenici, kao što je moralna [neimovinska] šteta koju je povreda nanijela nositelju prava
ili
(b)
kao alternativa točki (a), ona mogu u odgovarajućim slučajevima odrediti naknadu štete u obliku paušalnog iznosa na temelju elemenata kao što je barem iznos naknada ili pristojbi koje bi povreditelj prava morao platiti da je zatražio odobrenje za korištenje tog prava intelektualnog vlasništva.
2.   Kad počinitelj nije znao, ili nije imao osnovanih razloga znati da sudjeluje u vršenju povrede, države članice mogu propisati da sudska tijela mogu naložiti povrat dobiti ili isplatu naknade štete, koja može biti unaprijed utvrđena.”
Članak 14. navedene direktive, naslovljen „Sudski troškovi”, glasi:
„Države članice osiguravaju da opravdane i razmjerne sudske i ostale troškove koje je imala uspješna stranka u sporu, kao opće pravilo, snosi neuspješna stranka, osim ako to nije dopušteno zbog pravičnosti.”
Direktiva 2001/29/EZ
Člankom 1. Direktive 2001/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2001. o usklađivanju određenih aspekata autorskog i srodnih prava u informacijskom društvu (
SL 2001., L 167, str. 10
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 119.) naslovljenim „Područje primjene” u stavku 2. predviđa se:
„[…] [O]va Direktiva ostavlja netaknutima i ni na koji način ne utječe na postojeće odredbe Zajednice koji se odnose na:
(a)
pravnu zaštitu računalnih programa;
[…]”
Člankom 8. te direktive, naslovljenim „Sankcije i pravna sredstva”, u stavku 2. određuje se:
„Svaka država članica mora poduzeti potrebne mjere kako bi osigurala da nositelji prava čiji su interesi ugroženi radnjom kojom se vrši povreda na njezinom državnom području mogu podnijeti tužbu za naknadu štete i/ili zahtjev za izdavanje sudskog naloga, i kada je to prikladno, zahtjev za oduzimanje materijala kojim se povređuje pravo kao i uređaja, proizvoda ili sastavnih dijelova iz članka 6. stavka 2.”
Direktiva 2009/24/EZ
Direktivom 2009/24/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o pravnoj zaštiti računalnih programa (
SL 2009., L 111, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 17., svezak 1., str. 268.) kodificirana je i stavljena izvan snage Direktiva Vijeća 91/250/EEZ od 14. svibnja 1991. o pravnoj zaštiti računalnih programa (
SL 1991., L 122, str. 42
.).
Člankom 1. Direktive 2009/24, naslovljenim „Predmet zaštite”, u stavku 1. određuje se:
„U skladu s odredbama ove Direktive države članice zaštićuju računalne programe autorskim pravom kao književna djela u smislu [Bernske konvencije za zaštitu književnih i umjetničkih djela, potpisane u Bernu 9. rujna 1886. (Akt iz Pariza od 24. srpnja 1971.), u verziji koja proizlazi iz izmjene od 28. rujna 1979.]. Za potrebe ove Direktive pojam ‚računalni program’ obuhvaća i pripremni dizajnerski materijal.”
Člankom 7. navedene direktive, naslovljenim „Posebne mjere zaštite”, u stavku 1. propisuje se:
„Ne dovodeći u pitanje odredbe članaka 4., 5. i 6. države članice predviđaju, u skladu s njihovim nacionalnim zakonodavstvima, odgovarajuća pravna sredstva protiv osobe koja poduzme bilo koju od sljedećih radnji:
(a)
bilo koju radnju stavljanja u promet primjerka računalnog programa, znajući ili imajući razloga vjerovati da je to primjerak kojim se povređuje pravo;
[…]”
Njemačko pravo
Članak 97.a Gesetza über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz (Zakon o autorskom pravu i srodnim prvima) od 9. rujna 1965. (BGBl. 1965. I, str. 1273.) u verziji koja se primjenjuje na glavni postupak (u daljnjem tekstu: UrhG), naslovljen „Opomena” glasi kako slijedi:
„(1)   Prije pokretanja sudskog postupka, oštećenik treba uputiti počinitelju povrede opomenu kojom ga poziva da prestane s dotičnim radnjama te mu dati mogućnost da se spor riješi na način da se obveže na suzdržavanje od tih radnji, uz odgovarajuću ugovornu kaznu.
(2)   Opomena treba jasno i razumljivo sadržavati:
1.
ime ili tvrtku oštećenika ako opomenu ne upućuje sam oštećenik nego njegov zastupnik,
2.
točan opis povrede prava,
3.
detaljan izračun potraživanja ovisno o tome je li riječ o naknadi štete ili nadoknadi troškova i
4.
u slučaju da se zahtijeva obvezivanje na suzdržavanje od određenih radnji, napomenu u kojoj mjeri predložena obveza nadilazi povredu koja je predmet opomene.
Opomena koja nije u skladu s prvom rečenicom neće provoditi učinke.
(3)   Ako je opomena opravdana i u skladu sa stavkom 2. prvom rečenicom točkama 1. do 4., može se zahtijevati naknada nužnih troškova. Za korištenje odvjetničkih usluga naknada nužnih troškova ograničava se u pogledu zakonskih naknada na iznos koji odgovara vrijednosti predmeta spora od 1000 eura za tužbu za zabranu i prestanak povrede ako osoba kojoj je opomena upućena:
1.
jest fizička osoba koja djela zaštićena na temelju ovog zakona odnosno druge predmete zaštićene na temelju ovog zakona ne upotrebljava za svoju komercijalnu ili samostalnu poslovnu djelatnost i
2.
nije već obvezana na prestanak provođenja određenih radnji kao posljedica ugovornog prava osobe koja upućuje opomenu ili na temelju pravomoćne sudske odluke ili privremene mjere.
Vrijednost navedena u drugoj rečenici također se primjenjuje ako se istodobno poziva na pravo zabrane i pravo prestanka. Druga rečenica ne primjenjuje se ako navedena vrijednost nije pravična u posebnim okolnostima konkretnog slučaja.
[…]”
Glavni postupak i prethodna pitanja
Društvo Koch Media nositelj je prava intelektualnog vlasništva na računalnu igru „This War of Mine” za državno područje Savezne Republike Njemačke. Riječ je o računalnoj igri koja je stavljena na tržište u studenome 2014. i koja je, prema navodima društva Koch Media, dobila njemačku nagradu za računalnu igru. Prema odluci kojom se upućuje zahtjev za prethodnu odluku, prodajna cijena djela na predmetnom tržištu iznosila je preko 30 eura u prvim mjesecima nakon objave.
Smatrajući da je, time što je putem svojeg internetskog priključka stavljala na raspolaganje javnosti tu igru za preuzimanje na platformi za dijeljenje datoteka u okviru mreže ravnopravnih članova (
peer‑to‑peer
), osoba FU, fizička osoba, počinila nekoliko povreda njegovih prava intelektualnog vlasništva, društvo Koch Media angažiralo je odvjetnički ured kako bi osiguralo provedbu svojih prava, među ostalim, upućivanjem osobi FU opomene da mora prestati sa svojim radnjama, u skladu s člankom 97.a UrhG‑a.
Dopisom od 9. travnja 2015. odvjetnici društva Koch Media predložili su osobi FU mirno rješenje spora zahtijevajući od nje da se obveže, pod prijetnjom ugovorne kazne, da će prestati stavljati tu računalnu igru na raspolaganje javnosti za preuzimanje na platformi za dijeljenje datoteka te da plati naknadu štete.
S obzirom na to da osoba FU nije prihvatila taj prijedlog u dijelu koji se odnosi na plaćanje naknade štete, nego samo u pogledu obveze prestanka sa svojim radnjama, društvo Koch Media podnijelo je tužbu za naknadu štete Amtsgerichtu Saarbrücken (Općinski sud u Saarbrückenu, Njemačka). Prihvaćajući tu tužbu presudom od 29. siječnja 2020. taj sud utvrdio je da je osoba FU između 26. i 28. studenoga 2014. putem svojeg internetskog priključka stavila predmetnu računalnu igru na raspolaganje za preuzimanje na platformi za dijeljenje datoteka u barem trinaest prigoda. Osim toga, navedeni sud naložio je osobi FU snošenje troškova, uključujući iznos od 124 eura, uvećan za kamate, na ime troškova za rad odvjetnika koje je društvo Koch Media moralo platiti za ostvarivanje svojega prava na prestanak povrede upućivanjem opomene.
Smatrajući, među ostalim, da bi mu se ti predsudski troškovi za rad odvjetnika, koji su u ovom slučaju iznosili 984,60 eura, trebali nadoknaditi u cijelosti, što odgovara vrijednosti predmeta spora od 20000 eura, društvo Koch Media podnijelo je žalbu protiv te odluke Landgerichtu Saarbrücken (Zemaljski sud u Saarbrückenu, Njemačka).
Sud koji je uputio zahtjev tvrdi da je nadoknada troškova za rad odvjetnika koji su nastali u okviru predsudske faze spora u području zaštite prava intelektualnog vlasništva u vezi s izvršavanjem prava na prestanak u njemačkom pravu uređena člankom 97.a UrhG‑a. Prema toj odredbi, nositelju autorskog prava koje je povrijeđeno mogu se u načelu naknaditi „nužni troškovi”. U tom pogledu, s jedne strane, iz članka 97.a stavka 3. druge rečenice UrhG‑a proizlazi da je njemački zakonodavac načelno ograničio iznos koji trebaju nadoknaditi fizičke osobe na vrijednost predmeta spora od 1000 eura, što znači da nositelj prava intelektualnog vlasništva treba snositi velik dio troškova za rad odvjetnika. S druge strane, iz članka 97.a stavka 3. četvrte rečenice UrhG‑a proizlazi da u slučajevima „nepravičnosti” nadležni sud iznimno može ne uzeti u obzir to ograničenje. Nasuprot tomu, iz sudske prakse Bundesgerichtshofa (Savezni vrhovni sud, Njemačka) proizlazi da u slučajevima kada nositelj prava ostvaruje svoje pravo na prestanak povrede u odnosu na aktualne filmove, glazbu ili DVD‑e vrijednost predmeta spora u svakom slučaju iznosi najmanje 10000 eura.
U vezi s tim, sud koji je uputio zahtjev pita se, kao prvo, jesu li troškovi za rad odvjetnika u vezi s opomenom, poput one u predmetu koji se pred njim vodi, dio „sudskih troškova” ili „ostalih troškova” iz članka 14. Direktive 2004/48 ili „naknade štete” navedene u članku 13. te direktive, ili pak uopće ne ulaze u tu direktivu.
Prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, opomena iz članka 97.a UrhG‑a ima dvostruki cilj, odnosno, s jedne strane, nastojati izbjeći postupak mirnim rješenjem spora između stranaka i, s druge strane, u slučaju postupka zaštititi nositelja prava intelektualnog vlasništva od rizika da mu se naloži snošenje troškova ako podnese tužbu za prestanak povrede bez prethodne opomene a tuženik odmah prizna osnovanost njegova zahtjeva.
Kao drugo, želi saznati treba li, s obzirom na upute koje proizlaze iz presude od 28. srpnja 2016., United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
), relevantne direktive tumačiti na način da u načelu treba u cijelosti nadoknaditi i troškove opomene kada su povredu prava intelektualnog vlasništva počinile fizičke osobe koje nemaju nikakav profesionalni ili komercijalni interes i mogu li određeni čimbenici dovesti do toga da se nadoknadi samo minimalni dio tih troškova. U slučaju potvrdnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome koji bi to bili nadoknadivi troškovi.
Kao treće, u skladu s člankom 14. Direktive 2004/48, troškove za rad odvjetnika koje je imala uspješna stranka u sporu, kao opće pravilo, trebala bi snositi neuspješna stranka, osim ako to nije dopušteno zbog pravičnosti. Međutim, člankom 97.a stavkom 3. četvrtom rečenicom UrhG‑a izokrenut je odnos između tog pravila i njegove iznimke. Tako se prema toj odredbi gornja granica od 1000 eura u vezi s vrijednosti spora koja se primjenjuje na određivanje troškova ne primjenjuje samo u posebnom slučaju kada je ta vrijednost nepravična s obzirom na okolnosti konkretnog slučaja.
Zaključno, taj sud pojašnjava da njegov zahtjev za prethodnu odluku ulazi u kontekst velikog broja sporova koji se pred njim vode i čije rješenje, kad je riječ o naknadi troškova za rad odvjetnika za predsudsku fazu spora u području zaštite prava intelektualnog vlasništva, ovisi o tumačenju prava Unije jer je njemačka sudska praksa jako različita u tom pogledu.
U tim je okolnostima Landgericht Saarbrücken (Zemaljski sud u Saarbrückenu) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
(a)
Treba li članak 14. Direktive [2004/48] tumačiti na način da nužni troškovi za rad odvjetnika, koji su nastali nositelju prava intelektualnog vlasništva, u smislu članka 2. Direktive 2004/48/EZ, time što je izvansudskim putem, upućivanjem opomene, zatražio prestanak povrede od osobe koja je povrijedila njegova prava, čine ‚sudske troškove’ ili ‚ostale troškove’?
(b)
U slučaju niječnog odgovora na pitanje 1(a): može li se članak 13. Direktive [2004/48] tumačiti na način da troškovi za rad odvjetnika navedeni u pitanju 1(a) čine štetu koja se naknađuje?
2.
(a)
Treba li pravo Unije, osobito u pogledu:
–
članaka 3., 13. i 14. Direktive [2004/48],
–
članka 8. Direktive [2001/29] i
–
članka 7. Direktive [2009/24],
tumačiti na način da nositelj prava intelektualnog vlasništva, u smislu članka 2. Direktive [2004/48], načelno ima pravo na naknadu svih troškova za rad odvjetnika navedenih u pitanju 1(a) ili, u svakom slučaju, pravo na naknadu odgovarajućeg i značajnog dijela tih troškova, čak i ako
–
je povredu počinila fizička osoba izvan svoje profesionalne ili gospodarske djelatnosti i
–
nacionalni propisi za takav slučaj predviđaju da se takvi troškovi za rad odvjetnika mogu nadoknaditi samo ako je riječ o sporovima male vrijednosti?
(b)
U slučaju potvrdnog odgovora na pitanje 2(a): treba li pravo Unije iz [tog pitanja] tumačiti na način da je moguća iznimka od načela navedenog [u tom pitanju] – prema kojem nositelju prava intelektualnog vlasništva pripada pravo na naknadu svih troškova za rad odvjetnika navedenih u pitanju 1(a) ili, u svakom slučaju, pravo na naknadu odgovarajućeg i značajnog dijela tih troškova,
uzimajući u obzir druge čimbenike (poput aktualnosti djela, trajanja objave i činjenice da je povredu počinila fizička osoba izvan svoje profesionalne ili gospodarske djelatnosti),
čak i kada se povreda prava intelektualnog vlasništva u smislu članka 2. Direktive [2004/48] sastoji od dijeljenja datoteka (
filesharing
), dakle stavljanja djela na raspolaganje, posredstvom besplatnog preuzimanja ponuđenog svim članovima slobodno dostupne platforme za razmjenu na kojoj ne postoji upravljanje digitalnim pravima (
digital rights management
)?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. Direktive 2004/48 tumačiti na način da troškovi koje je nositelj prava intelektualnog vlasništva imao zbog zastupanja po odvjetniku radi osiguranja provedbe svojih prava izvansudskim putem, poput troškova povezanih s opomenom, ulaze u pojam „sudski troškovi” ili „ostali troškovi” u smislu te odredbe. Podredno, dvoji o tome ulaze li takvi troškovi u pojam „naknade štete” u smislu članka 13. te direktive.
Kao što je to navedeno u njezinoj uvodnoj izjavi 10., cilj Direktive 2004/48 je usklađivanje zakonodavnih sustava država članica u vezi sa sredstvima za provedbu prava intelektualnog vlasništva radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite na unutarnjem tržištu.
U tu se svrhu Direktiva 2004/48, u skladu s njezinim člankom 1., odnosi na sve mjere, postupke i pravna sredstva potrebna radi osiguranja provedbe prava intelektualnog vlasništva. U članku 2. stavku 1. te direktive navedeno je da se te mjere, ti postupci i ta pravna sredstva primjenjuju na svaku povredu tih prava kako je predviđeno pravom Unije i/ili nacionalnim pravom dotične države članice.
Međutim, odredbe Direktive 2004/48 ne uređuju sve aspekte povezane s pravom intelektualnog vlasništva, nego samo one koji su svojstveni, s jedne strane, poštovanju tih prava i, s druge strane, njihovim povredama, propisujući djelotvorna pravna sredstva za sprečavanje, prestanak ili naknadu svake povrede postojećeg prava intelektualnog vlasništva (presuda od 16. srpnja 2015., Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
, t.
73.
i navedena sudska praksa).
Usto, prilikom donošenja Direktive 2004/48 zakonodavac Unije odlučio je provesti minimalno usklađivanje u pogledu poštovanja prava intelektualnog vlasništva općenito (presuda od 9. srpnja 2020., Constantin Film Verleih,
C‑264/19
,
EU:C:2020:542
, t.
36.
i navedena sudska praksa).
Ipak, poput onoga što je nezavisni odvjetnik istaknuo u točki 44. svojega mišljenja, valja utvrditi da se, u pogledu svojega cilja osiguravanja visoke razine zaštite intelektualnog vlasništva, Direktiva 2004/48 primjenjuje na sudske i na izvansudske postupke jer se obje vrste postupaka mogu pokazati nužnim za osiguranje provedbe prava intelektualnog vlasništva.
Tako je Sud već presudio da zasebni postupak koji prethodi tužbi za naknadu štete, poput zahtjeva za otkrivanje informacija, kojim tužitelj na temelju članka 8. stavka 1. točke (c) Direktive 2004/48 zahtijeva od pružatelja pristupa internetu otkrivanje informacija koje omogućuju identifikaciju njegovih korisnika upravo kako bi protiv navodnih počinitelja povrede mogao uspješno podnijeti tužbu, ispunjava kriterij predviđen tom odredbom, odnosno da je zahtjev povezan s „ postupkom u vezi s povredom prava intelektualnog vlasništva” (vidjeti u tom smislu presudu od 17. lipnja 2021., M. I. C. M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, t.
81.
i
82.
).
S obzirom na to da je izvansudski postupak opomene oblik traženja mirnog rješenja spora prije pokretanja sudskog postupaka u pravom smislu riječi, ne može se smatrati da on ne ulazi u područje primjene Direktive 2004/48.
Kad je riječ o pitanju čine li troškovi u vezi s opomenom dio pojmova „sudski troškovi” ili „ostali troškovi” u smislu članka 14. Direktive 2004/48 ili pak pojma „naknade štete” u smislu članka 13. te direktive, valja utvrditi da tekst članka 14. Direktive 2004/48 ne obuhvaća samo „sudske troškove” u užem smislu riječi nego i „ostale troškove” koje je imala „uspješna stranka u sporu”.
Cilj te odredbe je povećati razinu zaštite intelektualnog vlasništva, izbjegavajući mogućnost da oštećena stranka bude odvraćena od pokretanja postupka u svrhu zaštite svojih prava (presuda od 16. srpnja 2015., Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
, t.
77.
i navedena sudska praksa).
Tako je poseban cilj koji se nastoji postići tom odredbom u cijelosti dio cilja koji se općenito nastoji postići Direktivom 2004/48, odnosno usklađivanje zakonodavnih sustava radi osiguravanja visoke, jednake i istovrsne razine zaštite intelektualnog vlasništva. U skladu s tim ciljevima, kao opće pravilo, tko povrijedi prava intelektualnog vlasništva mora u cijelosti snositi ekonomske posljedice svojeg postupanja (vidjeti u tom smislu presudu od 18. listopada 2011., Realchemie Nederland,
C‑406/09
,
EU:C:2011:668
, t.
49.
).
S obzirom na te ciljeve i na široku i opću formulaciju članka 14. Direktive 2004/48, koji se odnosi na „uspješnu stranku u sporu” i na „neuspješnu stranku” a da se pritom u njemu ne pojašnjavaju niti određuju granice u vezi s naravi postupka na koji se pravno pravilo propisano tim člankom treba primijeniti, ta odredba primjenjiva je na sudske troškove nastale u okviru svakog postupka koji ulazi u područje primjene te direktive (presuda od 16. srpnja 2015., Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
, t.
78.
).
Međutim, širokim tumačenjem članka 14. Direktive 2004/48 u smislu da on predviđa da stranka koja nije uspjela u postupku treba kao opće pravilo snositi troškove koje je imala stranka koja je uspjela u postupku, bez ikakvog pojašnjenja o prirodi tih troškova, riskira se da se tom članku pripiše preširoko područje te tako članku 13. te direktive oduzme njegov korisni učinak (presuda od 28. srpnja 2016., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, t.
36.
).
Tako je u točki 36. presude od 28. srpnja 2016., United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
), Sud presudio da članak 14. Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da su „ostali troškovi” u smislu te odredbe samo troškovi koji su izravno i usko povezani uz predmetni sudski postupak.
Ako, kao što je presuđeno u presudi od 28. srpnja 2016., United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
), uzimajući u obzir značajke predmeta u kojem je ona donesena, „ostali troškovi” u smislu članka 14. Direktive 2004/48 moraju ispuniti te kriterije kako bi se mogli nadoknaditi, to tim više vrijedi za „sudske troškove” iz te odredbe.
U pogledu pitanja čine li troškovi u vezi s opomenom „sudske troškove” ili „ostale troškove” u smislu članka 14. Direktive 2000/48, valja utvrditi da, iako je točno da se troškovi u vezi s opomenom ne mogu kvalificirati „sudskim troškovima” u smislu te odredbe jer se u tom stadiju još ne vodi nikakav spor pred sudom, ništa u Direktivi 2004/48 ne protivi se tomu da se ti troškovi kvalificiraju „ostalim troškovima”, neovisno o tome da u tom predsudskom stadiju još nije izvjesno hoće li nositelj prava industrijskog vlasništva kasnije pokrenuti sudski postupak ili hoće li navodni počinitelj povrede prihvatiti njegov prijedlog za mirno rješenje spora.
Time što je postupak opomene postupak koji je nužan za osiguranje provedbe prava intelektualnog vlasništva kojim se nastoji izbjeći ili čak zamijeniti kasniji sudski postupak, valja smatrati da, zbog istih razloga poput onih navedenih u točkama 32. do 35. ove presude, troškovi u vezi s pomaganjem i zastupanjem u tom postupku čine dio pojma „ostali troškovi” u smislu članka 14. Direktive 2004/48.
S obzirom na prethodna razmatranja, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da članak 14. Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da troškovi koje ima nositelj prava intelektualnog vlasništva na ime svojega zastupanja po odvjetniku radi osiguranja provedbe svojih prava izvansudskim putem, poput troškova u vezi s opomenom, ulaze u pojam „ostali troškovi” u smislu te odredbe.
Drugo pitanje
Uvodno valja podsjetiti na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, u okviru postupka suradnje između nacionalnih sudova i Suda, uspostavljene u članku 267. UFEU‑a, na potonjem da nacionalnom sudu pruži koristan odgovor koji će mu omogućiti da riješi spor koji se pred njim vodi. U tom smislu Sud će, prema potrebi, preoblikovati pitanja koja su mu postavljena (presuda od 21. prosinca 2021., Randstad Italia,
C‑497/20
,
EU:C:2021:1037
, t.
42.
i navedena sudska praksa).
S obzirom na to valja smatrati da svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 14. Direktive 2004/48 tumačiti na način da mu se protivi nacionalni propis kojim se propisuje da se u situaciji u kojoj je povredu prava intelektualnog vlasništva počinila fizička osoba izvan svoje profesionalne ili komercijalne djelatnosti, naknada „ostalih troškova” iz te odredbe, na koje je nositelj tog prava ovlašten, izračunava paušalno na osnovi vrijednosti predmeta spora ograničenog tim propisom, osim ako nacionalni sud smatra da, vodeći računa o posebnim značajkama konkretnog slučaja koji se pred njim vodi, primjena takvog ograničenja nije pravična. U slučaju potvrdnog odgovora, sud koji je uputio zahtjev također želi saznati koji su to čimbenici koje po potrebi treba uzeti u obzir kako bi odredio jesu li ti troškovi opravdani i proporcionalni, u smislu tog članka 14.
Kao prvo, člankom 14. Direktive 2004/48 zahtijeva se da opravdane i razmjerne sudske i ostale troškove koje je imala uspješna stranka u sporu, kao opće pravilo, snosi neuspješna stranka.
S jedne strane, članak 14. te direktive državama članicama nalaže da osiguraju jedino naknadu „opravdanih” sudskih troškova. Taj zahtjev koji se primjenjuje na „sudske troškove” i na „druge troškove” u smislu te odredbe odražava opću obvezu propisanu u članku 3. stavku 1. Direktive 2004/48, prema kojem države članice moraju osigurati, među ostalim, da mjere, postupci i pravna sredstva potrebni za osiguranje provedbe prava intelektualnog vlasništva ne budu nepotrebno skupi (vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2016., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, t.
24.
).
Tako je Sud presudio da nisu opravdani prekomjerni troškovi zbog neuobičajeno visokih nagrada za rad koje su dogovorili stranka koja je uspjela u postupku i njezin odvjetnik ili zbog toga što je odvjetnik pružao usluge koje se ne smatraju nužnima za osiguranje poštovanja predmetnog prava intelektualnog vlasništva (vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2016., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, t.
25.
).
S druge strane, člankom 14. Direktive 2004/48 predviđa se da sudski troškovi koje snosi neuspješna stranka moraju biti „razmjerni”.
U tom pogledu Sud je presudio da se pitanje jesu li ti troškovi razmjerni ne može ocjenjivati neovisno o troškovima koje je stranka koja je uspjela u postupku zaista imala zbog pomoći odvjetnika, ako su oni „opravdani” u smislu točke 49. ove presude. Naime, iako zahtjev razmjernosti ne podrazumijeva da stranka koja nije uspjela u postupku mora nužno naknaditi sve troškove koje je imala druga stranka, on ipak nameće da potonja stranka ima pravo na naknadu barem značajnog i primjerenog dijela opravdanih troškova koje je stvarno imala (vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2016., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, t.
29.
).
Osim toga, u dijelu koji se osobito odnosi na položaj fizičke osobe koja je povrijedila pravo intelektualnog vlasništva izvan svoje profesionalne ili komercijalne djelatnosti, valja istaknuti da se, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 14. Direktive 2004/48, uvjet prema kojem, kako bi ulazile u područje primjene te direktive, povrede moraju biti počinjene na komercijalnoj razini primjenjuje samo na mjere koje se odnose na dokaze, na mjere koje se odnose na pravo na informaciju te na privremene mjere i mjere predostrožnosti previđene u njezinu poglavlju II., ne dovodeći u pitanje mogućnost država članica da te mjere primjenjuju i na radnje koje nisu počinjene na komercijalnoj razini (vidjeti u tom smislu presudu od 17. lipnja 2021., M. I. C. M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, t.
88.
).
Taj se uvjet ne primjenjuje na „sudske troškove” i na „ostale troškove” iz članka 14. Direktive 2004/48. Stoga se na temelju te odredbe pojedinačnim počiniteljima povrede u načelu može naložiti da nositelju prava intelektualnog vlasništva isplate sve te troškove, pod uvjetom da su oni opravdani i razmjerni (vidjeti po analogiji presudu od 17. lipnja 2021., M. I. C. M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, t.
89.
).
Ipak, Sud je priznao da države članice, kada u svoj unutarnji pravni poredak prenose opće pravilo predviđeno u članku 14. Direktive 2004/48, mogu predvidjeti paušalne tarife. Međutim, pojasnio je da se tim tarifama mora osigurati da troškovi čije se snošenje na temelju nacionalnog propisa za prenošenje može naložiti neuspješnoj stranci budu opravdani i da ni najviši iznosi koji se mogu zahtijevati na ime tih troškova ne budu preniski u odnosu na tarife koje odvjetnik u području intelektualnog vlasništva uobičajeno zaračunava (vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2016., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, t.
25.
,
26.
,
30.
i
32.
).
Naime, kad bi počinitelju moglo biti naloženo da naknadi tek mali dio opravdanih troškova za rad odvjetnika koje je imao oštećeni nositelj prava intelektualnog vlasništva, odvraćajući učinak tužbe zbog povrede bio bi znatno oslabljen, protivno općoj obvezi iz članka 3. stavka 2. Direktive 2004/48 te glavnom cilju Direktive 2004/48, a to je osiguravanje visoke razine zaštite intelektualnog vlasništva na unutarnjem tržištu, pri čemu je taj cilj izričito naveden u uvodnoj izjavi 10. te direktive, u skladu s člankom 17. stavkom 2. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2016., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, t.
27.
).
Usto je na nacionalnom sudu da osigura da predvidljivi iznos troškova postupka koji se mogu dosuditi nositelju prava intelektualnog vlasništva ne bude takav da ga odvrati od toga da svoja prava ostvaruje u sudskom postupku, s obzirom na iznose koji ostaju na njegov teret na temelju nastalih izvansudskih troškova i njihovu korisnost za glavnu tužbu za naknadu štete (vidjeti u tom smislu presudu od 9. lipnja 2016., Hansson,
C‑481/14
,
EU:C:2016:419
, t.
63.
).
Kao drugo, pored provjere opravdanosti i razmjernosti nadoknadivih troškova, člankom 14. Direktive 2004/48 propisuje se da se opće pravilo podjele tih troškova ne primjenjuje ako pravičnost zabranjuje da neuspješnoj stranci naloži snošenje troškova koji su nastali uspješnoj stranci u sporu čak i ako su opravdani i razmjerni.
Sud je presudio da se ta odredba odnosi na nacionalna pravila koja sudu dopuštaju da u posebnom slučaju u kojem bi primjena općeg uređenja u području sudskih troškova dovela do rezultata koji bi se smatrao nepravednim, iznimno odstupi od općeg pravila. Međutim, pojasnio je da pravičnost po samoj svojoj prirodi ne može opravdati opće i bezuvjetno isključenje naknade troškova koji prelaze određen najviši iznos (vidjeti u tom smislu presudu od 28. srpnja 2016., United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, t.
31.
).
Kao treće, u skladu s člankom 14. Direktive 2004/48 u vezi s njezinom uvodnom izjavom 17., nacionalni propis kojim se prenosi taj članak 14. mora u svakom slučaju omogućiti sudu koji je dužan naložiti snošenje troškova da u svakom slučaju vodi računa o njegovim posebnim značajkama.
Tako bi na temelju tih posebnih značajki nacionalni sud mogao osobito uzeti u obzir aktualnost djela, trajanje objave, činjenicu da je povredu prava počinila fizička osoba izvan svoje profesionalne ili komercijalne djelatnosti kao i, kao što to proizlazi iz uvodne izjave 17. Direktive 2004/48, posebna obilježja dotičnog prava intelektualnog vlasništva i, eventualno, namjernu ili nenamjernu prirodu povrede.
Osim toga, u okviru tog uzimanja u obzir posebnih kara svakog slučaja, potrebno je i da sud koji je uputio zahtjev može ispitati, u skladu s općom obvezom predviđenom u članku 3. Direktive 2004/48, među ostalim, je li zahtjev za snošenje troškova u vezi s troškovima zastupnika za dopis opomene pošten, pravičan i ne predstavlja li zlouporabu (vidjeti u tom smislu presudu od 17. lipnja 2021., M. I. C. M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, t.
93.
i
94.
).
Što se tiče nacionalnog propisa o kojem je riječ u glavnom postupku, odnosno članka 97.a UrhG‑a, njime se predviđa da se troškovi koji se mogu naknaditi umanjuju primjenom na njih maksimalne vrijednosti predmeta spora od 1000 eura u slučajevima kada je osoba koju se opominje fizička osoba koja ne koristi zaštićena djela ili druge zaštićene predmete za svoju komercijalnu djelatnost ili svoju samostalnu profesionalnu djelatnost. Međutim, tim člankom 97.a u stavku 3. četvrtoj rečenici predviđa se iznimka u slučaju kada je ta vrijednost nepravična u posebnim okolnostima konkretnog slučaja.
Članku 14. Direktive 2004/48 ne protivi se takav propis jer se njime nastoji osigurati da troškovi koje treba snositi neuspješna stranka budu opravdani i razmjerni, pod uvjetom da nudi sudu koji je dužan naložiti snošenje troškova mogućnost da u svakom slučaju vodi računa o njegovim posebnim značajkama.
U tim okolnostima na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 14. Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se predviđa da se u situaciji u kojoj je povredu prava intelektualnog vlasništva počinila fizička osoba izvan okvira svoje profesionalne ili komercijalne djelatnosti, naknada „ostalih troškova” iz te odredbe, na koje je nositelj tog prava ovlašten, izračunava paušalno na osnovi vrijednosti predmeta spora ograničenog tim propisom, osim ako nacionalni sud smatra da, vodeći računa o posebnim značajkama konkretnog slučaja koji se pred njim vodi, primjena takvog ograničenja nije pravična.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 14. Direktive 2004/48/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 29. travnja 2004. o provedbi prava intelektualnog vlasništva treba tumačiti na način da troškovi koje ima nositelj prava intelektualnog vlasništva na ime svojega zastupanja po odvjetniku radi osiguranja provedbe svojih prava izvansudskim putem, poput troškova u vezi s opomenom, ulaze u pojam „ostali troškovi” u smislu te odredbe.

2.
Članak 14. Direktive 2004/48 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalni propis kojim se predviđa da se u situaciji u kojoj je povredu prava intelektualnog vlasništva počinila fizička osoba izvan okvira svoje profesionalne ili komercijalne djelatnosti, naknada „ostalih troškova” iz te odredbe, na koje je nositelj tog prava ovlašten, izračunava paušalno na osnovi vrijednosti predmeta spora ograničenog tim propisom, osim ako nacionalni sud smatra da, vodeći računa o posebnim značajkama konkretnog slučaja koji se pred njim vodi, primjena takvog ograničenja nije pravična.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: njemački