CELEX: 62016CJ0594
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Tiesību aktu tuvināšana
Direktīva 2013/36/ES
53. panta 1. punkts
Par kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību atbildīgo valsts iestāžu pienākums glabāt dienesta noslēpumu
Kredītiestāde, attiecībā uz kuru ir pieņemts lēmums par piespiedu likvidāciju
Konfidenciālas informācijas izpaušana civillietu vai komerclietu tiesvedībās

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/36/ES (2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK (
OV 2013, L 176, 338. lpp.
), 53. panta 1. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā, kurā
Enzo Buccioni
vēršas pret
Banca d’Italia
(turpmāk tekstā – “
BdI
”) par pēdējās minētās lēmumu atteikt viņam piekļuvi noteiktiem dokumentiem attiecībā uz
Banca Network Investimenti SpA
(turpmāk tekstā – “
BNI
”).
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Direktīvas 2013/36 2., 5., 6. un 15. apsvērumā ir noteikts:
“(2)
[..] Šīs direktīvas galvenais mērķis un priekšmets ir tādu valsts noteikumu koordinēšana, kuri attiecas uz piekļuvi kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību darbībai, kā arī uz to pārvaldības modalitātēm un to uzraudzības sistēmu. [..]
[..]
(5)
Šai direktīvai vajadzētu būt iekšējā tirgus izveides būtiskam instrumentam gan attiecībā uz tiesībām veikt uzņēmējdarbību, gan attiecībā uz finanšu pakalpojumu sniegšanas brīvību kredītiestāžu darbības jomā.
(6)
Lai iekšējais tirgus darbotos vienmērīgi, ir vajadzīgas ne vien tiesību normas, bet arī dalībvalstu kompetento iestāžu cieša un regulāra sadarbība, kā arī to piemērotās regulēšanas un uzraudzības prakses konverģences būtiska uzlabošana.
[..]
(15)
Ir lietderīgi īstenot saskaņošanu, kas ir nepieciešama un pietiekama, lai nodrošinātu atļauju piešķiršanas un prudenciālās uzraudzības sistēmu savstarpēju atzīšanu, padarot iespējamu vienotas visā Savienībā atzītas atļaujas piešķiršanu un piederības dalībvalsts prudenciālās uzraudzības principa piemērošanu.”
Atbilstoši šīs direktīvas 4. pantam “Kompetento iestāžu norīkošana un pilnvaras”:
“[..]
2.   Dalībvalstis nodrošina, ka kompetentās iestādes uzrauga iestāžu [..] darbības, lai izvērtētu to atbilstību šīs direktīvas un [Eiropas Parlamenta un Padomes] Regulas (ES) [Nr. 575/2013 (2013. gada 26. jūnijs) par prudenciālajām prasībām attiecībā uz kredītiestādēm un ieguldījumu brokeru sabiedrībām, un ar ko groza Regulu (ES) Nr. 648/2012 (
OV 2013, L 176, 1. lpp.
)] prasībām.
3.   Dalībvalstis nodrošina, ka ir noteikti attiecīgi pasākumi, lai ļautu kompetentajām iestādēm iegūt informāciju, kas vajadzīga, lai izvērtētu iestāžu [..] atbilstību 2. punktā minētajām prasībām, un izmeklētu iespējamus minēto prasību pārkāpumus.
[..]
5.   Dalībvalstis pieprasa, lai iestādes savas piederības dalībvalsts kompetentajām iestādēm sniegtu visu informāciju, kas nepieciešama, lai izvērtētu to atbilstību noteikumiem, kuri pieņemti saskaņā ar šo direktīvu un Regulu (ES) Nr. 575/2013. Dalībvalstis arī nodrošina, ka iestāžu iekšējās kontroles mehānismi, kā arī administratīvās un grāmatvedības procedūras ļauj jebkurā laikā pārbaudīt to atbilstību šādiem noteikumiem.
[..]”
Minētās direktīvas 6. pantā “Sadarbība Eiropas finanšu uzraudzības sistēmā” ir noteikts:
“Veicot savus pienākumus, kompetentās iestādes, piemērojot normatīvos un administratīvos aktus, kas pieņemti, ievērojot šo direktīvu un Regulu [Nr. 575/2013], ņem vērā uzraudzības instrumentu un uzraudzības prakses konverģenci. Šim nolūkam dalībvalstis nodrošina, ka:
a)
saskaņā ar Līguma par Eiropas Savienību 4. panta 3. punktā noteikto lojālas sadarbības principu kompetentās iestādes kā Eiropas finanšu uzraudzības sistēmas (EFUS) puses sadarbojas ar patiesu savstarpēju cieņu un uzticību, jo īpaši, nodrošinot atbilstīgas un ticamas informācijas plūsmu starp tām un pārējām EFUS pusēm;
[..].”
Šīs direktīvas 50. panta “Sadarbība attiecībā uz uzraudzību” 1. punktā ir paredzēts:
“Attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes cieši sadarbojas, lai uzraudzītu tādu iestāžu darbību, kuras, it sevišķi ar filiāļu starpniecību, darbojas vienā vai vairākās dalībvalstīs, kas nav dalībvalstis, kurās ir to galvenais birojs. Tās cita citai sniedz visu informāciju par šādu iestāžu vadību un īpašumtiesībām, kas, kā paredzams, varētu sekmēt to uzraudzību un izvērtējumu par to atļaujas piešķiršanas nosacījumiem, un visu informāciju, kas, kā paredzams, varētu sekmēt iestāžu uzraudzību, jo īpaši attiecībā uz likviditāti, maksātspēju, noguldījumu garantijām, lielu riska darījumu ierobežošanu, citiem faktoriem, kas var ietekmēt attiecīgās iestādes radīto sistēmisko risku, administratīvajām un grāmatvedības procedūrām un iekšējās kontroles mehānismiem.”
Direktīvas 2013/36 53. panta “Dienesta slepenība” 1. punktā ir noteikts:
“Dalībvalstis nosaka, ka visām personām, kas strādā vai ir strādājušas kompetentajās iestādēs, kā arī revidentiem un ekspertiem, kas darbojas kompetento iestāžu uzdevumā, ir saistošs dienesta slepenības pienākums.
Konfidenciālu informāciju, ko šādas personas, revidenti vai eksperti saņem, pildot savus pienākumus, var izpaust tikai pārskata vai apkopojuma formā, tā, ka nevar noteikt atsevišķas kredītiestādes, neskarot gadījumus, uz kuriem attiecas krimināltiesību akti.
Tomēr, ja kredītiestādi atzīst par bankrotējušu vai ja to likvidē piespiedu kārtā, konfidenciālu informāciju, kas neattiecas uz trešām personām, kuras iesaistītas mēģinājumos kredītiestādi glābt, var izpaust civillietu vai komerclietu tiesvedībā.”
Šīs direktīvas 54. pants attiecas uz “Konfidenciālas informācijas izmantošanu”.
Padomes Regulas (ES) Nr. 1024/2013 (2013. gada 15. oktobris), ar ko Eiropas Centrālajai bankai uztic īpašus uzdevumus saistībā ar politikas nostādnēm, kas attiecas uz kredītiestāžu prudenciālo uzraudzību (
OV 2013, L 287, 63. lpp.
), 22. pants attiecas uz pienācīgu procesu Eiropas Centrālās bankas (turpmāk tekstā – “ECB”) uzraudzības lēmumu pieņemšanai, savukārt šīs regulas 27. pants attiecas uz dienesta noslēpumu, kas ir jāievēro uzraudzības valdes locekļiem, ECB personālam, kā arī personālam, ko norīkojušas iesaistītās dalībvalstis un kas veic uzraudzības pienākumus, un informācijas apmaiņu starp ECB un valsts vai Savienības iestādēm un struktūrām.
Itālijas tiesības
1990. gada 7. augusta
Legge n. 241 – recante nuove norme in materia di procedimento amministrativo e di diritto di accesso ai documenti amministrativi
(Likums Nr. 241 par jauniem administratīvā procesa noteikumiem un tiesībām piekļūt administratīvajiem dokumentiem), ar grozījumiem, 22. panta “Definīcijas un principi piekļuves jomā” 2. un 3. punktā ir noteikts:
“2.   Ņemot vērā svarīgos sabiedrības interešu mērķus, tiesības piekļūt administratīvajiem dokumentiem ir vispārējs princips, kas ir administratīvo iestāžu darbības pamatā un ar ko veicina līdzdalību un nodrošina, ka šādas darbības ir objektīvas un pārredzamas.
3.   Piekļuvi piešķir visiem administratīvajiem dokumentiem, izņemot tos, kas ir minēti 24. panta 1., 2., 3., 5. un 6. punktā.”
Šī likuma, ar grozījumiem, 24. pantā “Izņēmumi no piekļuves tiesībām” ir paredzēts:
“1.   Piekļuves tiesības nepiešķir:
a)
attiecībā uz dokumentiem, uz kuriem attiecas valsts noslēpums 1977. gada 24. oktobra Likuma Nr. 801, ar vēlākiem grozījumiem, izpratnē un attiecībā uz noslēpumiem vai izpaušanas aizliegumiem, kas tieši paredzēti likumā, valdības noteikumos, kas minēti šā panta 6. punktā, un valsts iestāžu tiesību aktos, kā paredzēts šā panta 2. punktā.
[..]
3.   Nav pieņemami piekļuves pieteikumi, kuru mērķis ir publiskās pārvaldes darbības vispārēja kontrole.
[..]
7.   Tomēr pieteicējam katrā ziņā ir jāpiešķir piekļuve administratīvajiem dokumentiem, ja šādu dokumentu apzināšana ir nepieciešama, lai aizsargātu vai aizstāvētu tā likumīgās intereses. [..]”
1993. gada 1. septembra
Decreto legislativo
n. 385, – recante il testo unico delle leggi in materia bancaria e creditizia
(Leģislatīvais dekrēts Nr. 385 par likumu banku un kredītu jomā vienoto tekstu), ar grozījumiem, 7. panta “Dienesta noslēpums un iestāžu sadarbība” 1. punktā ir noteikts:
“Uz visu informāciju un datiem, kas [
BdI
] rīcībā ir sakarā ar tās uzraudzības darbībām, attiecas dienesta noslēpums, arī attiecībā uz valsts iestādēm, izņemot ekonomikas un finanšu ministru, kurš ir
CICR
[
Comitato interministeriale per il credito e il risparmio
(Starpministriju komiteja kredītu un uzkrājumu jautājumos)] priekšsēdētājs. Dienesta noslēpums nav piemērojams tiesu iestādei, ja pieprasītā informācija ir nepieciešama pirmstiesas izmeklēšanai vai tiesvedībai saistībā ar pārkāpumiem, par kuriem var piemērot kriminālsodus.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Kā izriet no Tiesas rīcībā esošās informācijas, kopš 2004. gada
E
.
Buccioni
ir atvērts norēķinu konts kredītiestādē
BNI
. 2012. gada 5. augustā šī norēķinu konta atlikums bija 181325,31 EUR. Iesniedzējtiesa norāda, ka, tā kā šai iestādei tika piemērots piespiedu administratīvās likvidācijas process,
Fondo interbancario di tutela dei depositi
(Starpbanku depozītu drošības fonds) viņam atmaksāja tikai 100000 EUR.
E
.
Buccioni
uzskata, ka pastāvot fakti, kas var izraisīt gan
BdI
, gan arī
BNI
atbildību par radītajiem finansiālajiem zaudējumiem. Ar mērķi iegūt papildu informāciju, lai novērtētu iespēju celt prasību tiesā,
E
.
Buccioni
2015. gada 3. aprīlī lūdza
BdI
izsniegt vairākus dokumentus, kas attiecas uz
BNI
uzraudzību.
Ar 2015. gada 20. maija lēmumu
BdI
šo lūgumu daļēji noraidīja, pamatojoties tostarp uz to, ka dažos dokumentos, kuru izsniegšana ir tikusi pieprasīta, esot ietverta konfidenciāla informācija, uz kuru attiecas tai uzliktais dienesta noslēpuma pienākums, ka minētais lūgums neesot pietiekami precīzs vai ka tas attiecoties uz dokumentiem, saistībā ar kuriem pieteicējam neesot intereses.
E
.
Buccioni
cēla prasību
Tribunale amministrativo regionale del Lazio
(Lacio Reģionālā administratīvā tiesa, Itālija), lūdzot atcelt šo lēmumu. Ar 2015. gada 2. decembra spriedumu šī tiesa prasību noraidīja.
E
.
Buccioni
par šo spriedumu iesniedza apelācijas sūdzību
Consiglio di Stato
(Valsts padome, Itālija). Šajā ziņā viņš it īpaši norādīja, ka pirmās instances tiesa esot pārkāpusi Direktīvas 2013/36 53. panta 1. punktu, jo, ciktāl
BNI
ir piespiedu likvidācijas procesā,
BdI
uzliktais dienesta noslēpuma pienākums neesot piemērojams. Savukārt
BdI
norādīja, ka saskaņā ar minēto tiesību normu konfidenciālas informācijas attiecībā uz kredītiestādi, kurai ir piemērots piespiedu likvidācijas process, izpaušanas nosacījums esot tas, ka pieteicējs vispirms ir uzsācis civillietu vai komerclietu tiesvedību.
Šādos apstākļos
Consiglio di Stato
(Valsts padome) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai LESD 15. pantā skaidri noteiktais pārskatāmības princips saistībā ar tā vispārējo obligāto mērķi – saprotot to tādējādi, ka minēto principu var regulēt ar tādiem reglamentējošiem vai tiem līdzvērtīgiem avotiem, kā paredzēts turpat 3. punktā, kuru saturs var paust pārmērīgi lielu rīcības brīvību, ko nepamato rangā augstāks Eiropas tiesību avots attiecībā uz to, ka ir jānosaka principu, no kuriem nedrīkst atkāpties, minimums, – nav pretrunā ierobežojošajam mērķim Eiropas tiesiskajā regulējumā par kredītiestāžu uzraudzības funkcijām tiktāl, ka pats pārskatāmības princips zaudē nozīmi arī tajā gadījumā, kad interese par piekļuvi ir piesaistīta prasītāja būtiskām interesēm, kas ir acīmredzami saderīgas ar interesēm, kuras labvēlīgā nozīmē paredz izņēmumus no nozares ierobežotajiem gadījumiem?
2)
Vai tāpēc Regulas Nr. 1024/2013 22. panta 2. punkts, kā arī 27. panta 1. punkts ir jāinterpretē nevis kā gadījums, kam nav izņēmuma rakstura, kurā atkāpes no aizlieguma piekļūt dokumentiem ir pieļaujamas, bet drīzāk kā normas ar plašākiem mērķiem, kas noteikti LESD 15. pantā, un kā tādas tās ir sasaistāmas ar Savienības tiesību vispārējo normatīvo principu, saskaņā ar kuru piekļuve nav ierobežojama, atbilstīgi saprātīgam un samērīgam kredītnozares vajadzību līdzsvarojumam ar
burden sharin
g gadījumā iesaistīta noguldītāja pamatinteresēm atkarībā no tādas uzraudzības iestādes noskaidrotajiem būtiskajiem apstākļiem, kurai ir organizatorisks raksturs un kompetence nozarēs, kas ir analogas pašas Eiropas Centrālās bankas nozarei?
3)
Vai tāpēc, ņemot vērā Direktīvas 2013/36 53. pantu un valsts tiesiskā regulējuma normas kā atbilstošas minētajai tiesību normai, tas nav saskaņojams ar pārējo pirmajā jautājumā izklāstīto Eiropas tiesību normu un principu regulējumu tādā ziņā, ka piekļuvi var atļaut, ja par to tiek iesniegts pieteikums pēc bankas iestādes pakļaušanas piespiedu administratīvās likvidācijas procesam, arī tad, ja pieteikumā piekļuve tiek prasīta nevis tikai civillietu vai komerclietu tiesvedības ietvaros, kas faktiski uzsākta, lai aizsargātu mantiskās intereses, kuras tikušas skartas tāpēc, ka bankas iestāde tika pakļauta piespiedu administratīvās likvidācijas procesam, bet gan arī tādā gadījumā, kad minētajā pieteikumā – tieši, lai pārbaudītu šādu civillietu vai komerclietu tiesvedību konkrētu ierosināmību, – tiek preventīvi attiecībā pret šādām tiesvedībām celta prasība tiesā, kas saskaņā ar valsts tiesībām var aizstāvēt piekļuves un pārskatāmības tiesības tieši aizsardzības un prasības celšanas tiesību pilnas aizstāvības dēļ, īpaši attiecībā uz tāda noguldītāja pieteikumu, kas jau ir cietis
burden sharing
sekas kredītiestādes, kurā viņš bija noguldījis savus ietaupījumus, bankrota procedūras gadījumā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ar saviem prejudiciālajiem jautājumiem, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā vēlas noskaidrot, vai Direktīvas 2013/36 53. panta 1. punkts, lasot to kopsakarā gan ar LESD 15. pantu, gan arī ar Regulas Nr. 1024/2013 22. panta 2. punktu un 27. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka dalībvalstu kompetentās iestādes izpauž konfidenciālu informāciju personai, kura šajā ziņā ir iesniegusi pieteikumu, lai varētu uzsākt civillietas vai komerclietas tiesvedību nolūkā aizsargāt savas mantiskās intereses, kurām esot nodarīts kaitējums kredītiestādes piespiedu likvidācijas rezultātā.
Ciktāl iesniedzējtiesa atsaucas arī gan uz LESD 15. pantu, gan arī uz Regulas Nr. 1024/2013 22. panta 2. punktu un 27. panta 1. punktu, ir jānorāda, ka šo tiesību normu, no kuru formulējuma skaidri izriet, ka tās nav vērstas uz dalībvalstu kompetentajām iestādēm (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 18. jūlijs, Komisija/Breyer,
C‑213/15 P
,
EU:C:2017:563
,
51.
un
52.
punkts), interpretācijai pamatlietā, kur runa ir par pieteikumu par piekļuvi dokumentiem, kas ir
BdI
rīcībā, nav nozīmes.
Lai atbildētu uz uzdotajiem jautājumiem, vispirms ir jānorāda, ka no Direktīvas 2013/36 2. apsvēruma izriet, ka tās galvenais mērķis ir tādu valsts tiesību normu koordinēšana, kuras attiecas uz piekļuvi kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību darbībai, kā arī uz to pārvaldības modalitātēm un to uzraudzības sistēmu.
Turklāt, kā izriet no tās 5. un 6. apsvēruma, Direktīvai 2013/36 vajadzētu būt iekšējā tirgus izveides būtiskam instrumentam kredītiestāžu darbības jomā, un, lai šis tirgus darbotos saskanīgi, ir vajadzīgas ne vien tiesību normas, bet arī dalībvalstu kompetento iestāžu cieša un regulāra sadarbība, kā arī to piemērotās regulēšanas un uzraudzības prakses konverģences būtiska uzlabošana.
No šīs direktīvas 15. apsvēruma arī izriet, ka tā ir vērsta uz to, lai īstenotu saskaņošanu, kas ir nepieciešama un pietiekama, lai nodrošinātu atļauju piešķiršanas un prudenciālās uzraudzības sistēmu savstarpēju atzīšanu, padarot iespējamu vienotas visā Savienībā atzītas atļaujas piešķiršanu un piederības dalībvalsts prudenciālās uzraudzības principa piemērošanu.
Šajā ziņā Direktīvas 2013/36 4. panta 2. un 3. punktā ir paredzēts, ka dalībvalstis nodrošina gan to, ka kompetentās iestādes uzrauga kredītiestāžu darbību, lai nodrošinātu, ka tās ievēro šīs direktīvas prasības, gan arī to, ka ir noteikti attiecīgi pasākumi, lai ļautu kompetentajām iestādēm iegūt informāciju, kas vajadzīga, lai izvērtētu, vai minētās iestādes ievēro šīs prasības. Saskaņā ar šī 4. panta 5. punktu dalībvalstis tostarp pieprasa, lai kredītiestādes savas piederības dalībvalsts kompetentajām iestādēm sniegtu visu informāciju, kas ir nepieciešama, lai izvērtētu to atbilstību noteikumiem, kuri pieņemti saskaņā ar Direktīvu 2013/36.
Vēl šīs direktīvas 6. panta a) punktā ir noteikts, ka dalībvalstis nodrošina, ka saskaņā ar LES 4. panta 3. punktā noteikto lojālas sadarbības principu kompetentās iestādes sadarbojas ar patiesu savstarpēju cieņu un uzticību, it īpaši, nodrošinot atbilstīgas un ticamas informācijas plūsmu starp tām un pārējām EFUS pusēm.
Turklāt minētās direktīvas 50. panta 1. punktā ir noteikts, ka attiecīgo dalībvalstu kompetentās iestādes cieši sadarbojas, lai uzraudzītu tādu kredītiestāžu darbību, kuras, jo sevišķi ar filiāļu starpniecību, darbojas vienā vai vairākās dalībvalstīs, kas nav dalībvalstis, kurās ir to galvenais birojs. Tās cita citai sniedz visu informāciju par šādu iestāžu vadību un īpašumtiesībām, kas, kā paredzams, varētu sekmēt to uzraudzību un izvērtējumu par to atļaujas piešķiršanas nosacījumiem, un visu informāciju, kas, kā paredzams, varētu sekmēt iestāžu uzraudzību, it īpaši attiecībā uz likviditāti, maksātspēju, noguldījumu garantijām, lielu riska darījumu ierobežošanu, citiem faktoriem, kas var ietekmēt attiecīgās iestādes radīto sistēmisko risku, administratīvajām un grāmatvedības procedūrām un iekšējās kontroles mehānismiem.
Kredītiestāžu prudenciālās uzraudzības sistēmas, kuru Savienības likumdevējs ir ieviesis, pieņemot Direktīvu 2013/36, un kura ir balstīta uz dalībvalsts ietvaros īstenotu uzraudzību un informācijas apmaiņu starp vairāku dalībvalstu kompetentajām iestādēm, kāda ir īsi aprakstīta iepriekšējos punktos, īstenošanai ir nepieciešams, lai gan uzraudzītās kredītiestādes, gan kompetentās iestādes varētu būt drošas, ka principā tiks saglabāts sniegtās konfidenciālās informācijas konfidenciālais raksturs (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 19. jūnijs, Baumeister,
C‑15/16
,
EU:C:2018:464
,
31.
punkts).
Šādas uzticēšanās neesamība varētu apdraudēt prudenciālās uzraudzības īstenošanai nepieciešamās konfidenciālās informācijas netraucētu nosūtīšanu (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 19. jūnijs, Baumeister,
C‑15/16
,
EU:C:2018:464
,
32.
punkts).
Tādējādi Direktīvas 2013/36 53. panta 1. punktā kā vispārējs noteikums paredzētais pienākums glabāt dienesta noslēpumu ir paredzēts, lai aizsargātu ne tikai tieši skarto kredītiestāžu īpašās intereses, bet arī vispārējās intereses, kas it īpaši ir saistītas ar Savienības finanšu sistēmas stabilitāti (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 19. jūnijs, Baumeister,
C‑15/16
,
EU:C:2018:464
,
33.
punkts).
Visbeidzot konkrētie gadījumi, kuros Direktīvas 2013/36 53. panta 1. punktā noteiktais vispārējais princips, ar ko ir aizliegts izpaust kompetentu iestāžu rīcībā esošu informāciju, izņēmuma kārtā nerada šķērsli tās nodošanai vai izmantošanai, ir izsmeļoši uzskaitīti šajā direktīvā (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2018. gada 19. jūnijs, Baumeister,
C‑15/16
,
EU:C:2018:464
,
38.
punkts).
Izskatāmajā gadījumā ir jānorāda, ka Direktīvas 2013/36 53. panta 1. punkta trešajā daļā ir paredzēts, ka, “ja kredītiestādi atzīst par bankrotējušu vai ja to likvidē piespiedu kārtā, konfidenciālu informāciju, kas neattiecas uz trešām personām, kuras iesaistītas mēģinājumos kredītiestādi glābt, var izpaust civillietu vai komerclietu tiesvedībā”.
Kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis savu secinājumu 79.–81. punktā, ar šo tiesību normu konfidenciālo informāciju, kas neattiecas uz trešām personām, kuras ir iesaistītas mēģinājumos šo kredītiestādi glābt, Savienības likumdevējs ir vēlējies ļaut kompetentajai iestādei izpaust tikai personām, kuras tieši skar kredītiestādes bankrots vai piespiedu likvidācija, lai šī informācija kompetento tiesu uzraudzībā tiktu izmantota civillietu vai komerclietu tiesvedībās.
Tomēr, ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, nedz no Direktīvas 2013/36 53. panta 1. punkta trešās daļas formulējuma, nedz no šīs tiesību normas konteksta, nedz arī no mērķiem, uz kuriem ir vērsti minētajā direktīvā paredzētie noteikumi attiecībā uz dienesta noslēpumu, nevar secināt, ka konfidenciāla informācija attiecībā uz kredītiestādi, kura ir atzīta par bankrotējušu vai kuru likvidē piespiedu kārtā, varētu tikt izpausta tikai sakarā ar tādām civillietu vai komerclietu tiesvedībām, kuras jau ir uzsāktas.
Tādā gadījumā kā tas, kas tiek izskatīts pamatlietā, šīs informācijas izpaušana procesā, kuram atbilstoši valsts tiesībām ir administratīvs raksturs, pat pirms civillietas vai komerclietas tiesvedības uzsākšanas nodrošinātu šī sprieduma 32. punktā minēto prasību izpildi un tātad – Direktīvas 2013/36 53. panta 1. punktā paredzētā dienesta noslēpuma pienākuma lietderīgo iedarbību.
Šajā kontekstā, ja pieteicējs, lai iegūtu piekļuvi kompetento iestāžu rīcībā esošai konfidenciālai informācijai, būtu spiests uzsākt civillietas vai komerclietas tiesvedību, ar to tiktu apdraudētas pareizas tiesvedības prasības.
Turklāt šo interpretāciju neatspēko 2014. gada 12. novembra sprieduma Altmann u.c. (
C‑140/13
,
EU:C:2014:2362
) 39. punktā minētie apsvērumi, saskaņā ar kuriem tiesību strīds, kas ir aplūkots lietā, saistībā ar kuru tika pasludināts šis spriedums, nav daļa no civillietu vai komerclietu tiesvedībām, kuras ierosinājušas personas, kas lūdza piekļuvi konfidenciālai informācijai, kura attiecās uz tiesas likvidācijas procesā esošu ieguldījumu sabiedrību. 2014. gada 12. novembra spriedumā Altmann u.c. (
C‑140/13
,
EU:C:2014:2362
) Tiesai netika lūgts atbildēt uz jautājumu, kas ir pašreizējās tiesvedības priekšmets, jo šis spriedums bija saistīts ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2004. gada 21. aprīļa Direktīvas 2004/39/EK, kas attiecas uz finanšu instrumentu tirgiem un ar ko groza Padomes Direktīvas 85/611/EEK un 93/6/EEK un Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2000/12/EK un atceļ Padomes Direktīvu 93/22/EEK (
OV 2004, L 145, 1. lpp.
), interpretāciju kontekstā, kuru raksturoja valsts līmenī pastāvošā faktiskā un procesuālā situācija, kas atšķiras no pamatlietas situācijas. Kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis savu secinājumu 50. un 52 punktā, šī iemesla dēļ Direktīvas 2013/36 53. panta 1. punkta interpretāciju nevar veikt, ņemot vērā minētā sprieduma 39. punktā minēto pamatojumu.
Tomēr saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Direktīvā 2013/36 paredzētie izņēmumi no vispārīgā aizlieguma izpaust konfidenciālu informāciju ir jāinterpretē šauri (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 22. aprīlis, Komisija/Apvienotā Karaliste,
C‑346/08
,
EU:C:2010:213
,
39.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to ir jākonstatē, ka iespējai atkāpties no pienākuma ievērot dienesta noslēpumu, piemērojot minētās direktīvas 53. panta 1. punkta trešo daļu, ir nepieciešams, lai pieteikums izpaust informāciju attiektos uz tādu informāciju, attiecībā uz kuru pieteicējs izvirza precīzas un saskaņotas norādes, kuras ļauj loģiski pieņemt, ka tā ir nozīmīga notiekošas vai ierosināmas civillietas vai komerclietas tiesvedības vajadzībām, kuras priekšmets pieteicējam ir konkrēti jāidentificē un ārpus kuras attiecīgā informācija nedrīkst tikt izmantota.
Katrā ziņā iestādēm un kompetentajām tiesām pirms katras pieprasītās konfidenciālās informācijas izpaušanas ir savstarpēji jāizsver pieteicēja interese iegūt savā rīcībā attiecīgo informāciju un interese, kas ir saistīta ar šīs informācijas, uz kuru attiecas dienesta noslēpuma pienākums, konfidencialitātes saglabāšanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 14. februāris, Varec,
C‑450/06
,
EU:C:2008:91
,
51.
un
52.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Ņemot vērā iepriekš minēto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka Direktīvas 2013/36. 53. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts, ka dalībvalstu kompetentās iestādes izpauž konfidenciālu informāciju personai, kura šajā ziņā ir iesniegusi pieteikumu, lai varētu uzsākt civillietas vai komerclietas tiesvedību nolūkā aizsargāt savas mantiskās intereses, kurām esot nodarīts kaitējums kredītiestādes piespiedu likvidācijas rezultātā. Tomēr pieteikumam izpaust informāciju ir jāattiecas uz tādu informāciju, attiecībā uz kuru pieteicējs izvirza precīzas un saskaņotas norādes, kuras ļauj loģiski pieņemt, ka tā ir nozīmīga civillietas vai komerclietas tiesvedības vajadzībām, kuras priekšmets pieteicējam ir konkrēti jāidentificē un ārpus kuras attiecīgā informācija nedrīkst tikt izmantota. Iestādēm un kompetentajām tiesām pirms katras pieprasītās konfidenciālās informācijas izpaušanas ir savstarpēji jāizsver pieteicēja interese iegūt savā rīcībā attiecīgo informāciju un interese, kas ir saistīta ar šīs informācijas, uz kuru attiecas dienesta noslēpuma pienākums, konfidencialitātes saglabāšanu.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2013/36/ES (2013. gada 26. jūnijs) par piekļuvi kredītiestāžu darbībai un kredītiestāžu un ieguldījumu brokeru sabiedrību prudenciālo uzraudzību, ar ko groza Direktīvu 2002/87/EK un atceļ Direktīvas 2006/48/EK un 2006/49/EK, 53. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to tiek pieļauts, ka dalībvalstu kompetentās iestādes izpauž konfidenciālu informāciju personai, kura šajā ziņā ir iesniegusi pieteikumu, lai varētu uzsākt civillietas vai komerclietas tiesvedību nolūkā aizsargāt savas mantiskās intereses, kurām esot nodarīts kaitējums kredītiestādes piespiedu likvidācijas rezultātā. Tomēr pieteikumam izpaust informāciju ir jāattiecas uz tādu informāciju, attiecībā uz kuru pieteicējs izvirza precīzas un saskaņotas norādes, kuras ļauj loģiski pieņemt, ka tā ir nozīmīga civillietas vai komerclietas tiesvedības vajadzībām, kuras priekšmets pieteicējam ir konkrēti jāidentificē un ārpus kuras attiecīgā informācija nedrīkst tikt izmantota. Iestādēm un kompetentajām tiesām pirms katras pieprasītās konfidenciālās informācijas izpaušanas ir savstarpēji jāizsver pieteicēja interese iegūt savā rīcībā attiecīgo informāciju un interese, kas ir saistīta ar šīs informācijas, uz kuru attiecas dienesta noslēpuma pienākums, konfidencialitātes saglabāšanu.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – itāļu.