CELEX: 62021CJ0472
Eelotsusetaotlus
Intellektuaalomand
Disainilahendus
Direktiiv 98/71/EÜ
Artikli 3 lõiked 3 ja 4
Mitmeosalise toote koostisosale kaitse saamise tingimused
Mõisted „nähtavus“ ja „tavakasutus“
Mitmeosalise toote koostisosa nähtavus selle toote tavakasutusel lõppkasutaja poolt

Eelotsusetaotlus puudutab Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 1998. aasta direktiivi 98/71/EÜ disainilahenduste õiguskaitse kohta (
EÜT 1998, L 289, lk 28
; ELT eriväljaanne 13/21, lk 120) artikli 3 lõigete 3 ja 4 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud menetluses Monz Handelsgesellschaft International mbH & Co. KG (edaspidi „Monz“) ja Büchel GmbH & Co. Fahrzeugtechnik KG (edaspidi „Büchel“) vahel, mis käsitleb viimati nimetatud äriühingu esitatud riigisisese disainilahenduse kehtetuks tunnistamise taotlust.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 98/71
Direktiivi 98/71 põhjenduses 12 on märgitud:
„kaitset ei tohiks laiendada nendele koostisosadele, mis ei ole toote tavapärase kasutamise ajal nähtavad, ega osa sellistele tunnustele, mis ei ole pärast osa paigaldamist nähtavad või mis eraldivõetuna ei vastaks uudsuse või eristatavuse nõuetele; disainilahenduse tunnused, millele kaitse kõnealustel põhjustel ei laiene, tuleks jätta disainilahenduse teiste tunnuste kaitsekõlblikkuse hindamisel arvesse võtmata“.
Direktiivi artiklis 1 „Mõisted“ on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
disainilahendus – toote või selle osa välimus, mis tuleneb eelkõige toote enese ja/või selle kaunistuste joonte, piirjoonte, värvide, kuju, faktuuri ja/või materjali omadustest;
b)
toode – mis tahes tööstuslikult või käsitsi loodud objekt, kaasa arvatud osad, mis on ette nähtud mitmeosalisse tootesse paigutamiseks, pakend, kujundus, graafilised sümbolid ja tüpograafilised kirjatüübid, kuid välja arvatud arvutiprogrammid;
c)
mitmeosaline toode – mitmest osast koosnev toode, mida on võimalik osade asendamiseks lahti võtta ja uuesti kokku panna.“
Direktiivi artiklis 3 „Kaitsekõlblikkus“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid kaitsevad disainilahendusi registreerimise teel ja annavad nende omanikele vastavalt käesoleva direktiivi sätetele ainuõiguse.
2.   Disainilahendust kaitstakse disainilahenduse õigusega juhul, kui see on uudne ja eristatav.
3.   Disainilahendus, mida kasutatakse või mis sisaldub mitmeosalise toote koostisosaks olevas tootes, loetakse uudseks ja eristatavaks:
a)
kui koostisosa on pärast mitmeosalisse tootesse paigutamist selle tavakasutuse ajal nähtav ning
b)
selles ulatuses, mil koostisosa kõnealused nähtavad tunnused vastavad eraldivõetuna uudsuse ja eristatavuse nõuetele.
4.   Lõike 3 punkti a kohane „tavakasutus“ tähistab kasutamist lõppkasutaja poolt ning ei hõlma hooldust, teenindust ega remonti.“
Sama direktiivi artikli 5 „Eristatavus“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Disainilahendus loetakse eristatavaks, kui asjatundja üldmulje sellest erineb kõikide nende disainilahenduste üldmuljest, mis on avalikkusele kättesaadavaks tehtud enne disainilahenduse registreerimistaotluse esitamise kuupäeva või prioriteedinõude puhul enne prioriteedikuupäeva.“
Määrus (EÜ) nr 6/2002
Nõukogu 12. detsembri 2001. aasta määruse (EÜ) nr 6/2002 ühenduse disainilahenduse kohta (
EÜT 2002, L 3, lk 1
; ELT eriväljaanne 13/27, lk 142) põhjendused 9 ja 12 on sõnastatud järgmiselt:
„(9)
Käesoleva määruse sisulised disainilahenduse õiguse sätted tuleks viia kooskõlla direktiivi [98/71] vastavate sätetega.
[…]
(12)
Kaitset ei tohiks laiendada neile koostisosadele, mis ei ole toote tavapärase kasutuse käigus nähtavad, ega selliste osade omadustele, mis ei ole pärast osa monteerimist nähtavad või mis eraldiseisvana ei vastaks uuenduslikkuse ega eripärasuse nõuetele. Sellest tulenevalt tuleb disainilahenduse need omadused, mis eespool nimetatud põhjustel kaitsmisele ei kuulu, jätta disainilahenduse teiste omaduste kaitsekõlblikkusse hindamisel arvesse võtmata.“
Määruse artiklis 4 „Kaitsekõlblikkus“ on sätestatud:
„1.   Disainilahendust kaitstakse ühenduse disainilahendusena juhul, kui see on uudne ja eristatav.
2.   Disainilahendus, mida on kasutatud või mis sisaldub mitmeosalise toote koostisosaks olevas tootes, loetakse uudseks ja eristatavaks:
a)
kui koostisosa on pärast mitmeosalisse tootesse paigutamist selle tavakasutuse ajal nähtav ja
b)
sel määral, kui need koostisosa nähtavad omadused vastavad uudsuse ja eristatavuse tunnustamise tingimustele.
3.   Lõike 2 punkti a kohane „tavakasutus“ on kasutamine lõppkasutaja poolt ning see ei hõlma hooldust, teenindust ega remonti.“
Saksa õigus
24. veebruari 2014. aasta disainilahenduste õiguskaitse seaduse (Gesetz über den rechtlichen Schutz von Design) (
BGBl
. 2014 I, lk 122) põhikohtuasjale kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „DesignG“) § 1 punktiga 4 ja §-ga 4 on võetud üle direktiivi 98/71 artikli 3 lõiked 3 ja 4.
DesignG § 1 „Mõisted“ punktis 3 on sätestatud, et mitmeosaline toode on mitmest osast koosnev toode, mida on võimalik osade asendamiseks lahti võtta ja uuesti kokku panna. DesignG § 1 punktis 4 on „tavakasutus“ määratletud kui kasutamine lõppkasutaja poolt, mis ei hõlma hooldust, teenindust või remonti.
DesignG § 4 „Mitmeosalise toote koostisosad“ kohaselt loetakse disainilahendust, mida kasutatakse või mis sisaldub mitmeosalise toote koostisosaks olevas tootes, uudseks ja eristatavaks vaid sel määral, kui koostisosa on pärast mitmeosalisse tootesse paigutamist selle tavakasutuse ajal nähtav ja kui koostisosa nähtavad tunnused vastavad uudsuse ja eristatavuse tunnustamise tingimustele.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Saksa õiguse alusel asutatud äriühingule Monz kuulub disainilahendus, mis on alates 3. novembrist 2011 registreeritud Deutsches Patent- und Markenamtis (Saksa patendi- ja kaubamärgiamet, Saksamaa) (edaspidi „DPMA“) toodete „jalg- ja mootorratta sadulad“ jaoks. Disainilahendus on registreeritud koos üheainsa kujutisega, millel on esitatud sadula alumine osa alljärgnevalt:
Saksa õiguse alusel asutatud äriühing Büchel taotles 27. juulil 2016 DPMA-lt põhikohtuasjas kõne all oleva disainilahenduse kehtetuks tunnistamist, väites, et see disainilahendus ei vasta DesignG § 4 alusel disainilahenduste õiguskaitse saamiseks nõutavatele tingimustele. Ta väitis eelkõige, et sellise mitmeosalise toote nagu jalgratas või mootorratas sadulas kasutatav disainilahendus ei ole selle toote tavakasutuse ajal nähtav.
DPMA jättis 10. augusti 2018. aasta otsusega kehtetuks tunnistamise taotluse rahuldamata, leides, et pole ühtegi põhjust põhikohtuasjas käsitletavale disainilahendusele DesignG § 4 alusel õiguskaitse andmisest keelduda. Ta asus seisukohale, et kuigi jalgratta sadul, milles seda disainilahendust kasutatakse, on tõepoolest „mitmeosalise toote koostisosa“, jääb see koostisosa mitmeosalise toote tavakasutuses siiski nähtavaks. DPMA hinnangul hõlmab tavakasutus ka „sadula sellist lahtivõtmist ja uuesti kokkupanemist, mis ei ole hooldus, teenindus ega remont“, kusjuures viimased on nimetatud DesignG § 1 punktis 4 tavakasutuse mõistest välja jäetud kasutamisviiside ammendavas loetelus.
Büchel kaebas selle otsuse Bundespatentgerichtile (Saksamaa Liitvabariigi patendikohus) edasi ning osutatud kohus tunnistas 27. veebruari 2020. aasta otsusega põhikohtuasjas käsitletava disainilahenduse kehtetuks põhjendusega, et see ei vasta uudsuse ja eristatavuse nõuetele. Selle kohtu hinnangul võib koostisosa DesignG § 4 alusel saada disainilahenduste õiguskaitse „ainult sel määral, kui koostisosa on pärast mitmeosalisse tootesse paigutamist […] nähtav“. Seevastu koostisosa, mis on nähtav üksnes tänu mitmeosalisest tootest eraldamisele, ei saa pidada nähtavuse tingimusele vastavaks ning seega ei saa seda kaitsta. See kohus leidis samuti, et tavakasutus DesignG § 1 punkti 4 tähenduses on jalgrattaga sõitmine ning jalgrattale istumine ja sealt maha tulemine. Kohtu hinnangul ei ole sadula alumine osa nende kasutusviiside ajal nähtav ei lõppkasutajale ega kolmandale isikule.
Monz esitas selle otsuse peale kassatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, Bundesgerichtshofile (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus). Nimetatud kohus leiab, et põhikohtuasja lahendus sõltub mõistete „nähtavus“ ja „tavakasutus“ tõlgendamisest direktiivi 98/71 artikli 3 lõigete 3 ja 4 tähenduses.
Kõigepealt märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ta jagab Bundespatentgerichti (liitvabariigi patendikohus) seisukohta, et vastavalt Euroopa Kohtu praktikale, mis tuleneb eelkõige 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsusest Acacia ja D’Amato (
C‑397/16 ja C‑435/16
,
EU:C:2017:992
, punkt
), on jalgratas mitmeosaline toode ja sadul on selle üks koostisosa.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et talle esitatud vaidluse lahendamiseks tuleb esimesena kindlaks teha, kas mitmeosalise toote koostisosaks oleva toote tavakasutuse käigus „nähtavuse“ nõuet, mida on kasutatud või mis sisaldub selle toote „tavakasutuse“ ajal, tuleb hinnata, võttes arvesse teatavaid selle toote kasutamise tingimusi või vaatleja teatavat vaatenurka, või hoopis võttes arvesse ainuüksi objektiivset võimalust tunda mitmeosalise toote koostisosas kasutatud disainilahendus ära.
Sellega seoses märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus ühelt poolt, et Bundespatentgericht (liitvabariigi patendikohus) on asunud seisukohale, et koostisosa peab olema seda koostisosa sisaldava mitmeosalise toote tavakasutuses lõppkasutajale või kolmandale isikule nähtav. Teiselt poolt väitis põhikohtuasja hageja, et disainilahenduse kaitsmiseks piisab sellest, kui disainilahendus on tuvastatav mitmeosalise toote koostisosas, milles seda kasutatakse. Seega ei oma tähtsust, kas disainilahendust saab teatavast „vaatenurgast“ hõlpsasti vaadelda.
Selles kontekstis on eelotsusetaotluse esitanud kohtul tekkinud küsimus direktiivi 98/71 artikli 3 lõigete 3 ja 4 tõlgendamise kohta, kuivõrd ta leiab, et nende sätete eesmärk ei ole sellest direktiivist selgesti tuletatav.
Nimetatud kohus leiab eelkõige, et kaalutlus, mille kohaselt ei ole tootjal, kellel ei ole huvi disainilahendust nähtavalt esitada, ka huvi tugineda selle disainilahenduse kaitsele, on liiga lihtsustatud, sest disainilahenduse omanik, osa tootja ja mitmeosalise toote tootja ei ole tingimata sama isik.
Lisaks märgib ta, et õigusteooria kohaselt läheb see säte vastuollu põhimõttega, mille kohaselt peab disainilahenduste õiguskaitse saamise õigus olema kindlaks tehtud juba asjaomase disainilahenduse registreerimise ajal.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul toetavad need kaalutlused direktiivi 98/71 artikli 3 lõigete 3 ja 4 kitsast tõlgendamist.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab siiski, et kuigi sõna „nähtav“ tähendus tavakeeles viitab objektiivsele arusaamale, mis viitab asja tajumise võimalusele, siis ei saa mõistest „tavakasutus“ järeldada, et mitmeosalise toote erisugustel viisidel vaatlemine on välistatud.
Teisena tuleks kindlaks teha, millised kriteeriumid on asjakohased selle hindamisel, kas lõppkasutaja kasutab mitmeosalist toodet „tavakasutuses“ selle direktiivi artikli 3 lõike 4 tähenduses.
Sellega seoses tekib eelkõige küsimus, kas kõnealuse hinnangu andmisel tuleb arvesse võtta koostisosa või mitmeosalise toote tootja kavandatud kasutust või üksnes mitmeosalise toote tavapärast kasutamist lõppkasutaja poolt.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et direktiivi 98/71 artikli 3 lõikes 4 sisalduvat mõistet „tavakasutus“ võib mõista nii, et liidu seadusandja käsituse põhjal on mitmeosalise toote igasugune kasutamine lõppkasutaja poolt põhimõtteliselt tavakasutus, välja arvatud selles sättes nimetatud erandid.
Seoses kriteeriumiga, mis puudutab mitmeosalise toote või koostisosa tootja kavandatud kasutamist, märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et selle kohaldamine võimaldaks tema arvates vältida disainilahenduse kaitse alt väljajätmist, kuivõrd mitmeosalise toote kasutamine lõppkasutajate poolt ei omaks tähtsust, tuletades samas meelde oma reservatsioone selle kriteeriumi suhtes, mida on mainitud käesoleva kohtuotsuse punktis 21.
Kolmandana palub eelotsusetaotluse esitanud kohus selgitada, kas määrav on üksnes mitmeosalise toote peamine kasutusviis või tuleb vajaduse korral arvesse võtta selle toote muid kasutusviise.
Sellega seoses pooldab eelotsusetaotluse esitanud kohus direktiivi 98/71 artikli 3 lõike 4 laia tõlgendamist, et vähendada kõnealuse direktiivi artikli 3 lõike 3 mõju, mida õigusteoorias peetakse disainilahenduste kaitse süsteemi loogikaga vastuolus olevaks, ning vältida mitmeosalise toote koostisosasid hõlmavate disainilahenduste omanike veel suuremat ebavõrdset kohtlemist võrreldes muude disainilahenduste omanikega.
Selles olukorras otsustas Bundesgerichtshof (liitvabariigi kõrgeim üldkohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas disainilahendust sisaldav koostisosa on direktiivi [98/71] artikli 3 lõike 3 tähenduses „nähtav“, kui disainilahendust on pärast seda sisaldava koostisosa mitmeosalisse tootesse paigutamist objektiivselt võimalik ära tunda, või on määrav see, kas asjaomane koostisosa on nähtav teatavatel kasutamise tingimustel või teatavast vaatenurgast vaadeldes?
2.
Juhul kui esimesele küsimusele tuleb vastata nii, et määrava tähtsusega on koostisosa nähtavus teatavatel kasutamise tingimustel või teatavast vaatenurgast vaadeldes:
a)
Kas hinnates küsimust, kas tegemist on mitmeosalise toote „tavakasutusega“ lõppkasutaja poolt direktiivi [98/71] artikli 3 lõigete 3 ja 4 tähenduses, on tähtis koostisosa või mitmeosalise toote tootja kavandatud kasutusviis või mitmeosalise toote tavapärane kasutamine lõppkasutaja poolt?
b)
Milliste kriteeriumide alusel tuleb hinnata, kas mitmeosalise toote kasutamine lõppkasutaja poolt on „tavakasutus“ direktiivi [98/71] artikli 3 lõigete 3 ja 4 tähenduses?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Nende kahe küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus esiteks sisuliselt selgitada, kas direktiivi 98/71 artikli 3 lõikeid 3 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud „nähtavuse“ nõue, mis on kehtestatud disainilahenduse suhtes, mida on kasutatud või mis sisaldub mitmeosalise toote koostisosaks olevas tootes, et sellele saaks laieneda disainilahenduse õiguskaitse, tuleb hinnata selle mitmeosalise toote teatavate kasutamise tingimuste või ainult selle põhjal, kas mitmeosalise toote koostisosas kasutatud disainilahendust on objektiivselt võimalik ära tunda, ja teiseks, milliste kriteeriumide põhjal tuleb hinnata mitmeosalise toote „tavakasutust“ lõppkasutaja poolt.
Need küsimused on esitatud kohtuvaidluses, mis sai alguse Bücheli esitatud taotlusest tühistada põhikohtuasjas kõne all olev disainilahendus põhjusel, et sellele ei laiene disainilahenduste õiguskaitse, kuna sadul kui sellise mitmeosalise toote nagu jalgratas või mootorratas koostisosa ei ole selle mitmeosalise toote tavakasutuses nähtav.
Alustuseks tuleb märkida, et käesoleval juhul on jalgratta või mootorratta sadul mitmeosalise toote koostisosa direktiivi 98/71 artikli 3 lõike 3 tähenduses, kusjuures jalgratas või mootorratas ise on nimetatud direktiivi artikli 1 punkti c tähenduses mitmeosaline toode. Nimelt saab sadula asendada nii, et jalgratta või mootorratta saab lahti võtta või uuesti kokku panna, ja ilma selleta ei saa seda mitmeosalist toodet tavakasutuses kasutada (vt analoogia alusel 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Acacia ja D’Amato,
C‑397/16 ja C‑435/16
,
EU:C:2017:992
, punktid
–
).
Esimesena tuleb meelde tuletada, et direktiivi 98/71 artikli 3 lõike 3 kohaselt koostoimes selle põhjendusega 12 loetakse disainilahendust, mida on kasutatud või mis sisaldub mitmeosalise toote koostisosaks olevas tootes, uudseks ja eristatavaks üksnes juhul, kui koostisosa on pärast mitmeosalisse tootesse paigutamist selle tavakasutuse käigus nähtav (punkt a), ja sel määral, mil koostisosa nähtavad tunnused vastavad uudsuse ja eristatavuse tunnustamise tingimustele (punkt b).
Direktiivi 98/71 artikli 3 lõikes 3 on seega kehtestatud erinorm, mis puudutab konkreetselt disainilahendusi, mida on kasutatud või mis sisalduvad mitmeosalise toote koostisosaks olevas tootes direktiivi 98/71 artikli 1 punkti c tähenduses.
Seejärel tuleb meelde tuletada, et vastavalt direktiivi 98/71 artikli 1 punktile a on disainilahendustele selle direktiivi alusel antud õiguskaitse ese toote või selle koostisosa väliskujundus.
Määrusega nr 6/2002 ette nähtud disainilahenduste kaitse kontekstis on Euroopa Kohus juba otsustanud, et väliskujundus on disainilahenduse määrav element ning disainilahenduse tunnuste nähtavuse asjaolu on selle kaitse oluline tingimus (vt selle kohta 21. septembri 2017. aasta kohtuotsus Easy Sanitary Solutions ja EUIPO vs. Group Nivelles,
C‑361/15 P ja C‑405/15 P
,
EU:C:2017:720
, punktid
ja
, ning 28. oktoobri 2017. aasta kohtuotsus Ferrari,
C‑123/20
,
EU:C:2021:889
, punkt
).
Mis puudutab eelkõige disainilahendusi, mis sisalduvad mitmeosalise toote koostisosaks olevas tootes, siis on Euroopa Kohus täpsustanud, et selleks, et mitmeosalise toote koostisosa väliskujundust saaks disainilahendusena kaitsta, peab see oma olemusest tulenevalt olema nähtav ja piiritletud tunnustega, mis moodustavad tema eriomase väliskujunduse, nimelt joonte, piirjoonte, värvide, kuju või ka erilise tekstuuri poolest. See eeldab, et selle koostisosa väliskujundus ei saa täielikult terviktootesse sulanduda (vt selle kohta 28. oktoobri 2021. aasta kohtuotsus Ferrari,
C‑123/20
,
EU:C:2021:889
, punktid
ja
).
Sellega seoses tuleb märkida, et needsamad põhimõtted on kohaldatavad direktiiviga 98/71 ette nähtud disainilahenduste kaitse süsteemi suhtes.
Nii on direktiivi 98/71 artikli 3 lõike 3 punktis a nõutud, et selleks, et mitmeosalises tootes sisalduv koostisosa oleks disainilahendusena kaitstav, peab see olema selle toote tavakasutuse käigus nähtav. Peale selle on vastava direktiivi põhjenduses 12 märgitud, et kaitset ei tohiks laiendada nendele koostisosadele, mis ei ole toote tavakasutuse käigus nähtavad, ega koostisosa sellistele tunnustele, mis ei ole pärast osa paigaldamist nähtavad või mis eraldivõetuna ei vastaks uudsuse või eristatavuse nõuetele.
Disainilahenduste õiguskaitse piiramine asjaomase koostisosa nähtavate tunnustega on seletatav asjaoluga, et selle koostisosa väliskujundus tuleneb üksnes neist tunnustest.
Sellist tõlgendust toetab nii direktiivi 98/71 ülesehitus kui ka selle artikli 3 lõike 3 eesmärk. Disainilahenduse kaitse selle direktiivi alusel kehtib üksnes nende tunnuste suhtes, millega on toote või selle koostisosa väliskujundus kindlaks määratud. Nähtav koostisosa tuleb aga mitmeosalise toote väliskujunduses paratamatult esile (vt analoogia alusel 20. detsembri 2017. aasta kohtuotsus Acacia ja D’Amato,
C‑397/16 ja C‑435/16
,
EU:C:2017:992
, punkt
).
Lisaks nähtub direktiivi 98/71 artikli 3 lõike 3 punkti a sõnastusest selgesti, et disainilahendustele antud õiguskaitse saamiseks peab koostisosa pärast mitmeosalisse tootesse paigutamist olema selle toote „tavakasutuse ajal“ nähtav.
Sellest tuleneb, et mitmeosalises tootes sisalduva koostisosa nähtavuse abstraktsest hindamisest, millel puudub seos selle toote mis tahes konkreetse kasutusolukorraga, ei piisa selleks, et koostisosa saaks disainilahendusena olla direktiivi 98/71 alusel kaitstud. Sellega seoses tuleb täpsustada, et direktiivi 98/71 artikli 3 lõikes 3 ei ole siiski nõutud, et mitmeosalise toote koostisosa oleks mitmeosalise toote kasutamise igas etapis tervikuna nähtav.
Nagu kohtujurist märkis oma ettepaneku punktides 33 ja 34, ei saa mitmeosalise toote koostisosa nähtavust direktiivi 98/71 artikli 3 lõike 3 tähenduses koostoimes selle direktiivi artikli 3 lõikega 4 hinnata üksnes selle toote lõppkasutaja vaatenurgast. Sellega seoses tuleb arvesse võtta ka sellise koostisosa nähtavust välise vaatleja jaoks.
Teisena tuleb meelde tuletada, et direktiivi 98/71 artikli 3 lõike 4 kohaselt on mitmeosalise toote „tavakasutus“ määratletud kasutusena „lõppkasutaja poolt ning ei hõlma hooldust, teenindust ega remonti“. Selle määratluse kohaselt tähendab „tavakasutus“ kasutamist lõppkasutaja poolt. Sõnaselgelt on välja jäetud kasutamine lõppkasutaja poolt, mis on seotud mitmeosalise toote hoolduse, teeninduse või remondiga.
Sellega seoses tuleb kindlaks teha, kas mõiste „toote tavakasutus“ lõppkasutaja poolt direktiivi 98/71 artikli 3 lõike 4 tähenduses vastab koostisosa tootja või disaineri kavandatud kasutusviisile, mitmeosalise toote tootja või disaineri kavandatud kasutusviisile või mitmeosalise toote tavapärasele kasutamisele lõppkasutaja poolt.
Mis puudutab esiteks küsimust, kas mitmeosalise toote „tavakasutus“ vastab koostisosa tootja kavandatud kasutusviisile või mitmeosalise toote tootja kavandatud kasutusviisile või selle toote tavapärasele kasutamisele lõppkasutaja poolt, siis tuleb kõigepealt märkida, et vastavalt direktiivi 98/71 artikli 3 lõikele 4 käsitleb see säte mitmeosalise toote „tavakasutust“ lõppkasutaja poolt.
Kuigi direktiivi 98/71 artikli 3 lõigete 3 ja 4 saksakeelses versioonis on mitmeosalise toote koostisosa nähtavuse kriteeriumina kasutatud „kasutamist vastavalt selle otstarbele“ („bestimmungsgemäße Verwendung“), siis nendesamade sätete teistes keeleversioonides, näiteks inglise keeles („normal use“), prantsuse keeles („utilisation normale“), itaalia keeles („la normale utilizzazione“), hispaania keeles („la utilización normal“) või hollandi keeles („normaal gebruik“), on viidatud sellele, et koostisosa peab pärast mitmeosalisse tootesse paigutamist olema nähtav selle toote „tavalise“ või „tavapärase“ kasutamise ajal.
Tuleb märkida, et nagu Euroopa Komisjon oma kirjalikes seisukohtades sisuliselt rõhutas, vastab mitmeosalise toote tavaline või tavapärane kasutamine lõppkasutaja poolt üldjuhul mitmeosalise toote tootja või disaineri kavandatud kasutusotstarbele.
Nagu komisjon sisuliselt märkis seoses mõistega „tavakasutus“, soovis liidu seadusandja siiski silmas pidada mitmeosalise toote tavapärast kasutust lõppkasutaja poolt, et jätta välja selle toote kasutamine kaubavahetuse muudes etappides ja vältida nii nähtavuse tingimusest kõrvalehoidmist. Mitmeosalise toote „tavakasutuse“ hindamine direktiivi 98/71 artikli 3 lõike 3 punkti a ja lõike 4 tähenduses ei saa seega põhineda üksnes mitmeosalise toote või selle koostisosa tootja kavatsusel.
Teiseks, mis puudutab küsimust, milline mitmeosalise toote kasutusviis lõppkasutaja poolt on „tavakasutus“ direktiivi 98/71 artikli 3 lõike 4 tähenduses, siis tuleb kohe alustuseks märkida, et asjaolu, et selles sättes ei ole täpsustatud, millist liiki toote kasutamine kuulub selle mõiste alla, vaid selles viidatakse üldiselt sellise toote kasutamisele lõppkasutaja poolt, toetab selle mõiste laia tõlgendamist.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 38 märkis, nõuab praktikas toote põhifunktsiooni kohane kasutamine tihti erinevaid toiminguid, mida võidakse teha enne või pärast seda, kui toode täidab oma põhifunktsiooni, näiteks toote hoiustamist ja transportimist. Järelikult tuleb asuda seisukohale, et mitmeosalise toote „tavakasutus“ direktiivi 98/71 artikli 3 lõigete 3 ja 4 tähenduses hõlmab kõiki neid toiminguid, välja arvatud need, mis on lõikega 4 sõnaselgelt selle ulatusest välja jäetud, nimelt hoolduse, teeninduse ja remondiga seotud toimingud.
Järelikult hõlmab mõiste „tavakasutus“ direktiivi 98/71 artikli 3 lõike 4 tähenduses toiminguid, mis on seotud toote tavapärase kasutusega, ning muid toiminguid, mida võib mõistlikult sellise kasutamise käigus teha ja mis on lõppkasutaja seisukohalt tavapärased, sealhulgas toimingud, mida võib teha enne või pärast toote põhifunktsiooni täitmist, nagu toote hoiustamine ja transportimine.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esitatud küsimustele vastata, et direktiivi 98/71 artikli 3 lõikeid 3 ja 4 tuleb tõlgendada nii, et selles sättes ette nähtud „nähtavuse“ nõuet, mis on kehtestatud disainilahenduse suhtes, mida on kasutatud või mis sisaldub mitmeosalise toote koostisosaks olevas tootes, et sellele saaks laieneda disainilahenduse õiguskaitse, tuleb hinnata selle mitmeosalise toote tavakasutusolukorda arvestades, mistõttu asjaomane koostisosa jääb juhul, kui see on asjaomasesse tootesse paigutatud, sellisel kasutusviisil nähtavaks. Selleks tuleb seda, kas mitmeosalise toote koostisosa on lõppkasutaja „tavakasutuse“ käigus nähtav, hinnata nii kasutaja kui ka välise vaatleja vaatenurgast, kusjuures tuleb täpsustada, et see tavakasutus peab hõlmama nii toiminguid, mida tehakse mitmeosalise toote peamise kasutamise käigus, kui ka toiminguid, mida lõppkasutaja peab tavapäraselt sellise kasutamise käigus tegema, välja arvatud hooldus, teenindus ja remont.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. oktoobri 1998. aasta direktiivi 98/71/EÜ disainilahenduste õiguskaitse kohta artikli 3 lõikeid 3 ja 4

tuleb tõlgendada nii, et

selles sättes ette nähtud „nähtavuse“ nõuet, mis on kehtestatud disainilahenduse suhtes, mida on kasutatud või mis sisaldub mitmeosalise toote koostisosaks olevas tootes, et sellele saaks laieneda disainilahenduse õiguskaitse, tuleb hinnata selle mitmeosalise toote tavakasutusolukorda arvestades, mistõttu asjaomane koostisosa jääb juhul, kui see on asjaomasesse tootesse paigutatud, sellisel kasutusviisil nähtavaks. Selleks tuleb seda, kas mitmeosalise toote koostisosa on lõppkasutaja „tavakasutuse“ käigus nähtav, hinnata nii kasutaja kui ka välise vaatleja vaatenurgast, kusjuures tuleb täpsustada, et see tavakasutus peab hõlmama nii toiminguid, mida tehakse mitmeosalise toote peamise kasutamise käigus, kui ka toiminguid, mida lõppkasutaja peab tavapäraselt sellise kasutamise käigus tegema, välja arvatud hooldus, teenindus ja remont.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.