CELEX: 62021TJ0530
EU-varumärke
Invändningsförfarande
Ansökan om registrering som EU-figur märke bestående av en återgivning av versalerna ’P’ och ’L’ placerade på varandra
Äldre EU-figurmärke bestående av en återgivning av en spegelvänd kombination av versalerna ’P’ och ’L’ placerade på varandra
Huruvida överklagandet vid överklagandenämnden kunde tas upp till prövning
Talerätt
Relativt registreringshinder
Risk för förväxling
Artikel 8.1 b i förordning (EG) 207/2009 (sedermera artikel 8.1 b i förordning (EU) 2017/1001)

)
Genom förevarande överklagande har klaganden, Pierre Lannier, med stöd av artikel 263 FEUF, yrkat ogiltigförklaring av det beslut som meddelades av femte överklagandenämnden vid Europeiska unionens immaterialrättsmyndighet (EUIPO) den 11 juni 2021 (ärende R 1915/2020–5) (nedan kallat det överklagade beslutet).
[
utelämnas
]
Parternas yrkanden
Klaganden har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det överklagade beslutet,
–
förplikta EUIPO och intervenienten att ersätta rättegångskostnaderna.
EUIPO och intervenienten har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla överklagandet, och
–
förplikta klaganden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
[
utelämnas
]
Den första grunden, avseende ett åsidosättande av artikel 67, artikel 68.1 och artikel 94 i förordning 2017/1001, samt artikel 22.1 och artikel 42.3 i delegerad förordning 2018/625
Klaganden har i huvudsak riktat kritik mot överklagandenämndens bedömning i det överklagade beslutet vad gäller intervenientens bemötande av den brist som överklagandenämndernas kansli påtalat för intervenienten. Klaganden anser att överklagandenämnden felaktigt kom till slutsatsen att överklagandet kunde tas upp till prövning. Till stöd för sin argumentation har klaganden åberopat ett åsidosättande av artikel 67, artikel 68.1 och artikel 94 i förordning 2017/1001, samt artikel 22.1 och artikel 42.3 i delegerad förordning 2018/625.
EUIPO och intervenienten, Pierre Lang Trading GmbH, har bestridit dessa argument.
Tribunalen kommer inledningsvis att pröva de argument varigenom klaganden har klandrat överklagandenämnden för att ha kommit till slutsatsen att intervenientens överklagande kunde tas upp till prövning.
Härvidlag ska det erinras om de omständigheter som överklagandenämnden lade till grund för sin prövning av huruvida överklagandet kunde tas upp till prövning. Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. framställde den 2 mars 2017 en invändning mot registrering av det sökta varumärket med stöd av artikel 41.1 a i förordning nr 207/2009 (sedermera artikel 46.1 a i förordning 2017/1001). Såsom framgår av punkt 6 ovan grundades denna invändning på det skäl som avses i artikel 8.1 b i förordning nr 207/2009.
Genom ett överlåtelseavtal av den 4 april 2019 förvärvades Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H:s samtliga materiella och immateriella tillgångar, inklusive alla dess varumärken, av det nybildade företaget PL Schmuckhandels GmbH, som enligt ett utdrag ur det österrikiska bolagsregistret av den 8 januari 2021 ändrade sitt bolagsnamn till Pierre Lang Trading GmbH den 17 maj 2019.
Den 31 juli 2020 avslog invändningsenheten invändningen i dess helhet.
Den 30 september 2020 överklagades invändningsenhetens beslut medelst ett formulär som EUIPO hade ställt berörda parter till förfogande. I formuläret uppgavs klaganden vara Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H.
Den 30 november 2020 ingav Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H en inlaga med en redogörelse för grunderna för överklagandet till EUIPO, inom den frist som föreskrivs i artikel 68.1 i förordning 2017/1001.
Genom en skrivelse från överklagandenämndernas kansli anmodades klaganden vid överklagandenämnden att klargöra frågan om bolagets namn, varvid EUIPO erhöll följande handlingar den 11 januari 2021:
–
en skrivelse där det preciserades att klaganden vid överklagandenämnden var Pierre Lang Trading GmbH,
–
en ny version av inlagan med grunderna för överklagandet där det hänvisades till Pierre Lang Trading GmbH,
–
det överlåtelseavtal varigenom Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. hade förvärvats av intervenienten,
–
ett utdrag ur det österrikiska bolagsregistret avseende intervenienten som visade att PL Schmuckhandels GmbH hade bytt bolagsnamn till Pierre Lang Trading GmbH, och
–
en kopia av den ansökan som getts in till EUIPO den 5 januari 2021 med stöd av artikel 20.4 i förordning 2017/1001 om registrering av överlåtelsen av Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H:s äldre varumärke till intervenienten.
Det är mot bakgrund av dessa omständigheter som tribunalen ska pröva de argument varigenom klaganden har klandrat överklagandenämndens slutsats att intervenientens överklagande kunde tas upp till prövning.
För det första har klaganden gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte artikel 67 i förordning 2017/1001. Klaganden har i synnerhet gjort gällande att de handlingar som intervenienten inkommit med för att avhjälpa bristerna i överklagandet är otillräckliga. Klaganden anser i huvudsak att de ingivna handlingarna inte kan styrka att intervenienten har talerätt för att inleda ett överklagande vid överklagandenämnden.
Enligt artikel 41.1 a i förordning nr 207/2009, som då var tillämplig, får invändningar framställas inom tre månader efter det att ansökan om EU-varumärke offentliggjorts, på grund av att varumärket inte får registreras enligt artikel 8 i samma förordning. I de fall som aktualiserar artikel 8.1 b i nämnda förordning, såsom förevarande fall, kan en invändning framställas bland annat av innehavare av äldre varumärken för vilka ansökan om registrering gjorts tidigare än ansökan om registrering av EU-varumärket.
I förevarande fall är det utrett att Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. var innehavare av det äldre varumärket när man framställde sin invändning mot registreringen av det sökta varumärket den 2 mars 2017.
Med beaktande av det överlåtelseavtal som getts in till överklagandenämnden kan det konstateras att när intervenienten förvärvade Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. och alla dess varumärken den 4 april 2019, blev vederbörande också innehavare av det äldre varumärket.
Det framgår av handlingarna i målet att sedan invändningen mot registreringen av det sökta varumärket avslagits den 31 juli 2020, överklagades invändningsenhetens beslut till EUIPO den 30 september 2020. Det framgår av överklagandeskrivelsen, som återges på sidorna 82 och 83 i EUIPO:s akt, att överklagandet gavs in av Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H.
I detta hänseende ska det preciseras att det följer av rättspraxis att EUIPO:s prövning av huruvida ett överklagande kan tas upp till prövning ska ske mot bakgrund av registret över EU-varumärken (nedan kallat registret) (dom av den 11 februari 2020, Jakober/EUIPO (Formen på en kopp),
T‑262/19
, ej publicerad,
EU:T:2020:41
, punkt
). Vid tidpunkten för överklagandet av invändningsenhetens beslut var det Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. som var inskriven som innehavare av det äldre varumärket i detta register.
Av handlingarna i målet framgår också att för att uppfylla den skyldighet som följer av artikel 68.1 i förordning 2017/1001 ingavs en inlaga med en redogörelse för grunderna för överklagandet till EUIPO den 30 november 2020. I denna handling hänvisades till Pierre Lang Europe Ges.m.b.H.
Överklagandenämndernas kansli konstaterade att inlagan med redogörelsen för grunderna för överklagandet hade ingetts i ett annat bolags namn än det som var inskrivet i registret, och begärde således, genom skrivelse av den 9 december 2020, att den som hade avfattat överklagandet skulle yttra sig härom och inkomma med samtliga handlingar som kunde styrka detta yttrande.
Som svar härpå begärde intervenienten, den 11 januari 2021, att namnet på klaganden vid överklagandenämnden, såsom det framgick av överklagandeskrivelsen, skulle rättas med stöd av artikel 21.1 a och artikel 23.1 c i delegerad förordning 2018/625. Till stöd för sin begäran ingav klaganden de handlingar som nämns i punkt 24 ovan.
Härvidlag erinrar tribunalen om att enligt artikel 21.1 a i delegerad förordning 2018/625 ska ett överklagande som lämnas in i enlighet med artikel 68.1 i förordning 2017/1001 innehålla namnet på klaganden vid överklagandenämnden i den form som föreskrivs i artikel 2.1 b i genomförandeförordning 2018/626.
Om överklagandet inte uppfyller kraven i artikel 21.1 a i delegerad förordning 2018/625 ska överklagandenämnden avvisa överklagandet i enlighet med vad som föreskrivs i artikel 23.1 c i samma förordning, om klaganden, trots att denne underrättats om bristerna, inte har avhjälpt dessa inom den föreskrivna fristen.
Det följer av artikel 21.1 a jämförd med artikel 23.1 c i delegerad förordning 2018/625 och artikel 2.1 b i genomförandeförordning 2018/626 att om klagandens namn angivits på ett felaktigt sätt i den överklagandeskrivelse som ingetts i enlighet med artikel 68.1 i förordning 2017/1001, är detta en brist som kan avhjälpas.
I förevarande fall kan det konstateras att genom att förse överklagandenämndernas kansli med de handlingar som avses i punkt 24 ovan, har intervenienten visat att vederbörande var innehavare av det äldre varumärket vid den tidpunkt då överklagandet gavs in till överklagandenämnden. I motsats till vad klaganden har hävdat har intervenienten även lämnat förklaringar om de inblandade bolagen och de olika namn som använts. Först och främst framgår det av överlåtelseavtalet av den 4 april 2019 att Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. är intervenientens föregångare. Vidare berodde det på ett skrivfel att det hänvisades till Pierre Lang Europe Ges.m.b.H. i inlagan med redogörelsen för grunderna för överklagandet, vilket intervenienten har bekräftat i punkt 13 i sin svarsinlaga. Slutligen är intervenientens namn Pierre Lang Trading GmbH. Enligt dessa handlingar är Pierre Lang Trading GmbH registrerat som innehavare av det äldre varumärket sedan den 5 januari 2021.
Härav följer att intervenienten har styrkt att vederbörande var innehavare av det äldre varumärket när överklagandet gavs in, att bristen bestående i att klaganden betecknats på ett felaktigt sätt i den överklagandeskrivelse som getts in i enlighet med artikel 68.1 i förordning 2017/1001 kan avhjälpas, och att intervenienten avhjälpte denna brist i överklagandeskrivelsen inom den föreskrivna fristen.
I motsats till vad klaganden har hävdat kan det följaktligen konstateras att intervenienten besvarade EUIPO:s begäran på ett tillfredsställande sätt och rättade sin överklagandeskrivelse i enlighet med artikel 21.1 a och artikel 23.1 c i delegerad förordning 2018/625, samt artikel 2.1 b i genomförandeförordning 2018/626.
Såsom EUIPO har påpekat var intervenienten dessutom registrerad som innehavare av det äldre varumärket från och med den 5 januari 2021. I enlighet med artikel 20.11 och 12 i förordning 2017/1001 kunde intervenienten således rätta överklagandet med giltig verkan.
Vad vidare gäller klagandens påstående att när överklagandet ingavs till överklagandenämnden fanns en handling i EUIPO:s databas som visade att det äldre varumärket hade överlåtits i sin helhet till intervenienten är det riktigt att EUIPO i enlighet med artikel 112 i förordning 2017/1001 samlar in och bevarar vissa uppgifter i sin databas.
Såsom EUIPO gjorde räcker det emellertid att konstatera att denna handling, som klaganden har ingett som bilaga till sin ansökan, i själva verket avser en internationell registrering nr 1290848 som designerar Förenta staterna och Japan. Denna handling omnämner inte överlåtelsen av det äldre varumärket till intervenienten, utan innehåller en anteckning om att det har skrivits in i det internationella register som förs av Världsorganisationen för den intellektuella äganderätten (WIPO) att en internationell registrering som grundas på det äldre varumärket har överlåtits till intervenienten.
Det ska slutligen noteras att enligt artikel 23.1 första meningen i förordning nr 207/2009 äger överlåtelsen av ett varumärke inte rättsverkan i förhållande till tredje man förrän efter det att den införts i registret. Det förhållandet att överlåtelser inte ska äga rättsverkan i förhållande till tredje man om de inte har införts i registret syftar till att skydda den som har eller som kan ha rättigheter till ett unionsvarumärke som förmögenhetsobjekt (dom av den 4 februari 2016, Hassan,
C‑163/15
,
EU:C:2016:71
, punkt
).
Mot bakgrund av det ovan anförda finner tribunalen, i motsats till vad klaganden har gjort gällande, att intervenientens yttranden och den bevisning som förebringats till stöd för dessa var tillräckliga för att överklagandenämnden skulle kunna avgöra frågan huruvida överklagandet kunde tas upp till prövning såsom den gjorde. Klagandens argument i detta avseende kan inte godtas.
Vad särskilt gäller artikel 67 i förordning nr 2017/1001 erinrar tribunalen, i likhet med klaganden, om att enligt denna bestämmelse får en part överklaga ett beslut som gått honom emot. I förevarande fall avslog invändningsenheten i sin helhet den invändning som grundades på det äldre varumärket. Intervenienten var, i egenskap av efterträdare till det bolag som hade framställt invändningen och innehavare av det äldre varumärket när överklagandet gavs in, den person som lidit skada av invändningsenhetens beslut.
Intervenienten uppfyllde således de villkor som föreskrivs i artikel 67 i förordning 2017/1001.
I motsats till vad klaganden har hävdat ger detta vid handen att det överklagade beslutet inte strider mot denna bestämmelse. Klaganden kan således inte vinna framgång med något av sina argument avseende ett åsidosättande av artikel 67 i förordning 2017/1001.
För det andra har klaganden gjort gällande att överklagandenämndernas kansli underlät att uppfylla sina skyldigheter enligt artikel 42.3 i delegerad förordning 2018/625, såtillvida att man varken kontrollerade att den som överklagat hade den talerätt som krävs i detta avseende, eller begärde att ordföranden för femte överklagandenämnden utan dröjsmål skulle avgöra huruvida överklagandet kunde tas upp till prövning, mot bakgrund av det framgick av en handling i EUIPO:s databas att det äldre varumärket hade överlåtits i sin helhet.
I detta avseende noterar tribunalen, i motsats till vad klaganden har hävdat, att det framgår av punkt 33 ovan att överklagandenämndernas kansli begärde att intervenienten skulle styrka sin talerätt för att överklaga invändningsenhetens beslut. Överklagandenämndernas kansli kunde således inte åsidosätta artikel 42.3 i delegerad förordning 2018/625 av det skälet att man inte hade kontrollerat att den som överklagat hade den talerätt som krävs i detta avseende. Utan att det är nödvändigt att pröva frågan huruvida det ankom på överklagandenämndernas kansli att begära att ordföranden för femte överklagandenämnden skulle höras, finner tribunalen vidare – mot bakgrund av det konstaterande som redan gjorts i punkt 43 ovan – att klagandens argument i vilket fall inte kan godtas.
Under dessa omständigheter konstaterar tribunalen att klaganden inte har styrkt det påstådda åsidosättandet av artikel 42.3 i delegerad förordning 2018/625, och att de argument som anförts till stöd för detta påstående inte kan godtas.
Klaganden har för det tredje gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte artikel 68.1 i förordning 2017/1001 när den fann att intervenientens överklagande kunde tas upp till prövning.
Enligt denna bestämmelse ska ett överklagande inges skriftligen till EUIPO inom två månader från dagen för delgivning av beslutet, och grunderna för överklagandet ska inges skriftligen inom fyra månader från dagen för delgivning av beslutet.
Mot bakgrund av vad som konstaterats i punkterna 30 och 32 ovan, finner tribunalen att intervenienten ingav överklagandeskrivelsen och inlagan med grunderna för överklagandet inom de frister som föreskrivs i denna bestämmelse. Klagandens argument i detta avseende saknar stöd i de faktiska omständigheterna och kan därför inte godtas.
Vad beträffar den version av inlagan med grunderna för överklagandet som ingavs den 11 januari 2021 (se punkt 34 ovan), framgår det av handlingarna i målet att det var den inlaga med grunderna för överklagandet som gavs in den 30 november 2020, inom den frist som föreskrivs i artikel 68.1 i förordning 2017/1001, som klaganden fick ta del av och som överklagandenämnden lade till grund för det överklagade beslutet, vilket både EUIPO och klaganden har vidgått.
I motsats till vad klaganden har hävdat strider det överklagade beslutet inte mot denna bestämmelse. Klaganden kan således inte vinna framgång med sina argument i detta avseende.
För det fjärde har klaganden gjort gällande att överklagandenämnden åsidosatte artikel 22.1 i delegerad förordning 2018/625 när den fann att inlagan med redogörelsen för grunderna för överklagandet kunde tillåtas och att överklagandet därmed kunde tas upp till prövning.
Tribunalen erinrar om att enligt denna bestämmelse ska redogörelsen för grunderna för överklagandet innehålla tydliga och otvetydiga uppgifter om det överklagande som redogörelsen hänför sig till, de grunder för överklagandet som den begärda annulleringen av det överklagade beslutet baseras på, samt de sakomständigheter, bevis och argument som styrker de åberopade grunderna.
I förevarande fall uppfyllde redogörelsen för grunderna för överklagandet de villkor som föreskrivs i artikel 22.1 i delegerad förordning 2018/625. Intervenienten ingav visserligen sin inlaga med redogörelsen för grunderna för överklagandet under ett annat namn än det som skrivits in i registret, men intervenienten rättade detta skrivfel den 11 januari 2021, inom den frist som överklagandenämndernas kansli fastställt.
Klagandens argument i detta avseende kan därför inte godtas.
Tribunalen kommer därefter att pröva klagandens argument avseende ett åsidosättande av artikel 94 i förordning 2017/1001, angående formfel och förfarandefel som överklagandenämnden påstås ha gjort sig skyldig till.
Klaganden har för det första gjort gällande att överklagandenämnden inte bemötte argumenten om att överklagandet inte kunde tas upp till prövning.
Tribunalen erinrar om att enligt artikel 94.1 första meningen i förordning 2017/1001 ska EUIPO:s beslut innehålla beslutets grunder. Denna motiveringsskyldighet har samma omfattning som den som följer av artikel 296 FEUF, med innebörden att beslutsfattarens resonemang ska framgå tydligt och vara otvetydigt. Denna skyldighet har ett dubbelt syfte, dels att ge den som berörs av beslutet kännedom om skälen för den vidtagna åtgärden så att vederbörande kan tillvarata sina rättigheter, dels att göra det möjligt för unionsdomstolen att pröva beslutets lagenlighet. Det krävs dock inte att alla relevanta faktiska och rättsliga omständigheter anges i motiveringen, eftersom bedömningen av om motiveringen av ett beslut uppfyller kraven i artikel 296 FEUF inte ska ske endast utifrån motiveringens lydelse, utan även utifrån det sammanhang i vilket den ingår och samtliga rättsregler på det aktuella området (se, för ett liknande resonemang, dom av den 21 oktober 2004, KWS Saat/harmoniseringskontoret,
C‑447/02 P
,
EU:C:2004:649
, punkterna
–
).
Den motiveringsskyldighet som åvilar överklagandenämnderna innebär i synnerhet inte någon skyldighet att lämna en uttömmande redogörelse för vart och ett av de resonemang som parterna fört. Det räcker att redogöra för de omständigheter och rättsliga överväganden som är av väsentlig betydelse för beslutets systematik (dom av den 15 januari 2015, MEM/harmoniseringskontoret (MONACO)
T‑197/13
,
EU:T:2015:16
, punkt
).
Det framgår av det överklagade beslutet att överklagandenämnden, i punkterna 15–18 i detta beslut, redogjorde för skälen till varför den, med beaktande av klagandens argument, ansåg att den bevisning som intervenienten förebringat den 11 januari 2021 var tillräcklig för att avhjälpa bristerna i överklagandet, och att överklagandet således uppfyllde de krav som föreskrivs i artiklarna 66, 67 och 68.1 i förordning 2017/1001. I dessa punkter redogjorde överklagandenämnden för de omständigheter och rättsliga överväganden som var av väsentlig betydelse, varför den inte var skyldig att behandla vart och ett av de argument som klaganden hade anfört. Klagandens invändningar i detta avseende måste således underkännas.
Klaganden har även gjort gällande att det inte förts någon riktig diskussion om riktigheten i intervenientens svar på delgivningen från överklagandenämndernas kansli, och inte heller om de argument intervenienten framfört i detta avseende, i strid med artikel 94.1 andra meningen i förordning 2017/1001.
Tribunalen erinrar om att enligt denna bestämmelse får EUIPO:s beslut endast grunda sig på omständigheter eller bevis som parterna har haft tillfälle att yttra sig över.
Såsom EUIPO har gjort gällande kan det i förevarande fall konstateras att EUIPO i vederbörlig ordning delgav klaganden samtliga handlingar som utväxlats mellan överklagandenämndernas kansli och intervenienten under överklagandeförfarandet. Det framgår dessutom av handlingarna i målet att i den inlaga som klaganden ingav till EUIPO den 22 mars 2021 bestred vederbörande att intervenientens överklagande till överklagandenämnden kunde tas upp till prövning, och hänvisade härvidlag till skäl som liknar dem som angetts i överklagandet till tribunalen. Klaganden har således tagit ställning i denna fråga. Klagandens argument att den inte kunnat yttra sig härom, i strid med artikel 94.1 andra meningen i förordning 2017/1001, saknar stöd i de faktiska omständigheterna och kan inte godtas.
Det framgår dessutom av punkterna 15–18 i det överklagade beslutet att överklagandenämnden grundade sig på den bevisning som intervenienten lagt fram och som klaganden bemött i sin inlaga av den 22 mars 2021. Klaganden har visserligen hävdat att intervenienten inte haft möjlighet att ta ställning till de argument som klaganden anfört i detta avseende i sin inlaga, men det kan konstateras att klaganden varken styrkt eller ens påstått att det överklagade beslutet skulle grunda sig på dessa argument. Eftersom det inte framgår av det överklagade beslutet att det grundar sig på dessa argument, kan detta uteblivna ställningstagande inte anses utgöra ett åsidosättande av artikel 94.1 andra meningen i förordning 2017/1001.
Under dessa omständigheter finner tribunalen att klaganden inte har styrkt att artikel 94.1 andra meningen i förordning 2017/1001 har åsidosatts.
Härav följer att talan inte kan vinna bifall såvitt avser den första grunden, avseende ett åsidosättande av artikel 67, artikel 68.1 och artikel 94 i förordning 2017/1001, samt artikel 22.1 och artikel 42.3 i delegerad förordning 2018/625.
[
utelämnas
]

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (tionde avdelningen)
följande:

1)
Överklagandet ogillas

2)
Pierre Lannier ska ersätta rättegångskostnaderna.

Kornezov
Kowalik-Bańczyk
Hesse
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 14 december 2022.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.
(
)	Nedan återges endast de punkter i denna dom som tribunalen anser bör publiceras.