CELEX: 62016CJ0200
Zahtjev za prethodnu odluku
Direktiva 2001/23/EZ
Članak 1. stavak 1.
Prijenosi poduzeća ili pogona
Zadržavanje prava radnika
Obveza preuzimanja zaposlenika od strane stjecatelja
Pružanje čuvarskih i zaštitarskih usluga od strane poduzeća
Postupak javne nabave
Dodjela ugovora drugom poduzeću
Nepreuzimanje osoblja
Nacionalna odredba kojom se iz pojma „prijenos poduzeća ili pogona” isključuje gubitak klijenta od strane gospodarskog subjekta nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi usluga drugom subjektu

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona ili dijelova poduzeća ili pogona (
SL 2001., L 82, str. 16
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 5., svezak 3., str. 151.).
Zahtjev je podnesen u okviru spora između Securitas – Serviços e Tecnologia de Segurança SA (u daljnjem tekstu: Securitas), s jedne strane, i ICTS Portugal – Consultadoria de Aviação Comercial SA (u daljnjem tekstu: ICTS), Arthura Georgea Resendesa i šesnaest drugih bivših zaposlenika ICTS‑a, s druge strane, povodom Securitasovog odbijanja da prizna da su radni odnosi koji su postojali između tih zaposlenika i ICTS‑a preneseni na Securitas posredstvom prijenosa poduzeća.
Pravni okvir
Pravo Unije
Uvodna izjava 3. Direktive 2001/23 glasi:
„Treba osigurati zaštitu zaposlenika u slučaju promjene poslodavca, posebno kako bi se osigurala zaštita njihovih prava.”
Uvodna izjava 8. te direktive glasi:
„Radi pravne sigurnosti i transparentnosti trebalo je pojasniti pravni koncept prijenosa s obzirom na sudsku praksu Suda. Takvo pojašnjenje nije promijenilo opseg Direktive 77/187/EEZ kako ga tumači Sud.”
Članak 1. stavak 1. točke (a) i (b) Direktive 2001/23 određuje:
„(a)
Ova se Direktiva primjenjuje na svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća.
(b)
Podložno podstavku (a) i sljedećim odredbama ovog članka, prijenosom se u smislu ove Direktive smatra prijenos gospodarskog subjekta koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna.”
Sukladno odredbama članka 3. stavka 1. prvog podstavka Direktive 2001/23:
„Prava i obveze prenositelja, koja na dan prijenosa proizlaze iz postojećeg ugovora o radu ili radnog odnosa, na temelju takvog prijenosa prenose se na preuzimatelja.”
Portugalsko pravo
Zakonik o radu
Sukladno članku 285. codigo do trabalho (Zakonik o radu), potvrđenom Zakonom br. 7/2009 od 12. veljače 2009.:
„1.   U slučaju prijenosa, po bilo kojoj osnovi, vlasništva nad poduzećem, pogonom ili dijelom poduzeća ili pogona koji čini gospodarsku jedinicu na preuzimatelja se prenosi svojstvo poslodavca u okviru ugovora o radu dotičnih zaposlenika kao i odgovornost za plaćanje novčanih kazni izrečenih u slučaju povrede Zakonika o radu.
2.   Prenositelj solidarno odgovara za obveze dospjele do datuma prijenosa tijekom godine koja ga slijedi.
3.   Odredbe prethodnih stavaka također se primjenjuju na prijenos, ustup ili preuzimanje izravnog upravljanja djelatnosti poduzeća, pogona ili gospodarske jedinice i, u slučaju prijenosa ili preuzimanja izravnog upravljanja djelatnosti, solidarno je odgovoran onaj tko je prethodno iskorištavao poduzeće.
4.   Odredbe prethodnih stavaka ne primjenjuju se u slučaju zaposlenika kojeg je prenositelj prije prijenosa premjestio u drugi pogon ili gospodarsku jedinicu, u smislu članka 194., zadržavajući ga u svojoj službi, osim što se tiče odgovornosti preuzimatelja u pogledu plaćanja kazni izrečenih u slučaju povreda Zakonika o radu.
5.   Gospodarskom jedinicom smatraju se sva sredstva organizirana s ciljem obavljanja glavne ili sporedne gospodarske djelatnosti.
6.   Povreda prvog stavka i prvog dijela trećeg stavka, predstavlja teški prekršaj.”
Kolektivni ugovor
Odredba br. 13 Kolektivnog ugovora zaključenog 2011. između Associação de Empresas de Segurança Privada (Udruženje privatnih zaštitarskih poduzeća, u daljnjem tekstu: AES), Associação Nacional das Empresas de Segurança (Nacionalno udruženje zaštitarskih poduzeća, u daljnjem tekstu: AESIRF), i, među ostalima, Sindicato dos Trabalhadores dos Serviços de Portaria, Vigilância, Limpeza, Domésticas e Actividades Diversas (Sindikat zaposlenika čuvarske službe, nadzorne službe, službe čišćenja, kućnog osoblja i različitih djelatnosti, u daljnjem tekstu: STAD), objavljen u Boletim do Trabalho e Emprego (Glasnik za rad i zapošljavanje) br. 17/2011 određuje:
„1.
U slučaju prijenosa, po bilo kojoj osnovi, vlasništva nad poduzećem, pogonom ili dijelom poduzeća ili pogona koji čini gospodarsku jedinicu na preuzimatelja se prenosi svojstvo poslodavca u okviru ugovora o radu dotičnih zaposlenika.
2.
Ne smatra se prijenosom poduzeća ili pogona ako gospodarski subjekt izgubi klijenta zbog toga što je pružanje usluge dodijeljeno drugom subjektu.”
Glavni postupak i prethodna pitanja
A. G. Resendes i šesnaest drugih osoba su do 14. srpnja 2013. u svojstvu zaposlenika ICTS‑a obavljali poslove čuvanja objekata (marina, luka, lučki dok) Portos dos Açores SA, koji se nalaze u Ponta Delgadi (Portugal), na temelju ugovora zaključenog između potonjeg i ICTS‑a.
Oni su, među ostalim, bili zaduženi nadzirati ulaske i izlaske osoba i robe pomoću sustava videonadzora, u skladu s pravilima koja im je odredio ICTS. Njihov im je poslodavac osiguravao identifikacijsku odjeću i radio‑opremu.
Dana 17. siječnja 2013. Portos dos Açores je raspisao javni natječaj za pružanje čuvarskih i preventivnih zaštitarskih usluga u svojim objektima u Ponta Delgadi. Taj je ugovor 17. travnja 2013. dodijeljen Securitasu.
Zaposlenici ICTS‑a pred sudom koji je uputio zahtjev tvrde da im je ICTS 17. lipnja 2013. pismeno priopćio da će njihovi ugovori – nakon dodjele navedenog ugovora o javnoj nabavi Securitasu, s učinkom od 15. srpnja – od tog datuma biti preneseni na Securitas.
Dana 14. srpnja 2013. zaposlenik ICTS‑a je – nakon što je od svojeg poslodavca dobio odgovarajuće upute – predao zaposleniku Securitasa radio‑opremu koju su koristili zaposlenici ICTS‑a u objektima Portos dos Açores. Securitas je potom tu opremu predao Portos dos Açores.
Securitas je počeo obavljati svoje čuvarske i zaštitarske usluge 15. srpnja 2013. Zaštitarima koji su obavljali te usluge predao je radio‑opremu koja mu je pripadala i jednaku odjeću na kojoj se nalazio logo poduzeća.
Securitas je također obavijestio A. G. Resendesa i šesnaest drugih dotičnih osoba da oni nisu dio njegova osoblja i da je njihov poslodavac još uvijek ICTS. Nakon toga dotični su pred Tribunal do Trabalho de Ponta Delgada (Radni sud u Ponta Delgadi, Portugal) pokrenuli postupke protiv Securitasa i ICTS‑a sa zahtjevom da se Securitasu ili, podredno, ICTS‑u naloži da mora priznati da su oni njegovi zaposlenici i da im isplati plaće, zajedno sa zateznim kamatama od 15. srpnja 2013., ili da, za trojicu od njih, isplati naknadu zbog nezakonitog otkaza.
Taj je sud usvojio navedene tužbe. On je smatrao da je došlo do prijenosa pogona između dvaju društava i da su ugovori o radu bivših zaposlenika ICTS‑a preneseni na Securitas. Stoga je njihov otkaz od strane Securitasa kvalificirao „nezakonitim” te je navedenom društvu naložio vraćanje većine tih osoba na rad kao i isplatu različitih potraživanja iz radnog odnosa kao i naknada.
Securitas je protiv te presude podnio žalbu Tribunal da Relação de Lisboa (Žalbeni sud u Lisabonu), koji je potvrdio prvostupanjsku presudu.
Stoga je Securitas podnio izvanrednu reviziju Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud, Portugal). Taj se sud pita, u biti, potpada li zamjena ICTS‑a Securitasom, u pogledu čuvarskih i zaštitarskih djelatnosti koje se obavljaju u objektima Portos dos Açores, i to nakon dodjele Securitasu ugovora o javnoj nabavi usluga, pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona”, u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive 2001/23.
U tim je okolnostima Supremo Tribunal de Justiça (Vrhovni sud) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Predstavlja li situacija opisana u spisu prijenos poduzeća ili pogona, pri čemu je poduzeće ICTS preneseno u poduzeće Securitas nakon što je završen javni natječaj na temelju kojega je Securitasu kao uspješnom ponuditelju dodijeljen ugovor o pružanju nadzornih i sigurnosnih usluga u luci Ponta Delgada na otoku San Miguel (Azori) te predstavlja li to prijenos gospodarske jedinice u smislu članka 1. stavka 1. točke (a) Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka?
2.
Predstavlja li situacija opisana u spisu samo pravno sljedništvo konkurentskih poduzeća, na temelju činjenice da je pružanje usluga dodijeljeno poduzeću koje je dobilo navedeni natječaj, koje nije obuhvaćeno pojmom prijenosa poduzeća ili pogona u smislu te direktive?
3.
Je li klauzula 13. stavak 2. navedenog kolektivnog ugovora sklopljenog između AES‑a, AESIRF‑a, STAD‑a i drugih sindikalnih udruženja protivna pravu Unije u pogledu definicije prijenosa poduzeća ili pogona iz Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka u dijelu u kojemu se navodi: „ne smatra se prijenosom poduzeća ili pogona ako gospodarski subjekt izgubi klijenta zbog toga što je pružanje usluge dodijeljeno drugom subjektu?”
Rješenjem predsjednika Suda od 24. svibnja 2016. odbijen je zahtjev suda koji je uputio zahtjev da se o ovom predmetu odluči u ubrzanom postupku predviđenom u članku 105. stavku 1. Poslovnika Suda.
O prethodnim pitanjima
Prvo i drugo pitanje
Svojim prvim dvama pitanjima, koja valja razmotriti zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive 2001/23 tumačiti na način da pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona” u smislu te odredbe potpada situacija u kojoj je naručitelj raskinuo ugovor o pružanju usluga nadzora i čuvanja svojih postrojenja zaključen s jednim poduzećem, te je potom, radi izvršenja tih usluga, zaključio novi ugovor s drugim poduzećem, koje odbija preuzeti zaposlenike prvog poduzeća.
Direktiva 2001/23 se, u skladu sa svojim člankom 1. stavkom 1. točkom (a), primjenjuje na „svaki prijenos poduzeća, pogona ili dijela poduzeća ili pogona na drugog poslodavca, koji je posljedica ugovornog prijenosa, pripajanja ili spajanja poduzeća”.
U tom pogledu valja podsjetiti da, prema ustaljenoj praksi Suda, područje primjene Direktive 2001/23 obuhvaća sve slučajeve promjena, u okviru ugovornih odnosa, fizičkih ili pravnih osoba odgovornih za rad poduzeća koje ugovaraju obveze poslodavca u odnosu na zaposlenike. Stoga za primjenu Direktive 2001/23 nije nužno da postoje izravni ugovorni odnosi između prenositelja i primatelja, tako da se prijenos može obaviti posredstvom treće osobe (vidjeti, osobito, presude od 7. ožujka 1996., Merckx i Neuhuys,
C‑171/94 i C‑172/94
,
EU:C:1996:87
, t.
28.
i
30.
, i od 20. studenoga 2003., Abler i dr.,
C‑340/01
,
EU:C:2003:629
, t.
39.
).
Iz toga slijedi da nepostojanje ugovorne veze između dvaju poduzeća kojima je uzastopce povjereno obavljanje nadzora i čuvanja lučkih instalacija, nema utjecaja na pitanje je li Direktiva 2001/23 primjeniva na situaciju kakva je ona iz glavnog postupka.
Osim toga, treba podsjetiti da je, sukladno članku 1. stavku 1. točki (b) Direktive 2001/23, njezina primjenjivost također uvjetovana time da se prijenos odnosi na „gospodarski subjekt koji zadržava svoj identitet, znači organizirano grupiranje resursa koje ima za cilj obavljanje gospodarske djelatnosti, bez obzira na to je li ta djelatnost glavna ili sporedna”.
Kako bi se utvrdilo je li taj uvjet doista ispunjen, valja razmotriti sve činjenice koje karakteriziraju predmetnu transakciju, među kojima osobito onu o kojoj je vrsti poduzeća ili pogona riječ, je li došlo do prijenosa materijalne imovine poput zgrada i pokretnina, kolika je vrijednost materijalne imovine u trenutku prijenosa, je li novi poslodavac preuzeo većinu zaposlenika, jesu li preuzeti korisnici usluge, kao i stupanj sličnosti između djelatnosti koje su se obavljale prije i poslije prijenosa te trajanje eventualnog prekida u njihovu obavljanju. Te elemente treba ocijeniti u okviru ocjene svih okolnosti slučaja pa se zato oni ne mogu promatrati odvojeno (vidjeti, u tom smislu, presudu od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, t.
32.
i navedenu sudsku praksu).
Konkretno, Sud je smatrao da nacionalni sud prilikom ocjene činjenica koje karakteriziraju predmetnu transakciju mora osobito voditi računa o vrsti poduzeća ili pogona o kojem je riječ (presuda od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, t.
33.
).
Iz navedenoga proizlazi da je važnost pojedinih kriterija za postojanje prijenosa u smislu Direktive 2001/23 nužno različita s obzirom na djelatnost koja se obavlja, to jest s obzirom na načine proizvodnje ili metode rada u poduzeću, pogonu ili dijelu pogona o kojem je riječ (presuda od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, t.
34.
).
Sud je u tom pogledu ocijenio da u sektoru u kojem se djelatnost ponajprije temelji na radnoj snazi nije moguće zadržati identitet gospodarskog subjekta ako većinu njegovih zaposlenika ne preuzme pretpostavljeni preuzimatelj (presuda od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, t.
35.
).
Ako se, s druge strane, djelatnost u bitnome temelji na opremi, činjenica da novi poduzetnik nije preuzeo bivše zaposlenike društva radi obavljanja te djelatnosti, kao što je slučaj u predmetu u glavnom postupku, ne dostaje da bi se isključilo postojanje prijenosa gospodarskog subjekta uz očuvanje njegova identiteta, u smislu Direktive 2001/23. Drukčije bi tumačenje bilo protivno glavnom cilju spomenute direktive, a to je da se, čak i protivno preuzimateljevoj volji, sačuvaju ugovori o radu prenositeljevih zaposlenika (presuda od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, t.
41.
).
Stoga mora sud koji je uputio zahtjev u svjetlu iznesenih razmatranja, te vodeći računa o svim činjeničnim okolnostima koje obilježavaju transakciju o kojoj je riječ u glavnom postupku, ocijeniti treba li istu smatrati prijenosom poduzeća u smislu Direktive 2001/23.
U tu svrhu on je dužan, posebice, utvrditi je li ICTS prenio Securitasu, izravno ili neizravno, opremu ili tjelesne ili netjelesne stvari radi obavljanja čuvarskih i zaštitarskih djelatnosti u predmetnim postrojenjima.
Navedeni će sud morati, osim toga, provjeriti je li Portos dos Açores stavio takve elemente na raspolaganje ICTS‑u ili Securitasu. U tom pogledu treba podsjetiti da okolnost, da materijalna imovina nužna za obavljanje djelatnosti o kojoj je riječ u glavnom postupku i koju je preuzeo novi poduzetnik nije pripadala njegovu predniku, nego ju je javni naručitelj jednostavno stavio na raspolaganje, ne može isključiti postojanje prijenosa poduzeća ili pogona u smislu Direktive 2001/23 (presuda od 26. studenoga 2015., Aira Pascual i Algeposa Terminales Ferroviarios,
C‑509/14
,
EU:C:2015:781
, t.
38.
i
39.
). Međutim, samo oprema koja je stvarno korištena za obavljanje čuvarskih usluga, uz isključenje instalacija koje su predmet tih usluga, mora, ako je to potrebno, biti uzeta u obzir radi utvrđenja postojanja prijenosa subjekta koji zadržava svoj identitet, u smislu Direktive 2001/23 (presuda od 29. srpnja 2010., UGT‑FSP,
C‑151/09
,
EU:C:2010:452
, t.
31.
).
Imajući sve navedeno u vidu, na prva dva pitanja treba odgovoriti da članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona” u smislu te odredbe potpada situacija u kojoj je naručitelj raskinuo ugovor o pružanju usluga nadzora i čuvanja svojih postrojenja zaključen s jednim poduzećem te je potom, radi izvršenja tih usluga, zaključio novi ugovor s drugim poduzećem koje odbija preuzeti zaposlenike prvog poduzeća, ako je to drugo poduzeće preuzelo opremu potrebnu za obavljanje navedene usluge.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev, u biti, pita treba li članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 tumačiti na način da mu je protivna nacionalna odredba, kao što je ona iz glavnog postupka, koja određuje da gubitak klijenta od strane gospodarskog subjekta nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi usluga drugom subjektu ne potpada pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona” u smislu navedenog članka 1. stavka 1.
U tom pogledu Sud je već presudio da obični gubitak ugovora o uslugama u korist konkurenta ne može, sam po sebi, ukazati na postojanje prijenosa poduzeća ili pogona u smislu Direktive 2001/23 (presuda od 11. ožujka 1997., Süzen,
C‑13/95
,
EU:C:1997:141
, t.
16.
). Međutim, nacionalna odredba koja na općenit način iz područja primjene tog pojma isključuje gubitak klijenta od strane gospodarskog subjekta nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi usluga drugom subjektu ne omogućuje da se u obzir uzmu sve činjenične okolnosti koje karakteriziraju predmetnu transakciju.
Stoga, imajući, s jedne strane, u vidu ustaljenu praksu suda navedenu u točkama 26. i 27. ove presude i, s druge strane, cilj Direktive 2001/23, koji se sastoji – kako proizlazi iz njezine treće uvodne izjave – od zaštite zaposlenika u slučaju promjene poslodavca kako bi se osigurala zaštita njihovih prava, valja smatrati da članak 1. stavak 1. navedene direktive treba tumačiti na način da mu je protivna takva nacionalna odredba.
U tim okolnostima na treće pitanje valja odgovoriti da članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da mu je protivna nacionalna odredba, kao što je ona iz glavnog postupka, koja određuje da gubitak klijenta od strane gospodarskog subjekta nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi usluga drugom subjektu, ne potpada pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona” u smislu navedenog članka 1. stavka 1.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (deseto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 1. stavak 1. točku (a) Direktive Vijeća 2001/23/EZ od 12. ožujka 2001. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na zaštitu prava zaposlenika kod prijenosa poduzeća, pogona” ili dijelova poduzeća ili pogona treba tumačiti na način da pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona” u smislu te odredbe potpada situacija u kojoj je naručitelj raskinuo ugovor o pružanju usluga nadzora i čuvanja svojih postrojenja zaključen s jednim poduzećem te je potom, radi izvršenja tih usluga, zaključio novi ugovor s drugim poduzećem koje odbija preuzeti zaposlenike prvog poduzeća ako je to drugo poduzeće preuzelo opremu potrebnu za obavljanje navedene usluge.

2.
Članak 1. stavak 1. Direktive 2001/23 treba tumačiti na način da mu je protivna nacionalna odredba, kao što je ona iz glavnog postupka, koja određuje da gubitak klijenta od strane gospodarskog subjekta nakon dodjele ugovora o javnoj nabavi usluga drugom subjektu ne potpada pod pojam „prijenos poduzeća [ili] pogona” u smislu navedenog članka 1. stavka 1.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: portugalski