CELEX: 62015CJ0672
Zahtjev za prethodnu odluku
Direktiva 2002/46/EZ
Usklađivanje zakonodavstava država članica u pogledu dodataka prehrani
Vitamini i minerali koji se mogu upotrebljavati u proizvodnji dodataka prehrani
Najveće dopuštene količine
Nadležnost država članica
Nacionalni propis koji utvrđuje te količine
Uzajamno priznavanje
Nepostojanje
Pravila koja treba poštovati i elementi koje treba uzeti u obzir prilikom utvrđivanja tih količina

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje Direktive 2002/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 10. lipnja 2002. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na dodatke prehrani (
SL 2002., L 183, str. 51
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 30., str. 154.) i odredbi UFEU‑a koje se odnose na slobodno kretanje robe.
Zahtjev je podnesen u okviru kaznenog postupka pokrenutog protiv društva Noria Distribution SARL jer je posjedovalo, izlagalo, stavljalo na tržište ili prodavalo dodatke prehrani koji nisu dopušteni u Francuskoj, za koje je znalo da su krivotvoreni, pokvareni ili toksični, te jer je prevarilo ili pokušalo prevariti svoje suugovaratelje u pogledu rizika upotrebe tih dodataka prehrani i o njihovim bitnim svojstvima.
Pravni okvir
Pravo Unije
Članak 2. Direktive 2002/46 glasi kako slijedi:
„U smislu ove Direktive:
(a)
‚dodaci prehrani’ znači hrana čija je svrha dopuniti uobičajenu prehranu, a koja predstavlja koncentrirane izvore hranjivih tvari ili druge tvari prehrambenog ili fiziološkog učinka, pojedinačne ili u kombinaciji, na tržištu u doziranom obliku, to jest oblicima kao što su kapsule, pastile, tablete, pilule i slično, vrećice praha, ampule tekućine, bočice na kapaljku, te ostali slični oblici tekućine i praha namijenjeni za uzimanje u odmjerenim malim količinama;
(b)
‚hranjive tvari’ znači sljedeće tvari:
i.
vitamini;
ii.
minerali.”
U članku 3. navedene direktive određuje se:
„Države članice moraju osigurati da dodaci prehrani smiju biti na tržištu unutar Zajednice samo ako udovoljavaju pravilima utvrđenim u ovoj Direktivi.”
U članku 5. iste direktive predviđa se:
„1.   Utvrđuju se najveće količine vitamina i minerala prisutnih u dodacima prehrani za dnevni udio potrošnje po preporuci proizvođača, uzimajući u obzir sljedeće:
(a)
najveće dopuštene količine vitamina i minerala ustanovljene znanstvenom procjenom rizika na temelju opće prihvaćenih znanstvenih podataka, uzimajući u obzir, prema potrebi, promjenjive stupnjeve osjetljivosti različitih grupa potrošača;
(b)
unos vitamina i minerala iz drugih izvora ishrane.
2.   Kad se utvrde najveće količine navedene u stavku 1., potrebno je posvetiti dužnu pažnju referentnim unosima vitamina i minerala za stanovništvo.
3.   Kako bi se osigurala prisutnost značajne količine vitamina i minerala u dodacima prehrani, utvrđuju se, prema potrebi, minimalne količine za dnevni udio potrošnje po preporuci proizvođača.
4.   Najveće i najmanje količine vitamina i minerala iz stavaka 1., 2. i 3. usvajaju se u skladu s postupkom navedenim u članku 13. stavku 2.”
Članak 11. Direktive 2002/46 određuje:
„1.   Ne dovodeći u pitanje članak 4. stavak 7. države članice ne smiju, zbog razloga povezanih sa sastavom, proizvodnim specifikacijama, prikazom ili označivanjem, zabraniti ili ograničiti trgovinu proizvodima iz članka 1. koji su u skladu s ovom Direktivom i, gdje je prikladno, s aktima Zajednice usvojenim u provedbi ove Direktive.
2.   Ne dovodeći u pitanje Ugovor, a posebno njegove članke 28. i 30., stavak 1. ne utječe na nacionalne odredbe koje su primjenjive u slučaju da ne postoje akti Zajednice usvojeni na temelju ove Direktive.”
Prilozi I. i II. Direktivi 2002/46 nabrajaju „[v]itamin[e] i mineral[e] koji se smiju koristiti u proizvodnji dodataka prehrani” i „[v]itaminske i mineralne tvari koje se smiju koristiti u proizvodnji dodataka prehrani”.
Francusko pravo
Na temelju članka 5. Dekreta br. 2006/352 od 20. ožujka 2006. o dodacima prehrani (JORF od 25. ožujka 2006., str. 4543.), kojim se Direktiva 2002/46 prenosi u francusko pravo, vitamini i minerali mogu se upotrebljavati u proizvodnji dodataka prehrani samo prema uvjetima koji se utvrđuju uredbom ministara zaduženih za potrošnju, poljoprivredu i zdravstvo.
Člankom 16. tog dekreta predviđen je postupak kojem je podvrgnuto prvo stavljanje na francusko tržište dodatka prehrani koji sadržava tvar s hranjivim ili fiziološkim učinkom, biljku ili biljni pripravak, koji se ne nalaze u uredbama predviđenim u člancima 6. i 7. navedenog dekreta, ali koji je zakonito proizveden ili stavljen na tržište u drugoj državi članici Europske unije ili drugoj državi stranci Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru od 2. svibnja 1992. (
SL 1994., L 1, str. 3
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 11., svezak 106., str. 4.).
Ministarska uredba od 9. svibnja 2006. o hranjivim tvarima koje se mogu koristiti u proizvodnji dodataka prehrani (JORF od 28. svibnja 2006., str. 7977., u daljnjem tekstu: Uredba od 9. svibnja 2006.), donesena na temelju članka 5. Dekreta br. 2006‑352 od 20. ožujka 2006., utvrđuje osobito popis vitamina i minerala koji se mogu koristiti u proizvodnji dodataka prehrani kao i najviše dnevne doze koje se ne smiju prekoračiti u okviru te upotrebe.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Noria Distribution francusko je društvo koje stavlja na tržište dodatke prehrani u Uniji.
Protiv tog društva vodi se postupak jer je od 1. rujna 2007. do 1. listopada 2008. posjedovalo, izlagalo, stavljalo na tržište ili prodavalo dodatke prehrani koji nisu dopušteni u Francuskoj, za koje je znalo da su krivotvoreni, pokvareni ili toksični jer nisu bili u skladu s propisima na snazi kao i jer je prevarilo ili pokušalo prevariti svoje suugovaratelje u pogledu rizika upotrebe tih dodataka prehrani i o njihovim bitnim svojstvima jer prekoračuju najviše dnevne doze vitamina i minerala koji se mogu koristiti za proizvodnju takvih dodataka prehrani, utvrđene Uredbom od 9. svibnja 2006.
Prema odluci kojom se upućuje prethodno pitanje, Noria Distribution ne osporava sadržajnu točnost činjenica koje joj se stavljaju na teret. Međutim, navodi da Uredba od 9. svibnja 2006., koja je temelj kaznenog postupka koji se protiv nje vodi, nije u skladu s pravom Unije.
U tim okolnostima Tribunal de grande instance de Perpignan (Regionalni sud u Perpignanu, Francuska) odlučio je prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Protivi li se Direktivi 2002/46 i načelima Zajednice o slobodnom kretanju robe i međusobnom priznavanju usvajanje nacionalnog propisa kao što je uredba od 9. svibnja 2006. koja odbija svaki postupak međusobnog priznavanja u vezi s dodacima prehrani na bazi vitamina i minerala podrijetlom iz druge države članice, tako da se za proizvode koji se zakonito prodaju u drugoj državi članici čija su osnova hranjive tvari [čije vrijednosti prelaze utvrđene granične vrijednosti] Uredbom od 9. svibnja 2006. isključuje primjena [pojednostavljenog] postupka?
2.
Dopušta li Direktiva 2002/46, osobito njezin članak 5., ali i načela koja proizlaze iz sudske prakse Zajednice u vezi s odredbama o slobodnom kretanju robe, da se maksimalna dnevna doza vitamina i minerala odredi proporcionalno s preporučenim dnevnim unosima tako da se za hranjive tvari koje predstavljaju najmanji rizik upotrijebi vrijednost jednaka trostrukom preporučenom dnevnom unosu, za hranjive tvari za koje postoji rizik od prekoračivanja najveće dopuštene količine upotrijebi vrijednost jednaka preporučenom dnevnom unosu, a za hranjive tvari za koje postoji najveći rizik upotrijebi vrijednost koja je niža od preporučenog dnevnog unosa odnosno vrijednost jednaka nuli?
3.
Dopušta li Direktiva 2002/46, ali i načela koja proizlaze iz sudske prakse Zajednice u vezi s odredbama o slobodnom kretanju robe, da se doziranja određuju samo [na temelju] nacionalnog znanstvenog mišljenja iako recentna međunarodna znanstvena mišljenja [preporučuju] više doze u jednakim uvjetima uporabe?”
O prethodnim pitanjima
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Direktive 2002/46 i odredbe UFEU‑a o slobodi kretanja robe tumačiti na način da im je protivan propis države članice poput onog iz glavnog postupka koji ne predviđa postupak za stavljanje na tržište te države članice dodataka prehrani čiji sadržaj hranjivih tvari prekoračuje najviše dnevne doze utvrđene tim propisom, a koji se zakonito proizvode ili stavljaju na tržište u drugoj državi članici.
Uvodno valja podsjetiti da, dok Komisija ne usvoji, sukladno članku 5. stavku 4. Direktive 2002/46, najveću količinu hranjivih tvari koje se mogu koristiti za proizvodnju dodataka prehrani, države članice ostaju nadležne za donošenje propisa koji se tiče tih količina, pri čemu su u vršenju te nadležnosti dužne poštovati članke 34. i 36. UFEU‑a kao i uzeti u obzir elemente iz članka 5. stavaka 1. i 2. Direktive 2002/46, uključujući zahtjev za procjenu rizika na temelju opće prihvaćenih znanstvenih podataka (vidjeti u tom smislu presudu od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, t.
24.
i
32.
).
U tom smislu valja podsjetiti da je sloboda kretanja robe među državama članicama temeljno načelo UFEU‑a koje svoj izražaj nalazi u zabrani iz članka 34. UFEU‑a količinskih ograničenja uvoza među državama članicama i svih mjera s istovrsnim učinkom (vidjeti presude od 2. prosinca 2004., Komisija/Nizozemska,
C‑41/02
,
EU:C:2004:762
, t.
38.
, i od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
, t.
73.
).
Zabrana mjera s istovrsnim učinkom kao ograničenja iz članka 34. UFEU‑a odnosi se na sve trgovinske propise država članica koji mogu izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno ometati trgovinu unutar Unije (vidjeti osobito presude od 11. srpnja 1974., Dassonville,
8/74
,
EU:C:1974:82
, t.
74.
; od 5. ožujka 2009., Komisija/Španjolska,
C‑88/07
,
EU:C:2009:123
, t.
82.
, i od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
, t.
74.
).
No, propis koji je predmet glavnog postupka ometa trgovinu unutar Unije jer dodatak prehrani čiji sadržaj hranjivih tvari prekoračuje najviše granice utvrđene tim propisom ne može biti stavljen na tržište u Francuskoj, iako se zakonito proizvodi ili stavlja na tržište u drugoj državi članici.
Navedeni je propis stoga mjera s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje u smislu članka 34. UFEU‑a.
Prema sudskoj praksi Suda, propis države članice koji zabranjuje stavljanje na tržište u toj državi članici hrane čiji sadržaj hranjivih tvari prekoračuje najveće količine utvrđene tim propisom, koja je zakonito proizvedena i/ili stavljena na tržište u drugoj državi članici, može kao mjera s istovrsnim učinkom kao količinsko ograničenje u smislu članka 34. UFEU‑a, biti opravdan ako je u skladu sa zahtjevima iz članka 36. UFEU‑a, kako ga je tumačio Sud (vidjeti u tom smislu presudu od 5. veljače 2004., Greenham i Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
, t.
34.
).
S jedne strane, takav propis mora biti popraćen postupkom koji omogućava gospodarskim subjektima da dobiju odobrenje staviti na tržište dodatke prehrani koji sadržavaju hranjive tvari u višoj dozi od dopuštene. Taj postupak mora biti lako dostupan, mora ga se moći provesti u razumnom roku, a u slučaju odbijanja treba postojati mogućnost osporavanja odluke o odbijanju pred sudom (vidjeti u tom smislu presude od 5. veljače 2004., Komisija/Francuska,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
, t.
26.
; od 5. veljače 2004., Greenham i Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
, t.
35.
, i od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
, t.
81.
).
S jedne strane, zahtjev za odobrenje stavljanja na tržište navedenih dodataka nadležna nacionalna tijela mogu odbiti samo ako ti dodaci predstavljaju stvarni rizik za javno zdravlje (vidjeti u tom smislu presudu od 5. veljače 2004., Komisija/Francuska,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
, t.
27.
; od 5. veljače 2004., Greenham i Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
, t.
36.
, i od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
, t.
82.
).
U ovom slučaju, prvo pitanje koje je sud koji je uputio zahtjev postavio odnosi se isključivo na poštovanje zahtjeva iz točke 22. ove presude, a ne onog iz prethodne točke čije ispitivanje ulazi u okvir pitanja je li mjera zabrane stavljanja na tržište, kako je predviđena propisom koji je predmet glavnog postupka, utemeljena na detaljnoj znanstvenoj procjeni stvarnog rizika za javno zdravlje koji ističe država članica koja se poziva na članak 36. UFEU‑a.
Kada je riječ o zahtjevu iz točke 22. ove presude, treba utvrditi da iako propis koji je predmet glavnog postupka predviđa postupak koji se odnosi na stavljanje na francusko tržište određenih dodataka prehrani koji nisu dopušteni na temelju tog propisa ali se zakonito proizvode ili stavljaju na tržište u drugoj državi članici, nesporno je da taj postupak ipak nije primjenjiv na dodatke prehrani poput onih u glavnom postupku, čiji sadržaj hranjivih tvari prekoračuje najviše količine utvrđene navedenim propisom i koji se zakonito proizvode ili stavljaju na tržište u drugoj državi članici.
No, postojanje postupka koji udovoljava uvjetima iz točke 22. ove presude predstavlja jedan od zahtjeva kojima je podvrgnuto opravdanje, na temelju članka 36. UFEU‑a, propisa poput onog iz glavnog postupka.
Posljedično, s obzirom na to da propis iz glavnog postupka zabranjuje stavljanje na tržište dodataka prehrani čiji hranjivi sadržaj prekoračuje najvišu razinu utvrđenu tim propisom a da ne predviđa ikakav postupak za stavljanje na tržište takve vrste dodatka prehrani, i to čak i ako se zakonito proizvode ili stavljaju na tržište u drugoj državi članici, navedeni propis nije u skladu sa zahtjevom iz točke 22. ove presude i ne može stoga biti opravdan na temelju članka 36. UFEU‑a.
U tim okolnostima na prvo pitanje treba odgovoriti da odredbe Direktive 2002/46 i odredbe UFEU‑a treba tumačiti na način da im je protivan propis države članice poput onog iz glavnog postupka, koji ne predviđa postupak za stavljanje na tržište te države članice dodataka prehrani čiji sadržaj hranjivih tvari prekoračuje najviše dnevne doze utvrđene tim propisom i koji se zakonito proizvode ili stavljaju na tržište u drugoj državi članici.
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Direktive 2002/46, a osobito njezin članak 5. kao i odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja robe tumačiti na način da im se protivi to da najveće količine iz članka 5. budu utvrđene proporcionalno preporučenim dnevnim unosima zadržavajući vrijednost jednaku trostrukim unosima za najmanje rizične hranjive tvari, vrijednost koja je jednaka navedenim unosima za hranjive tvari od kojih postoji rizik prekoračenja najveće dopuštene količine i nižu vrijednost od tih istih unosa, odnosno vrijednost jednaku nuli za hranjive tvari koje su najrizičnije.
Sud koji je uputio zahtjev smatra da su se navedene količine mogle utvrditi „s obzirom na kriterije hranjivosti kao elementi opravdanja mjere ograničavanja slobode kretanja robe” i „bez najveće dopuštene količine utvrđene znanstvenom ekspertizom”.
U tom pogledu treba podsjetiti da osim što mora biti provedeno uz poštovanje članaka 34. i 36. UFEU‑a, utvrđivanje najviših količina vitamina i minerala koji se mogu koristiti za proizvodnju dodataka prehrani mora biti utemeljeno na elementima iz članka 5. stavaka 1. i 2. Direktive 2002/46 (vidjeti presudu od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, t.
32.
i
63.
).
Prema tom članku 5. stavku 1. točki (a) navedene količine utvrđuju se s obzirom na dnevni unos koji preporuča proizvođač s obzirom na najveće ustanovljene dopuštene količine utvrđene za vitamine i minerale nakon znanstvene procjene rizika na temelju opće prihvaćenih znanstvenih podataka, uzimajući u obzir, po potrebi, razliku u razinama osjetljivosti različitih skupina potrošača (vidjeti presudu od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, t.
64.
).
Iz toga slijedi da se utvrđivanje najviših količina iz članka 5. Direktive 2002/46 mora osobito temeljiti na uzimanju u obzir utvrđenih najviših dopuštenih količina, za predmetne vitamine i minerale, nakon znanstvene procjene rizika za zdravlje ljudi, koja se temelji na relevantnim znanstvenim podacima, a ne samo na hipotetskim razmatranjima (vidjeti presudu od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, t.
65.
).
Tako utvrđivanje najviših količina vitamina i minerala koje se mogu koristiti za proizvodnju dodataka prehrani, kada u nedostatku dokazane opasnosti za zdravlje ljudi najviše dopuštene količine nisu bile utvrđene za te hranjive tvari nakon takve znanstvene procjene, ne odgovara tom zahtjevu (vidjeti presudu od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, t.
66.
).
Nakon što su utvrđene najveće dopuštene količine, mogućnost da se takve najviše količine utvrde na znatno nižu razinu od tih količina ne može biti isključeno ako utvrđivanje tih najviših količina može biti opravdano uzimanjem u obzir elemenata koji se nalaze u članku 5. stavcima 1. i 2. Direktive 2002/46 i ako je sukladno s načelom proporcionalnosti (vidjeti presudu od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, t.
71.
).
Tako sukladno navedenom članku 5. stavku 1. točki (b) i stavku 2. tijekom utvrđivanja navedenih količina, osim tih ograničenja, mora se uzeti u obzir unos vitamina i minerala iz drugih prehrambenih izvora kao i referentni unos vitamina i minerala za stanovništvo.
Nadalje, procjene koje dovode do utvrđivanja najviših količina hranjivih tvari koje se mogu koristiti za proizvodnju dodataka prehrani moraju se provesti za svaki pojedinačni slučaj zasebno (vidjeti u tom smislu presude od 23. rujna 2003., Komisija/Danska,
C‑192/01
,
EU:C:2003:492
, t.
46.
; od 5. veljače 2004., Greenham i Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
, t.
40.
; od 5. veljače 2004., Komisija/Francuska,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
, t.
53.
; od 2. prosinca 2004., Komisija/Nizozemska,
C‑41/02
,
EU:C:2004:762
, t.
47.
, te od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, t.
55.
i
72.
).
Konačno, valja podsjetiti da, prema sudskoj praksi Suda, iako kriterij prehrambenih potreba stanovništva države članice može igrati ulogu prilikom njezine detaljne procjene rizika koji dodavanje hranjivih tvari hrani može predstavljati za javno zdravlje, nepostojanje takve potrebe ne može samo po sebi opravdati potpunu zabranu, na temelju članka 36. UFEU‑a, stavljanja na tržište hrane koja se zakonito proizvodi i/ili stavlja na tržište u drugim državama članicama (vidjeti presude od 5. veljače 2004., Greenham i Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
, t.
46.
; od 2. prosinca 2004., Komisija/Nizozemska,
C‑41/02
,
EU:C:2004:762
, t.
69.
, te od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, t.
60.
).
Iz prethodnih razmatranja osobito proizlazi da najveće količine iz članka 5. Direktive 2002/46 moraju biti utvrđene za svaki slučaj zasebno, na temelju svih elemenata iz članka 5. stavaka 1. i 2., osobito najveće ustanovljene dopuštene količine za dotične hranjive tvari, nakon znanstvene procjene rizika za javno zdravlje, koja nije utemeljena na općim ili hipotetskim razmatranjima, već na relevantnim znanstvenim podacima.
Stoga metoda koja se sastoji od toga da se utvrdi te količine a da se ne uzmu u obzir svi navedeni elementi, samo na temelju nutritivnih potreba predmetnog stanovništva, ili da se to utvrđivanje ne provede za svaki slučaj zasebno, nije u skladu s navedenim člankom 5. ni s odredbama UFEU‑a koje se tiču slobodnog kretanja robe.
Na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni je li to slučaj s metodom utvrđivanja navedenih količina koje su predmet glavnog postupka.
U tim okolnostima, na drugo pitanje valja odgovoriti da odredbe Direktive 2002/46 i odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja robe treba tumačiti na način da najveće količine iz članka 5. te direktive moraju biti utvrđene za svaki slučaj zasebno i uzimajući u obzir sve elemente iz članka 5. stavaka 1. i 2., osobito najveće ustanovljene dopuštene količine za dotične hranjive tvari, nakon znanstvene procjene rizika za javno zdravlje, koja nije utemeljena na općim ili hipotetskim razmatranjima, već na relevantnim znanstvenim podacima. Na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni udovoljava li metoda utvrđivanja navedenih količina koje su predmet glavnog postupka tim zahtjevima.
Treće pitanje
Svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li odredbe Direktive 2002/46 i UFEU‑a o slobodi kretanja roba tumačiti na način da im je protivno to da se znanstvena procjena rizika iz članka 5. stavka 1. točke (a) te direktive, koja treba prethoditi utvrđivanju najvećih dopuštenih količina o kojima osobito treba voditi računa prilikom utvrđivanja najvećih količina iz članka 5., provede isključivo na temelju nacionalnih znanstvenih mišljenja, čak i ako su na dan donošenja predmetne mjere također dostupna najnovija međunarodna znanstvena mišljenja koja zaključuju da postoji mogućnost utvrđivanja viših granica.
U tom smislu valja podsjetiti na to da u skladu s tim člankom 5. stavkom 1. točkom (a) utvrđivanje najvećih količina mora počivati, među ostalim, na uzimanju u obzir najvećih dopuštenih količina utvrđenih za vitamine i minerale nakon znanstvene procjene rizika koja se temelji na „opće prihvaćenim znanstvenim podacima”.
Iz tog se teksta stoga ne može zaključiti da se ta procjena može provesti isključivo na temelju nacionalnih znanstvenih podataka jer su međunarodni znanstveni podaci također dostupni.
Iako se ne može isključiti da se u nedostatku pouzdanih međunarodnih znanstvenih podataka takva procjena provede isključivo na temelju pouzdanijih nacionalnih znanstvenih mišljenja, to ipak ne može biti slučaj ako su takvi podaci dostupni.
Naime, zahtijevajući da se ta procjena temelji na „opće prihvaćenim znanstvenim podacima”, članak 5. stavak 1. točka (a) Direktive 2002/46 ima za cilj da se ta procjena provede na temelju pouzdanih znanstvenih podataka, neovisno o njihovoj nacionalnoj ili međunarodnoj naravi.
Nadalje, procjena iz te odredbe podvrgnuta je istim zahtjevima kao što su oni koji proizlaze iz sudske prakse Suda kad je riječ o postojanju stvarnog rizika za javno zdravlje, koji ističe država članica kako bi opravdala mjeru zabrane stavljanja na tržište dodatka prehrani na temelju članka 36. UFEU‑a. U tom smislu Sud je, među ostalim, presudio da postojanje takvog rizika treba dokazati u svakom pojedinačnom slučaju s obzirom na nacionalne prehrambene navike i imajući u vidu rezultate međunarodnih znanstvenih istraživanja (vidjeti presude od 23. rujna 2003., Komisija/Danska,
C‑192/01
,
EU:C:2003:492
, t.
46.
; od 5. veljače 2004., Komisija/Francuska,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
, t.
53.
, i od 29. travnja 2010., Solgar Vitamin’s France i dr.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
, t.
55.
).
U tom kontekstu Sud je također presudio, s jedne strane, da se takva mjera može donijeti samo ako je razvidno da je navodni stvaran rizik za javno zdravlje dovoljno dokazan na temelju najnovijih znanstvenih podataka koji su dostupni na dan donošenja te mjere (vidjeti presude od 23. rujna 2003., Komisija/Danska,
C‑192/01
,
EU:C:2003:492
, t.
48.
; od 5. veljače 2004., Komisija/Francuska,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
, t.
55.
; od 2. prosinca 2004., Komisija/Nizozemska,
C‑41/02
,
EU:C:2004:762
, t.
49.
, i od 28. siječnja 2010., Komisija/Francuska,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
, t.
89.
), i, s druge strane, da se procjena tog rizika mora provesti na temelju najpouzdanijih dostupnih znanstvenih podataka i najnovijih rezultata međunarodnih istraživanja (vidjeti presudu od 5. veljače 2004., Greenham i Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
, t.
47.
).
Prema tome, ako su na dan provedbe znanstvene procjene rizika iz članka 5. stavka 1. točke (a) Direktive 2002/46 dostupni pouzdani i najnoviji međunarodni znanstveni podaci, ta se procjena ne može provesti uz zanemarivanje tih podataka.
U tim okolnostima na treće pitanje valja odgovoriti da odredbe Direktive 2002/46 i odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja robe treba tumačiti na način da im je protivno to da se znanstvena procjena rizika iz članka 5. stavka 1. točke (a) te direktive, koja treba prethoditi utvrđivanju najvećih dopuštenih količina o kojima osobito treba voditi računa prilikom utvrđivanja najvećih količina iz članka 5., provede isključivo na temelju nacionalnih znanstvenih mišljenja ako su na dan donošenja predmetne mjere također dostupna pouzdana i najnovija međunarodna znanstvena mišljenja koja zaključuju da postoji mogućnost utvrđivanja viših granica.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenoga, Sud (prvo vijeće) odlučuje:

1)
Odredbe Direktive 2002/46/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 10. lipnja 2002. o usklađivanju zakona država članica u odnosu na dodatke prehrani i odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja robe, treba tumačiti na način da im je protivan propis države članice, poput onog iz glavnog postupka, koji ne predviđa postupak za stavljanje na tržište te države članice dodataka prehrani čiji sadržaj hranjivih tvari prekoračuje najviše dnevne doze utvrđene tim propisom i koji se zakonito proizvode ili stavljaju na tržište u drugoj državi članici.

2)
Odredbe Direktive 2002/46 i odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja robe treba tumačiti na način da najveće količine iz članka 5. te direktive moraju biti utvrđene za svaki slučaj zasebno i uzimajući u obzir sve elemente iz članka 5. stavaka 1. i 2., osobito najveće ustanovljene dopuštene količine za dotične hranjive tvari, nakon znanstvene procjene rizika za javno zdravlje, koja nije utemeljena na općim ili hipotetskim razmatranjima, već na relevantnim znanstvenim podacima. Na sudu koji je uputio zahtjev je da ocijeni udovoljava li metoda utvrđivanja navedenih količina koje su predmet glavnog postupka tim zahtjevima.

3)
Odredbe Direktive 2002/46 i odredbe UFEU‑a koje se odnose na slobodu kretanja robe treba tumačiti na način da im je protivno to da se znanstvena procjena rizika iz članka 5. stavka 1. točke (a) te direktive, koja treba prethoditi utvrđivanju najvećih dopuštenih količina o kojima osobito treba voditi računa prilikom utvrđivanja najvećih količina iz članka 5., provede isključivo na temelju nacionalnih znanstvenih mišljenja ako su na dan donošenja predmetne mjere također dostupna pouzdana i najnovija međunarodna znanstvena mišljenja koja zaključuju da postoji mogućnost utvrđivanja viših granica.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: francuski