CELEX: 62014TJ0512
Kumoamiskanne
EAKR
Asetuksen (EY) N:o 1083/2006 41 artiklan 3 kohta
Kieltäytyminen myöntämästä rahoitusosuutta suurhankkeeseen
Hankkeen täytäntöönpanosta vastaava yritys
Toimi ei koske kantajaa suoraan
Tutkimatta jättäminen

Asian tausta
Euroopan komissio hyväksyi 1.10.2007 päätöksellä C(2007) 4562 Puolan tasavallan Euroopan aluekehitysrahastoa, Euroopan sosiaalirahastoa ja koheesiorahastoa koskevista yleisistä säännöksistä sekä asetuksen (EY) N:o 1260/1999 kumoamisesta 11.7.2006 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1083/2006 (
EUVL 2006, L 210, s. 25
) 32 artiklan nojalla esittämän toimenpideohjelman ”Innovatiivinen talous”.
Kannekirjelmästä ilmenee, että toimenpideohjelman ”Innovatiivinen talous” kansallisten täytäntöönpanosäännösten antamisen jälkeen Green Source Poland sp. z o.o., joka on yksityisoikeudellinen vuoden 2004 joulukuussa perustettu puolalainen yhtiö, jonka ainoana tarkoituksena on rakentaa bioetanolin tuotantolaitos Puolaan ja ylläpitää sitä, teki 12.5.2008 Puolan viranomaisille hakemuksen avustuksen myöntämisestä ”Bioaineksen valmistamiseen biopolttoaineiden tuottamiseksi tarkoitetun innovatiivisen teknologian hankkiminen ja täytäntöönpano” -nimiseen hankkeeseen (jäljempänä hanke) ja että Puolan viranomaiset ja kantaja allekirjoittivat 25.4.2012 sopimuksen, joka koski avustuksen myöntämistä mainitun hankkeen toteuttamiseen toimenpideohjelman ”Innovatiivinen talous” yhteydessä (jäljempänä sopimus).
Sopimuksesta ilmenee, että Puolan tasavalta rahoitti avustuksesta, jolla oli tarkoitus rahoittaa osa kyseessä olevan suurhankkeen tukikelpoisista kuluista, 85 prosenttia Euroopan aluekehitysrahastosta (EAKR) maksettavalla rahoitusosuudella ja 15 prosenttia valtion varoista (ks. sopimuksen 1 artiklan 4 kappale). Siinä määrättiin lisäksi muun muassa, että jos komissio kieltäytyisi osallistumasta rahoitukseen rahastoista asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 3 kohdan mukaisesti, sopimus päättyisi sinä päivänä, jolloin komission päätös annetaan tiedoksi tuensaajalle (ks. sopimuksen 5 artiklan 24 kappale), ja että tällaisessa tapauksessa tuensaaja sitoutui maksamaan Puolan viranomaisten jo suorittamat varat takaisin kokonaan tai osittain (ks. sopimuksen 5 artiklan 26 kappale).
Puolan tasavalta esitti 10.9.2012 komissiolle asetuksen N:o 1083/2006 39–41 artiklan nojalla hakemuksen hankkeelle EAKR:sta myönnettävästä rahoitusosuudesta. Puolan tasavallan asetuksen N:o 1083/2006 ja Euroopan aluekehitysrahastosta annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1080/2006 täytäntöönpanoa koskevista säännöistä 8.12.2006 annetun komission asetuksen (EY) N:o 1828/2006 (
EUVL 2006, L 371, s. 1
) liitteen XXII mukaisesti esittämässä rahoitushakemuksessa Puolan aluekehitysministeriö nimetään ”soveltamisesta vastaava[ksi] viranomai[seksi]” ja kantaja ”hankkeen täytäntöönpanosta vastaava[ksi] organisaatio[ksi] (tuensaaja)”.
Komissio esitti Puolan tasavallalle lähetetyllä 27.11.2012 päivätyllä kirjeellä epäilyjä siitä, voidaanko hankkeelle vahvistaa EAKR:n rahoitus, kun otetaan huomioon etenkin eräät ongelmat, jotka liittyvät siihen, että biopolttoaineita koskevaa säännöstöä ollaan tarkastamassa, hankkeelta puuttuva innovatiivisuus, toteutettavuustutkimuksesta puuttuvat tiedot ja valtiontuki, ja kehotti Puolan tasavaltaa tarkastelemaan mahdollisuutta peruuttaa hanke ja tilanteesta riippuen toimittaa uusia tietoja.
Puolan tasavalta vastasi komission huomautuksiin 25.1.2013 päivätyllä kirjeellä toimittamalla muun muassa asiakirjan, jossa oli kantajan vastaukset komission esittämiin kysymyksiin.
Puolan tasavallalle lähetetyssä 6.5.2013 päivätyssä kirjeessä komissio pysytti näkemyksensä siitä, että hanke ei täyttänyt eräitä asetuksen N:o 1083/2006 40 artiklassa säädettyjä edellytyksiä, kun otetaan huomioon hankkeelta puuttuva innovatiivisuus, sen taloudellista elinkelpoisuutta koskevat epäilyt ja eräiden tietojen puuttuminen ympäristövaikutusten arvioinnista.
Puolan tasavalta vastasi komission huomautuksiin 5.7.2013 päivätyllä kirjeellä toimittamalla muun muassa asiakirjan, jossa oli kantajan vastaukset komission esittämiin kysymyksiin.
Kantajan pyynnöstä Brysselissä (Belgia) järjestettiin 17.7.2013 kokous kantajan edustajien ja komission yksikköjen välillä.
Puolan tasavallalle lähetetyssä 24.7.2013 päivätyssä kirjeessä komissio pysytti näkemyksensä siitä, että hanke ei täyttänyt eräitä asetuksen N:o 1083/2006 40 artiklassa säädettyjä edellytyksiä, kun otetaan huomioon hankkeelta puuttuva innovatiivisuus, sen taloudellista elinkelpoisuutta koskevat epäilyt, sen ympäristövaikutukset ja sen johdonmukaisuus Euroopan unionin ympäristöpolitiikkojen kanssa, ja se kehotti Puolan tasavaltaa esittämään huomautuksensa täsmentämällä, että jos sen arviointi osoittautuisi oikeaksi, se antaisi hankkeen osalta kielteisen päätöksen.
Puolan tasavalta vastasi komission huomautuksiin 24.9.2013 päivätyllä kirjeellä toimittamalla muun muassa asiakirjan, jossa oli kantajan vastaukset komission esittämiin kysymyksiin.
Komissio antoi 7.4.2014 asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 3 kohdan nojalla päätöksen C(2014) 2289 final (jäljempänä riidanalainen päätös), jolla se kieltäytyi myöntämästä rahoitusosuutta hankkeeseen (1 artikla). Riidanalaisessa päätöksessä täsmennetään, että kaikki hankkeeseen liittyvät menot päätöstä aikaisemmassa menoilmoituksessa on korjattava myöhemmässä menoilmoituksessa (2 artikla). Riidanalainen päätös on osoitettu Puolan tasavallalle (3 artikla).
Asian käsittelyn vaiheet ja asianosaisten vaatimukset
Kantaja nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 26.6.2014 toimittamallaan kannekirjelmällä nyt käsiteltävän kanteen, jossa vaaditaan, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen ja
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio teki unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 2.10.2014 jätetyllä erillisellä asiakirjalla unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 130 artiklan 1 kohdan nojalla oikeudenkäyntiväitteen, jossa vaaditaan, että unionin yleinen tuomioistuin
—
jättää kanteen tutkimatta ja
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja jätti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 21.11.2014 oikeuskäyntiväitettä koskevat huomautuksensa, joissa vaaditaan, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää komission väitteet ja toteaa, että kanne voidaan ottaa tutkittavaksi,
—
asettaa määräajan, jonka kuluessa komission on annettava vastaus asiakysymykseen, ja
—
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntimenettelyn tästä vaiheesta aiheutuvat oikeudenkäyntikulut.
Unionin yleisen tuomioistuimen (neljäs jaosto) 25.3.2015 antaman määräyksen mukaan oikeudenkäyntiväite ratkaistaan pääasian yhteydessä ja oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Komissio jätti 7.5.2015 unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon vastineen, jossa vaaditaan, että unionin yleinen tuomioistuin
—
jättää kanteen tutkimatta
—
toissijaisesti hylkää kanteen perusteettomana ja
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Kantaja jätti unionin yleiseen tuomioistuimen kirjaamoon 3.7.2015 vastauskirjelmänsä ja komissio jätti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 22.9.2015 vastaajan vastauskirjelmän.
Kantaja vaati unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 12.11.2015 toimittamallaan asiakirjalla istunnon järjestämistä.
Komissio pyysi unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 14.12.2015 toimittamallaan asiakirjalla nyt käsiteltävän asian yhdistämistä asiaan, joka on merkitty rekisteriin numerolla T-403/15, JYSK v. komissio. Kantaja toimitti 6.1.2016 huomautuksia asioiden yhdistämistä koskevasta pyynnöstä. Unionin yleisen tuomioistuimen neljännen jaoston puhteenjohtaja päätti 18.3.2016 tekemällään päätöksellä olla yhdistämättä näitä kahta asiaa oikeudenkäynnin tässä vaiheessa.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin suullisiin kysymyksiin kuultiin 24.11.2016 pidetyssä istunnossa.
Oikeudellinen arviointi
Alustavat huomautukset
On huomautettava, että SEUT 263 artiklan neljännen kohdan nojalla luonnollinen henkilö tai oikeushenkilö voi kyseisen määräyksen ensimmäisessä ja toisessa kohdassa määrätyin edellytyksin nostaa kanteen hänelle osoitetusta päätöksestä ja päätöksestä, joka siitä huolimatta, että se on annettu asetuksena tai toiselle henkilölle osoitettuna päätöksenä, koskee ensin mainittua henkilöä suoraan ja erikseen, sekä sääntelytoimesta, joka koskee häntä suoraan ja joka ei edellytä täytäntöönpanotoimenpiteitä.
Unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on lisäksi niin, että kumoamiskanteen kohteeksi kelpaavia toimia tai päätöksiä ovat vain sellaiset toimenpiteet, joilla on sitovia oikeusvaikutuksia, jotka voivat vaikuttaa kantajan etuihin muuttaen tämän oikeusasemaa selvästi (ks. vastaavasti tuomio 11.11.1981, IBM v. komissio,
60/81
,
EU:C:1981:264
,
kohta ja tuomio 20.9.2016, Mallis ym. v. komissio ja EKP,
C-105/15 P–C109/15 P
,
EU:C:2016:702
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä tapauksessa on selvää yhtäältä, että riidanalainen päätös ei ole sääntelytoimi, joka ei edellytä täytäntöönpanotoimenpiteitä, ja toisaalta, että komissio on antanut kyseisen päätöksen tiedoksi Puolan tasavallalle, joten kantajaa ei voida pitää mainitun päätöksen SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitettuna adressaattina.
Näin ollen on tarkastettava, voiko kantaja nostaa mainitusta päätöksestä kumoamiskanteen sillä perusteella, että kyseinen päätös koskee sitä suoraan ja erikseen.
Kysymys siitä, koskeeko päätös kantajaa suoraan
Komissio väittää oikeudenkäyntiväitteessä muun muassa, että riidanalainen päätös ei koske kantajaa suoraan. Se katsoo lähinnä, että asianomainen jäsenvaltio on sellaisen päätöksen ainoa adressaatti, jolla myönnetään EAKR:n rahoitusosuus suurhankkeeseen tai – kuten käsiteltävässä tapauksessa – jolla se evätään, ja että kyseisellä päätöksellä ei ole välittömiä oikeusvaikutuksia kantajaan.
Kantaja kiistää komission väitteet.
Kantaja väittää kannekirjelmässä, että riidanalainen päätös koskee sitä, sillä yhtäältä kantaja on nimetty siinä ”hakijaksi” ja toisaalta kyseinen päätös johtaa välittömästi ja suoraan siihen, että kantaja menettää hankkeen täytäntöönpanoon tarvittavat varat, minkä takia se ei siis voi jatkaa hanketta ja sen on vastattava kaikista niistä menoista johtuvista tappioista, joihin se on jo sitoutunut. Kantaja toteaa vielä, että se on rahoitusosuutta koskevassa hakemuksessa nimetty ”hankkeen täytäntöönpanosta vastaava[ksi] ja tuensaaja[ksi]”.
Kantaja väittää oikeudenkäyntiväitteestä esittämissään huomautuksissa ensimmäiseksi, että komissio nojautuu oikeuskäytännön liian muodolliseen tulkintaan eikä ota huomioon nyt käsiteltävään tapaukseen liittyviä taloudellisia ja tosiseikkoihin liittyviä tekijöitä. Kantaja väittää erityisesti, että asiakirja-aineistosta ilmenee, ettei hanke ollut elinkelpoinen ilman unionin varoja ja että Puolan tasavalta ei halua antaa lisävaroja. Kantaja riitauttaa myös komission näkemyksen, jonka mukaan päätös ei estä sitä hakemasta vaihtoehtoista rahoitusta, sillä kyseinen näkemys on ristiriidassa aluekehitykseen myönnettävää julkista tukea koskevan järjestelmän logiikan, joka perustuu tuen kannustavaan vaikutukseen, kanssa.
Kantaja palauttaa toiseksi mieleen kehitystukea koskevan oikeuskäytännön, jonka mukaan päätös koskee yksityistä suoraan, kun adressaattien mahdollisuus olla panematta unionin toimenpidettä täytäntöön on täysin teoreettinen eikä niiden aikomuksesta toimia kyseisen toimenpiteen mukaisesti ole epäilystäkään, ja se väittää, että Puolan tasavallan mahdollisuus olla panematta riidanalaista päätöstä täytäntöön on täysin teoreettinen. Kantajan mukaan asiakirja-aineistosta ilmenee, että Puolan viranomaiset ovat lausunnoillaan, joiden mukaan niillä ei ollut aikomusta rahoittaa hanketta myöhemmin, ja avustussopimukseen sisältyvällä purkulausekkeella siirtäneet kantajalle riidanalaisen päätöksen oikeudelliset seuraukset, ja riidanalainen päätös vaikuttaa siihen välittömästi eikä se jätä mitään liikkumavaraa jäsenvaltiolle. Kantaja toteaa vielä, että koska komissiolla on laaja harkintavalta asetuksen N:o 1083/2006 39–41 artiklan nojalla, on niin, että jos rahoituksen saajan kanne jätetään tutkimatta, komissio vapautettaisiin vastuusta, sillä jäsenvaltio hyväksyy normaalisti päätöksen, luopuu hankkeesta (johon sillä ei ole välitöntä intressiä) ja käyttää varat muihin hankkeisiin.
Kantaja väittää kolmanneksi, että nyt käsiteltävä tapaus eroaa tapauksista, joista on kyse oikeuskäytännössä, joka koskee komission päätöksiä alentaa tuen määrää tai lopettaa tuki silloin, kun varojen hallinnoinnissa on tapahtunut sääntöjenvastaisuuksia. Kantajan mukaan näet viimeksi mainituissa tapauksissa vastuu tukitoimien valinnasta, täytäntöönpanosta ja valvonnasta kuuluu jäsenvaltioille, kun taas suurhankkeet edellyttävät komission ennalta antamaa yksittäistä hyväksyntää, mikä sulkee pois jäsenvaltion, joka toimii pelkkänä välittäjänä ja jolla ei ole intressiä riitauttaa komission päätöstä, koska sillä ei ole mitään oikeudellista riskiä tuensaajayhtiöön nähden, kaiken vastuun hankkeita valittaessa tai hyväksyttäessä. Tuensaajayhtiö ei voi siis esittää mitään valtiota koskevaa kantelua, koska rahoitusosuuden epääminen ei kuulu valtion valvonnan piiriin ja se on automaattinen seuraus komission päätöksestä, joka koskee tuensaajaa suoraan. Kantaja toteaa lopuksi, että kyseinen lähestymistapa on vahvistettu 19.5.1994 annetussa tuomiossa Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica v. komissio (
T-465/93
,
EU:T:1994:56
), johon liittyvät tosiseikat ja oikeudelliset seikat vastaavat sen tilannetta.
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä seuraa, että edellytys siitä, että kanteen kohteena oleva päätös koskee luonnollista henkilöä tai oikeushenkilöä suoraan, vaatii kahden kumulatiivisen kriteerin täyttymistä eli ensinnäkin, että riidanalaisella unionin toimenpiteellä on välittömiä vaikutuksia yksityisen oikeusasemaan, ja toiseksi, ettei se jätä niille, joille se on osoitettu ja joiden tehtävänä on sen toimeenpano, ollenkaan harkintavaltaa, jolloin toimeenpano on täysin automaattista ja perustuu yksinomaan unionin lainsäädäntöön eikä edellytä välissä olevien sääntöjen soveltamista (ks. tuomio 10.9.2009, komissio v. Ente per le Ville Vesuviane ja Ente per le Ville Vesuviane v. komissio,
C-445/07 P ja C-455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja määräys 9.7.2013, Regione Puglia v. komissio,
C-586/11 P
, ei julkaistu,
EU:C:2013:459
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen). Toinen kriteeri, joka koskee asianomaiselta jäsenvaltiolta puuttuvaa harkintavaltaa, täyttyy myös silloin, kun jäsenvaltiolla on vain teoreettinen mahdollisuus olla ryhtymättä unionin toimessa edellytettyihin toimenpiteisiin eikä sen tahdosta ryhtyä kyseisen toimen mukaisiin toimenpiteisiin ole epäilystäkään (ks. tuomio 10.9.2009, komissio v. Ente per le Ville Vesuviane ja Ente per le Ville Vesuviane v. komissio,
C-445/07 P ja C-455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 3.3.2011, Caixa Geral de Depósitos v. komissio,
T-401/07
, ei julkaistu,
EU:T:2011:72
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On siis tarkastettava, ovatko nämä kaksi kumulatiivista edellytystä täyttyneet nyt käsiteltävässä tapauksessa.
Ensimmäinen sitä koskeva kriteeri, että päätös koskee kantajaa suoraan
Edellä 32 kohdassa mainitun ensimmäisen sitä koskevan kriteerin osalta, että päätös koskee kantajaa suoraan, on ensimmäiseksi huomautettava, että asetuksen N:o 1083/2006 14 artiklan 1 kohdan mukaan rakennerahastoille varattu unionin talousarvio toteutetaan jäsenvaltioiden ja komission yhteisen hallinnoinnin puitteissa. Unionin yleiseen talousarvioon sovellettavista varainhoitosäännöistä ja neuvoston asetuksen (EY, Euratom) N:o 1605/2002 kumoamisesta 25.10.2012 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston (EU, Euratom) N:o 966/2012 (
EUVL 2012, L 298, s. 1
) 59 artiklassa säädetään, että kun komissio toteuttaa talousarviota yhteistyössä jäsenvaltioiden kanssa, talousarvion toteuttamistehtäviä siirretään jäsenvaltioille. Asetuksen N:o 966/2012 180 artiklan mukaan erityisesti yhteisen hallinnoinnin piiriin kuuluvista rahastoista rahoitettujen hankkeiden hallinnoinnista, valinnasta ja tilintarkastuksesta säädetään kyseisiä rahastoja koskevissa asetuksissa eli EAKR:n osalta Euroopan aluekehitysrahastosta ja asetuksen (EY) N:o 1783/1999 kumoamisesta 5.7.2006 annetussa Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksessa (EY) N:o 1080/2006 (
EUVL 2006, L 210, s. 1
) ja asetuksessa N:o 1083/2006.
Toiseksi on todettava, että riidanalaisen päätöksen oikeusvaikutusten määrittämiseksi on siis otettava huomioon asiaa koskevat oikeussäännöt, joilla säännellään etenkin hankkeiden ja aivan erityisesti EAKR:sta rahoitettujen suurhankkeiden valintaa.
Tältä kannalta katsoen asetuksen N:o 1083/2006 merkityksellisistä säännöksistä ilmenee, että
—
rakennerahastojen tavoitteita toteutetaan tiiviissä yhteistyössä, jota nimitetään kumppanuudeksi, komission ja kunkin jäsenvaltion kesken (ks. asetuksen N:o 1083/2006 11 artiklan 1 kohta)
—
rahastotoimilla täydennetään kansallisia toimia, ja rahastojen rahoitusosuudet eivät saa korvata jäsenvaltioiden rakenteellisia menoja (ks. asetuksen N:o 1083/2006 9 artiklan 1 kohta ja 15 artiklan 1 kohta)
—
kunkin jäsenvaltion on esitettävä komissiolle kansallinen strateginen viitekehys, jolla varmistetaan, että rahastoista maksettava tuki on koheesiota koskevien unionin strategisten suuntaviivojen mukaista, ja joka toimii viitteenä rahastojen ohjelmatyön valmistelussa (ks. asetuksen N:o 1083/2006 27 artiklan 1 ja 2 kohta)
—
rahastotoimet toteutetaan kussakin jäsenvaltiossa jäsenvaltion laatimina toimenpideohjelmina, jotka esitetään komissiolle niiden arvioimista ja hyväksymistä varten (ks. asetuksen N:o 1083/2006 32 artiklan 1–5 kohta)
—
jäsenvaltiot ovat vastuussa toimenpideohjelmien hallinnoinnista ja valvonnasta ja niiden on tätä varten nimettävä muun muassa hallintoviranomainen ja todentamisviranomainen ja mahdollisesti välittäviä elimiä, jotka suorittavat jotkut tai kaikki niiden tehtävät, sekä tarkastusviranomainen (ks. asetuksen N:o 1083/2006 58 artikla, 59 artiklan 1 ja 2 kohta sekä 70 artiklan 1 kohta); hallintoviranomainen vastaa toimenpideohjelman hallinnoinnista ja täytäntöönpanosta, ja sen tehtävänä on erityisesti ”varmistaa, että rahoitettavat toimet valitaan toimenpideohjelmaan sovellettavien perusteiden mukaisesti ja että toimet ovat koko niiden täytäntöönpanoajan niitä koskevien [unionin] ja kansallisten sääntöjen mukaiset” (ks. asetuksen N:o 1083/2006 60 artiklan a alakohta)
—
jäsenvaltion on perustettava kutakin toimenpideohjelmaa varten seurantakomitea, jonka on varmistettava toimenpideohjelman täytäntöönpanon tehokkuus ja laatu muun muassa tutkimalla ja hyväksymällä rahoitettavien toimien valintaperusteet (ks. asetuksen N:o 1083/2006 63 ja 65 artikla)
—
hallintoviranomainen valitsee kunkin toimen eli hankkeen tai hankeryhmän, jolla pyritään toteuttamaan toimenpideohjelman tavoitteet, seurantakomitean vahvistamien perusteiden mukaisesti (ks. asetuksen N:o 1083/2006 2 artiklan 2 alakohta)
—
kun jäsenvaltio valitsee suurhankkeen eli ”menoja, jotka liittyvät toimeen, johon sisältyy täsmällisen taloudellisen tai teknisen tehtävän suorittamiseksi tarkoitettu yhtenäinen työ-, toimi- tai palvelukokonaisuus, jolla on selvästi eriytetyt tavoitteet ja jonka kokonaiskustannukset ovat yli 50 miljoonaa euroa” (ks. asetuksen N:o 1083/2006 39 artikla) ja sisällyttää sen toimenpideohjelmaan sille EAKR:sta myönnettävää rahoitusta varten, komission on hyväksyttävä se, jotta voidaan arvioida sen tarkoitusta, vaikutusta ja unionin varojen suunniteltua käyttöä (ks. asetuksen N:o 1038/2006 johdanto-osan 49 perustelukappale)
—
jäsenvaltio tai sen hallintoviranomainen esittää suurhankkeen tässä tarkoituksessa komissiolle ja toimittaa asetuksen N:o 1083/2006 40 artiklassa tarkoitetut tiedot (ks. kyseisen asetuksen 41 artiklan 1 kohta)
—
jäsenvaltio tai hallintoviranomainen esittää tukihakemuksen asetuksen N:o 1828/2006 liitteessä XX–XXII vahvistettujen hakulomakkeiden mukaisesti (otsikko ”Suurhankkeen tuen vahvistamista koskeva pyyntö asetuksen – – N:o 1083/2006 39–41 artiklan mukaisesti” (ks. viimeksi mainitun asetuksen 40 artiklan 2 kohdan e alakohta ja 3 kohta)
—
mainittuun hakemukseen sisältyvien tietojen perusteella komissio arvioi suurhankkeen yhdenmukaisuuden yhden tai useamman kyseessä olevan toimenpideohjelman toimintalinjojen kanssa, sen osuuden näiden toimintalinjojen tavoitteiden saavuttamisessa sekä johdonmukaisuuden muiden unionin politiikkojen kanssa (ks. asetuksen N:o 1083/2006 41artiklan 1 kohta)
—
komissio tekee päätöksen mahdollisimman pian mutta viimeistään kolmen kuukauden kuluessa siitä, kun tiedot suurhankkeesta on toimitettu, edellyttäen, että hakemus on toimitettu asetuksen N:o 1083/2006 40 artiklan mukaisesti (ks. asetuksen N:o 1083/2006 41artiklan 2 kohta)
—
jos komission päätös on myönteinen, siinä määritellään hankkeen fyysinen kohde, ja todetaan rahoitusmäärä, johon osarahoitussuhdetta sovelletaan, ja rahaston rahoitusosuutta koskeva suunnitelma (ks. asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 2 kohta)
—
jos komissio päättää olla osallistumatta suurhankkeen rahoitukseen, se ilmoittaa perustelunsa jäsenvaltiolle (ks. asetuksen N:o 1083/2006 41 artiklan 3 kohta)
—
jos komissio päättää olla osallistumatta suurhankkeen rahoitukseen ja jos jäsenvaltio on jo sisällyttänyt mainittua suurhanketta koskevia maksuja komissiolle toimitettuun menoilmoitukseen, epäämispäätöstä seuraavaa menoilmoitusta on korjattava tämän mukaisesti (ks. asetuksen N:o 1083/2006 78 artiklan 4 kohta).
Kaikista näistä säännöksistä seuraa, että toimet, joilla pyritään siihen, että komissio arvioi EAKR:n rahoitusosuuden suurhankkeeseen ja vahvistaa sen jäsenvaltiolle tai jättää sen vahvistamatta, tapahtuvat yksinomaan komission ja jäsenvaltion välisissä suhteissa (ks. analogisesti määräys 6.3.2012, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development v. komissio,
T-453/10
, ei julkaistu,
EU:T:2012:106
,
kohta).
Edellä 36 kohdassa mieleen palautetuista säännöksistä ilmenee näet, että juuri jäsenvaltio on vastuussa EAKR:sta rahoitettavien toimien ja myös suurhankkeiden valitsemisesta, että jäsenvaltio myös esittää sen jälkeen, kun se on valinnut suurhankkeen, jotta sitä rahoitetaan EAKR:sta osana toimenpideohjelmaa, komissiolle tuen vahvistamista koskevan pyynnön, jossa on hankkeeseen liittyvät tiedot, joita se täydentää tarvittaessa, että komissio arvioi suurhanketta juuri tämän pyynnön perusteella, että komissio antaa arvion tuloksen tiedoksi ainoastaan jäsenvaltiolle ja että kun komissio päättää olla osallistumatta suurhankkeen rahoitukseen, jäsenvaltion on korjattava komissiolle jo toimitetut menoilmoitukset, joissa on mainittua suurhanketta koskevia menoja. Komissio siis myöntää – tai jättää myöntämättä – EAKR:sta rahoitusosuuden suurhankkeeseen juuri asianomaiselle jäsenvaltiolle. Juuri asianomainen jäsenvaltio on siis kyseessä olevaa unionin taloudellista tukea koskevan oikeuden haltija (ks. analogisesti määräys 9.6.2016, IREPA v. komissio ja tilintarkastustuomioistuin,
T-825/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:345
,
kohta).
Tämä saa vahvistuksen siitä, että oikeuskäytännön mukaan FEDER:n tuki ymmärretään komission ja jäsenvaltion välisenä järjestelmänä (ks. vastaavasti tuomio 3.3.2011, Caixa General de Depósitos v. komissio,
T-401/07
, ei julkaistu,
EU:T:2011:72
,
kohta).
Kolmanneksi on huomautettava, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan se, että jokin yksikkö on nimetty EAKR:sta maksettavan unionin taloudellisen tuen myöntämisestä tehdyssä päätöksessä hankkeen toteuttamisesta vastuussa olevaksi viranomaiseksi, ei tarkoita sitä, että tämä yksikkö itse olisi mainittua tukea koskevan oikeuden haltija. Siitä, että jokin yksikkö mainitaan taloudellista tukea koskevasta hakemuksesta vastaavana viranomaisena, ei myöskään seuraa tilanne, jossa kyseisen yksikön ja unionin tuen välillä olisi suora yhteys. Samoin se, että jokin yksikkö on nimetty taloudellisen tuen saajaksi, ei merkitse sitä, että se olisi mainittua tukea koskevan oikeuden haltija. Juuri jäsenvaltiota on FEDER:stä maksettavan taloudellisen tuen myöntämisestä tehdyn päätöksen adressaattina pidettävä mainittua tukea koskevan oikeuden haltijana (ks. vastaavasti tuomio 10.9.2009, komissio v. Ente per le Ville Vesuviane ja Ente per le Ville Vesuviane v. komissio,
C-445/07 P ja C-455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
–
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja määräys 14.9.2011, Regione Puglia v. komissio,
T-84/10
, ei julkaistu,
EU:T:2011:468
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen; ks. myös analogisesti määräys 21.5.2015, APRAM v. komissio,
T-403/13
, ei julkaistu,
EU:T:2015:317
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja määräys 9.6.2016, IREPA v. komissio ja tilintarkastustuomioistuin,
T-825/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:345
,
–
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Edellä 40 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että käsiteltävässä tapauksessa juuri Puolan tasavaltaa eikä kantajaa on pidettävä EAKR:sta hankkeeseen myönnettävää tukea koskevan oikeuden haltijana.
Neljänneksi on huomautettava, että käsiteltävässä tapauksessa edellä 36 kohdassa mieleen palautettujen säännösten mukaisesti juuri Puolan tasavalta esitti 10.9.2012 komissiolle todellakin EAKR:n rahoitusosuutta hankkeeseen koskevan hakemuksen (ks. edellä 4 kohta).
Riidanalaisella päätöksellä komissio kieltäytyi lisäksi myöntämästä mainittua rahoitusosuutta Puolan tasavallalle (ks. edellä 12 kohta). Yhtäältä näet riidanalaisen päätöksen 3 artiklassa Puolan tasavalta nimetään kyseisen päätöksen ainoaksi adressaatiksi. Toisaalta riidanalaisen päätöksen 1 artiklan, jolla EAKR:n rahoitus evätään, johdosta Puolan tasavalta ei voi kohdistaa EAKR:aan hanketta koskevia mahdollisia menojaan. Tästä syystä riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa velvoitetaan Puolan tasavalta korjaamaan kaikki hanketta koskevat menot, jotka on jo ilmoitettu komissiolle mainittua päätöstä aikaisemmassa menoilmoituksessa.
Riidanalaisen päätöksen nojalla siis juuri Puolan tasavallalta on evätty EAKR:n rahoitusosuus hankkeen rahoittamiseen ja juuri sen on korjattava mahdolliset kyseistä hanketta koskevat menot, jotka on jo ilmoitettu komissiolle.
Tämän perusteella on todettava, että riidanalaisella päätöksellä ei ole vaikutuksia kantajan oikeusasemaan ja että näin ollen ensimmäinen edellytys sille, että päätös voi koskea suoraan kantajaa, ei ole täyttynyt nyt käsiteltävässä tapauksessa.
Tätä päätelmää ei voida asettaa kyseenalaiseksi kantajan esittämillä väitteillä.
Ensimmäiseksi on todettava, että se, että kantaja on auttanut Puolan viranomaisia valmistelemaan niiden vastaukset komission kirjeisiin ja että se on pyytänyt komission yksiköiden kanssa järjestettävää kokousta, johon se on osallistunut, ei osoita, että kantajan ja riidanalaisen päätöksen välillä olisi suora yhteys, koska tällaisen yhteyden olemassaolo voidaan osoittaa ainoastaan, jos riidanalainen toimi vaikuttaa suoraan kantajan oikeusasemaan ilman välissä olevien sääntöjen soveltamista (ks. vastaavasti määräys 5.10.2010, Provincie Groningen ja Provincie Drenthe v. komissio,
T-69/09
, ei julkaistu,
EU:T:2010:423
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Toiseksi on huomautettava, että se kantajan esiin tuoma seikka, jonka mukaan riidanalaisen päätöksen 6, 15 ja 17 perustelukappaleessa viitataan kylläkin epäonnisesti laaditulla tavalla kantajaan ”hakijana” ja Puolan tasavallan esittämässä hakulomakkeessa kantaja on nimetty ”hankkeen täytäntöönpanosta vastaava[ksi] organisaatio[ksi] (tuensaaja)” (hakulomakkeen A.2.1 jakso) ja siinä viitataan kantajaan hankkeen kuvauksessa (hakulomakkeen B.1.2 jakso), ei merkitse sitä, että kantaja olisi suorassa yhteydessä EAKR:n taloudelliseen tukeen tai että se olisi itse mainittua tukea koskevan oikeuden haltija (ks. analogisesti määräys 25.9.2008, Regione Siciliana v. komissio,
T-363/03
, ei julkaistu,
EU:T:2008:403
,
kohta ja tuomio 14.9.2011, Regione Puglia v. komissio,
T-84/10
, ei julkaistu,
EU:T:2011:468
,
kohta).
Kolmanneksi on todettava, että kantaja väittää, ettei edellä 40 kohdassa mainittua oikeuskäytäntöä voida soveltaa nyt käsiteltävässä tapauksessa sillä perusteella, että kyseisessä oikeuskäytännössä, joka koskee tuen alentamista, peruuttamista tai lopettamista, vastuu hankkeiden valinnasta, täytäntöönpanosta ja valvonnasta kuului jäsenvaltioille, eikä komissio suorittanut mitään valintaa. Kantaja väittää, että nyt käsiteltävässä tapauksessa kyseessä olevan kaltaisten suurhankkeiden osalta jäsenvaltio toimii sitä vastoin ”pelkkänä välittäjänä” eikä se ole vastuussa hankkeiden valitsemisesta tai hyväksymisestä, mikä kuuluu yksinomaan komissiolle. Kantaja ei siis voi tehdä mitään jäsenvaltiota koskevaa kantelua.
Näitä väitteitä ei voida hyväksyä.
Aluksi on korostettava, että edellä 40 kohdassa mainittu oikeuskäytäntö koskee sekä toimia, jotka eivät ole suurhankkeita, että nimenomaan suurhankkeita (tuomio 2.5.2006, Regione Siciliana v. komissio,
C-417/04 P
,
EU:C:2006:282
,
kohta; määräys 8.7.2004, Regione Siciliana v. komissio,
T-341/02
,
EU:T:2004:228
,
kohta ja määräys 25.9.2008, Regione Siciliana v. komissio,
T-363/03
, ei julkaistu,
EU:T:2008:403
,
ja
kohta).
Toisin kuin kantaja väittää, edellä 36 kohdassa mieleen palautetuista asetuksen N:o 1083/2006 säännöksistä ilmenee tämän jälkeen, että juuri jäsenvaltiot ovat vastuussa toimien ja myös suurhankkeiden valitsemisesta. Komissio ei valitse millään tavalla suurhankkeita, joita hakijat ehdottavat kansallisille viranomaisille, vaan se vain arvioi – yksinomaan jäsenvaltioihin nähden – muun muassa suurhankkeiden, jotka kansalliset viranomaiset ovat jo valinneet ja esittäneet komissiolle sen vahvistamiseksi, myönnetäänkö niille rahoitusta EAKR:sta, johdonmukaisuuden ja osuuden tiettyjen tavoitteiden saavuttamisessa (kyseisen asetuksen 41 artiklan 2 kohdan nojalla).
Tältä osin 19.5.1994 annetussa tuomiossa Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica v. komissio (
T-465/93
,
EU:T:1994:56
) vahvistettuja perusteluja, joihin kantaja vetoaa, ei voida soveltaa nyt käsiteltävässä tapauksessa. Yhtäältä on korostettava, että ensimmäisen oikeusasteen tuomioistuin keskittyi mainitun tuomion 25 ja 26 kohdassa suorittamassaan arvioinnissa siihen edellytykseen, koskeeko päätös kantajaa erikseen, ja totesi siitä, koskeeko päätös kantajaa suoraan, ainoastaan, että riidanalaisella päätöksellä oli käsiteltävässä tapauksessa ollut välittömiä oikeusvaikutuksia kantajaan eikä välissä ollut muita kansallisia elimiä tai unionin elimiä. Toisaalta jäsenvaltioille annetun tiedonannon, jossa vahvistetaan suuntaviivat yhdennetyille yleiskattaville tuille, joita varten jäsenvaltioita kehotetaan esittämään ehdotuksia maaseudun kehittämistä koskevan yhteisöaloitteen yhteydessä (
EYVL 1991, C 73, s. 33
) ja jota sovellettiin kyseessä olevaan asiaan, 6 kohdasta ilmenee, että ”paikallisryhmät”, jotka olivat avustusten saajia, ”valitaan yhteistyössä komission ja jäsenvaltioiden kanssa jäsenvaltioiden tekemien laajempien ehdotusten perusteella”. Mainitusta tuomiosta näet ilmenee, että Italian viranomaiset olivat esittäneet komissiolle useita hankkeita ja että komissio oli valinnut niistä muutamia (tuomio 19.5.1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica v. komissio (
T-465/93
,
EU:T:1994:56
,
–
kohta). Kuten edellä 52 kohdassa on huomautettu, käsiteltävässä tapauksessa hankkeita ei valitse kuitenkaan komissio vaan yksinomaan kansalliset viranomaiset.
Koska edellä 40 kohdassa tarkoitettu oikeuskäytäntö on laadittu sellaisten asioiden yhteydessä, joissa EAKR:n tuki oli myönnetty jäsenvaltiolle ja sitä oli tämän jälkeen alennettu tai se oli peruutettu, se on lisäksi sitäkin merkityksellisempi silloin, kun EAKR:n tukea ei ole vielä myönnetty jäsenvaltiolle ja siis kun yksikön, joka on nimetty hankkeen toteuttamisesta vastaavaksi, hakemuksesta vastaavaksi tai tuensaajaksi, ja EAKR:n tuen välinen yhteys on sitäkin epäsuorempi.
Lopuksi on huomautettava kantajan väitteestä, jonka mukaan mainittua oikeuskäytäntöä ei voida soveltaa nyt käsiteltävässä tapauksessa, sillä kantaja ei voi tehdä mitään jäsenvaltiota koskevaa kantelua ja riidanalaisen päätöksen on siten katsottava koskevan sitä suoraan, että vaikka yksityisten on voitava saada tosiasiallista oikeussuojaa niille oikeuksille, jotka heille unionin oikeusjärjestyksen mukaan kuuluvat, tällaista suojaa koskevaan oikeuteen vetoamalla ei kuitenkaan voida kyseenalaistaa SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa asetettuja edellytyksiä. Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan sellaisten luonnollisten henkilöiden tai oikeushenkilöiden oikeussuoja, jotka eivät SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa mainittujen tutkittavaksi ottamisen edellytysten vuoksi voi suoraan riitauttaa riidanalaisen päätöksen kaltaisia unionin toimia, on varmistettava tehokkaasti kansallisissa tuomioistuimissa käytettävissä olevilla oikeussuojakeinoilla. Kansallisilla tuomioistuimilla on SEUT 4 artiklassa määrätyn vilpittömän yhteistyön periaatteen mukaisesti velvollisuus tulkita ja soveltaa oikeussuojakeinojen käyttöä koskevia kansallisia menettelysääntöjä mahdollisimman pitkälle siten, että luonnolliset henkilöt ja oikeushenkilöt voivat riitauttaa tuomioistuimissa sellaisen päätöksen tai muun kansallisen toimenpiteen laillisuuden, joka liittyy nyt kyseessä olevan kaltaisen unionin toimen soveltamiseen niiden osalta, vetoamalla viimeksi mainitun toimen pätemättömyyteen ja saamalla nämä tuomioistuimet siten esittämään unionin tuomioistuimelle tältä osin ennakkoratkaisukysymyksiä (ks. vastaavasti tuomio 10.9.2009, komissio v. Ente per le Ville Vesuviane ja Ente per le Ville Vesuviane v. komissio,
C-445/07 P ja C-455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja määräys 9.6.2016, IREPA v. komissio ja tilintarkastustuomioistuin,
T-825/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:345
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Käsiteltävässä tapauksessa kantaja olisi voinut sovellettavaa kansallista oikeutta noudattaen muun muassa riitauttaa toimivaltaisessa kansallisessa tuomioistuimessa sopimuksen purkamisen tai Puolan viranomaisten mainitun sopimuksen nojalla vaatiman takaisinmaksun vetoamalla mainittujen vaatimusten alkuperänä olevan riidanalaisen päätöksen pätemättömyyteen. Kantaja olisi siis voinut saada kansallisen tuomioistuimen esittämään unionin tuomioistuimelle riidanalaisen päätöksen pätevyydestä ennakkoratkaisukysymyksiä.
On joka tapauksessa korostettava, että tehokkaan oikeussuojan vaatimus ei voi johtaa siihen, että SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa asetettu edellytys siitä, että päätös koskee kantajaa suoraan, sivuutetaan (ks. määräys 9.6.2016, IREPA v. komissio ja tilintarkastustuomioistuin,
T-825/14
, ei julkaistu,
EU:T:2016:345
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Neljänneksi on todettava, että kantajan mainitsemat väitetyt kielteiset seikat eli hankkeen täytäntöönpanoon tarvittavien varojen menettäminen, kyvyttömyys jatkaa hanketta ja velvollisuus vastata niistä menoista johtuvista tappioista, joihin on jo sitouduttu, eivät – olettaen, että ne osoitetaan toteen – aiheudu riidanalaisesta päätöksestä itsestään eivätkä unionin oikeuden säännöksistä, joilla säännellään sen vaikutuksia, vaan seurauksista, jotka Puolan viranomaiset ja kantaja ovat liittäneet mainittuun päätökseen sopimuksen yhteydessä.
Juuri sopimuksen 5 artiklan 24 ja 26 kappaleessa näet määrätään sopimuksen purkamisesta siinä tapauksessa, että komissio tekee kielteisen päätöksen tuen vahvistamista koskevasta pyynnöstä, ja tässä tapauksessa kantajan velvollisuudesta palauttaa Puolan viranomaisilta jo saadut varat, mukaan lukien muualta kuin EAKR:sta peräisin olevat varat. Näin ollen sopimuksesta aiheutuvat seuraukset ja velvoitteet ovat siis kantajan oikeusaseman ja riidanalaisen päätöksen välissä (ks. analogisesti määräys 6.6.2002, SLIM Sicilia v. komissio,
T-105/01
,
EU:T:2002:147
,
kohta).
Toinen sitä koskeva kriteeri, että päätös koskee kantajaa suoraan
Edellä 32 kohdassa mainitun toisen sitä koskevan edellytyksen osalta, että päätös koskee kantajaa suoraan, on huomautettava, että se, että päätöksen ja päätöksellä kantajaan olevien vaikutusten välillä vaikuttaa päätöksen adressaatin itsenäinen tahto, merkitsee sitä, ettei päätös koske kantajaa suoraan. Jos unionin oikeudessa tai komission konkreettisessa päätöksessä ei oikeudellisesti edellytetä adressaatin päätöstä vaan kyseinen päätös perustuu jäsenvaltion itsenäiseen päätökseen, komission päätöksen ja kantajan välillä ei ole silloin mitään suoraa yhteyttä (ks. määräys 6.3.2012, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development v. komissio,
T-453/10
, ei julkaistu,
EU:T:2012:106
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
On kuitenkin huomautettava, että käsiteltävässä tapauksessa Puolan tasavallalta on riidanalaisen päätöksen 1 artiklalla evätty EAKR:n rahoitus hankkeelle. Kyseinen säännös merkitsee siis sitä, että EAKR ei ota vastattavakseen Puolan tasavallan mahdollisia kyseiseen hankkeeseen liittyviä menoja.
Riidanalaisen päätöksen 2 artiklassa asetetaan Puolan tasavallalle asetuksen N:o 1083/2006 78 artiklan 4 kohdan nojalla velvollisuus korjata komissiolle jo toimitetut menoilmoitukset, jotka sisältävät hanketta koskevia menoja.
Tässä tilanteessa se, että Puolan tasavalta panee riidanalaisen päätöksen täytäntöön, edellyttää yksinomaan, että yhtäältä mainittuja menoja ei ilmoiteta komissiolla ja että toisaalta, jos tällaisia menoja on ilmoitettu komissiolle riidanalaista päätöstä aikaisemmassa menoilmoituksessa, seuraavaa menoilmoitusta korjataan tämän mukaisesti.
On siis todettava, että se, että Puolan tasavalta panee riidanalaisen päätöksen täytäntöön, ei aiheuta riidanalaisen päätöksen itsensä tai niiden unionin oikeuden säännösten nojalla, joilla säännellään sen vaikutuksia, mitään seurausta kantajalle, koska sen vaikutukset on rajattu pelkästään unionin ja etenkin EAKR:n sekä Puolan tasavallan välisiin suhteisiin.
Riidanalaisella päätöksellä ei siis estetä kantajaa toteuttamasta hanketta tai Puolan tasavaltaa rahoittamasta kyseistä hanketta muilla rahoitusvaroilla kuin EAKR:sta maksettavilla varoilla. Riidanalaisessa päätöksessä ei myöskään edellytetä Puolan tasavaltaa purkamaan sopimusta tai perimään takaisin summia, jotka se on maksanut kantajalle hankkeen toteuttamista varten.
Julkisasiamies Ruiz-Jarabo Colomerin asiassa Regione Siciliana v. komissio (
C-417/04 P
,
EU:C:2006:28
) antaman ratkaisuehdotuksen 84 kohdassa on tilanteessa, jossa rahoitusta ei ole myönnetty, huomautettu kuitenkin seuraavaa:
”Kyseessä olevan hallituksen on – – itse ratkaistava sen hankkeen tulevaisuus, joka on tosiasiallisesti sen oma hanke. Hallituksella on valittavanaan eri ratkaisuja: se voi esimerkiksi luopua hankkeesta, keskeyttää sen tai luovuttaa muille, mutta se voi myös sisällyttää taloudelliset kustannukset talousarvioonsa hankkeen loppuun saattamisen varmistamiseksi. Vaikka [rahoituksen epäämisellä on seurauksia], [rahoituksen evätessään] komissio ei rajoita, ei ennakoi, eikä edes suosittele sitä suuntaa, joka jäsenvaltion olisi omaksuttava alueellista kehittämistä koskevien suunnitelmiensa tulevaisuudesta päättäessään.”
Tämän perusteella on todettava, ettei kantajalle aiheudu riidanalaisesta päätöksestä välittömästi mitään jälkiseurauksia unionin oikeuden tai päätöksen itsensä nojalla ja ettei näin ollen myöskään toinen sitä koskeva kriteeri, että päätös koskee kantajaa suoraan, ole täyttynyt nyt käsiteltävässä tapauksessa.
Näitä näkökohtia ei voida asettaa kyseenalaiseksi kantajan esittämillä väitteillä.
Ensimmäiseksi on todettava, että se kantajan esiin tuoma seikka, että Puolan viranomaiset ovat ilmoittaneet aikomuksesta olla tukematta hanketta myöhemmin, jos siihen ei saada EAKR:n rahoitusta, ei perustu millään tavalla – vaikka se näytettäisiinkin toteen – riidanalaiseen päätökseen, ja se ilmaisee joka tapauksessa mainittujen viranomaisten itsenäistä tahtoa, koska tältä osin ei ole olemassa mitään riidanalaiseen päätökseen tai unionin oikeuteen perustuvia velvoitteita (ks. analogisesti tuomio 10.9.2009, komissio v. Ente per le Ville Vesuviane ja Ente per le Ville Vesuviane v. komissio,
C-445/07 P ja C-455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
kohta).
Oikeuskäytännön perusteella näet Puolan tasavallan aikomus olla rahoittamatta enää hanketta ei voi riittää osoittamaan SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa edellytettyä välitöntä intressiä, sillä jäsenvaltiolla olisi näin mahdollisuus päättää, onko asianomaisella henkilöllä asiavaltuus unionin tuomioistuimissa (ks. vastaavasti määräys 14.9.2011, Regione Puglia v. komissio,
T-84/10
, ei julkaistu,
EU:T:2011:468
,
kohta ja määräys 21.5.2015, APRAM v. komissio,
T-403/13
, ei julkaistu,
EU:T:2015:317
,
kohta).
Toiseksi on huomautettava, ettei myöskään sen edellä 3 kohdassa mainitun seikan perusteella, että sopimuksen 5 artiklan 24 kappaleen mukaan kyseinen sopimus voidaan purkaa siinä tapauksessa, että komissio kieltäytyy myöntämästä rahoitusta, voida päätellä, ettei Puolan viranomaisilla ole harkintavaltaa riidanalaisen päätöksen nojalla.
Aluksi on näet todettava siltä osin kuin tällaisessa väitteessä vedotaan siihen, että väitetty harkintavallan puuttuminen johtuu sopimuksesta eikä unionin säännöstöstä, että kyseinen väite perustuu sen edellä 32 ja 60 kohdassa mainitun oikeuskäytännön virheelliseen tulkintaan, jonka mukaan harkintavallan puuttumisen on perustuttava nimenomaan unionin oikeuteen (ks. vastaavasti määräys 14.9.2011, Regione Puglia v. komissio,
T-84/10
, ei julkaistu,
EU:T:2011:468
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tämän jälkeen on huomautettava analogisesti edellä 69 ja 70 kohdassa esitettyjen huomautusten kanssa, että itsessään se seikka, että Puolan viranomaiset ja kantaja ovat päättäneet purkaa sopimuksen siinä tapauksessa, ettei siihen myönnetä EAKR:n tukea, on myös ilmaisu niiden itsenäisestä tahdosta, jos tältä osin ei ole olemassa mitään unionin oikeuteen perustuvia velvoitteita. Lopuksi on niin, että jos tällaisen purkulausekkeen olemassaolo sinällään riittäisi osoittamaan SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa vaaditun välittömän intressin, yhtäältä tällaisen sopimuksen osapuolilla olisi mahdollisuus päättää, onko asianomaisella henkilöllä asiavaltuus unionin tuomioistuimissa, ja toisaalta sellaisen henkilön tilannetta, jota komission päätöksen väitetään koskevan, arvioitaisiin kussakin jäsenvaltiossa olemassa olevien käytäntöjen mukaan eri tavalla siitä riippuen, onko kyseinen henkilö tehnyt tällaisen sopimuksen kansallisten viranomaisten kanssa.
Kolmanneksi on huomautettava, että myös se kantajan istunnossa esittämä väite, jonka mukaan Puolan tasavalta ei ole vapaa osoittamaan hankkeeseen muita kansallisesta talousarviosta tulevia määrärahoja, perustuu – vaikka mainittu seikka osoitettaisiinkin toteen – edellä 72 kohdassa mainitun oikeuskäytännön valossa unionin oikeuden virheelliseen tulkintaan, koska siinä vedotaan siihen, että harkintavallan väitetty puuttuminen johtuu kansallisesta oikeudesta eikä unionin oikeudesta.
Neljänneksi on todettava, että kantajan sen näkemyksensä, jonka mukaan Puolan viranomaisilla ei ole harkintavaltaa, tueksi esiin tuomaa oikeuskäytäntöä eli tuomiota 23.11.1971, Bock v. komissio (
62/70
,
EU:C:1971:108
); tuomiota 17.1.1985, Piraiki-Patraiki ym. v. komissio (
11/82
,
EU:C:1985:18
); tuomiota 5.5.1998, Dreyfus v. komissio (
C-386/96 P
,
EU:C:1998:193
); tuomiota 5.5.1998, Compagnie Continentale (France) v. komissio (
C-391/96 P
,
EU:C:1998:194
) ja tuomiota 5.5.1998, Glencore Grain v. komissio (
C-403/96 P
,
EU:C:1998:195
) ei voida soveltaa nyt käsiteltävässä tapauksessa.
On näet huomautettava, että unionin tuomioistuin on itse todennut, että mainituissa tuomioissa vahvistettu ratkaisu on poikkeuksellinen, mikä selittyy niillä erityisillä tilanteilla, joiden osalta se on annettu, ja että tämä ilmenee jo kyseisten tuomioiden sanamuodosta (ks. vastaavasti määräys 6.3.2014, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development v. komissio,
C-248/12 P
, ei julkaistu,
EU:C:2014:137
,
ja
kohta). Unionin tuomioistuin muistutti siis, että se oli poikkeuksellisesti katsonut, että päätös saattoi koskea kantajaa suoraan SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa tarkoitetulla tavalla, koska muiden tekijöiden, joihin kuului muun muassa täysin teoreettinen mahdollisuus olla ryhtymättä kyseisessä päätöksessä edellytettyihin toimenpiteisiin, perusteella voitiin päätellä, että päätös koski kantajaa suoraan (ks. vastaavasti tuomio 10.9.2009, komissio v. Ente per le Ville Vesuviane ja Ente per le Ville Vesuviane v. komissio,
C-445/07 P ja C-455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
kohta ja määräys 6.3.2014, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development v. komissio,
C-248/12 P
, ei julkaistu,
EU:C:2014:137
,
kohta).
Erityisesti 5.5.1998 annetun tuomion Dreyfus v. komissio (
C-386/96 P
,
EU:C:1998:193
); 5.5.1998 annetun tuomion Compagnie Continentale (France) v. komissio (
C-391/96 P
,
EU:C:1998:194
) ja 5.5.1998 annetun tuomion Glencore Grain v. komissio (
C-403/96 P
,
EU:C:1998:195
) osalta on huomautettava, että kyseisissä tuomioissa nojauduttiin sosioekonomiseen yhteyteen, jossa kyseessä oleva toimitussopimus oli tehty ja jolle oli ominaista kriittinen talous- ja rahoitustilanne, johon kyseinen tuensaaja oli joutunut, sekä tuensaajan elintarvike- ja lääkintätarviketilanteen huonontuminen, ja siihen, että tässä tilanteessa kyseiset viljatoimitukset olivat mahdollisia vain niillä varoilla, jotka unioni asetti käytettäviksi. Lykkäävän ehdon sisällyttäminen toimitussopimukseen heijasti siis vain sitä, että kyseessä oleva toimitussopimus oli objektiivisesti taloudellisesti riippuvainen unionin käyttöön asettamista varoista (ks. vastaavasti tuomio 5.5.1998, Dreyfus v. komissio,
C-386/96 P
,
EU:C:1998:193
,
ja
kohta).
Nyt kyseessä olevalle tapaukselle ei ole kuitenkaan ominaista samanlainen talous- ja rahoitustilanne, jossa kantaja olisi ilman EAKR:n rahoitusta menettänyt kaikki todelliset mahdollisuudet toteuttaa hanke tai hankkia hankkeeseen tarvittavat varat, koska EAKR:n rahoitusosuus ei todellakaan ole hankkeen ainoa rahoituslähde ja koska unionin yleiselle tuomioistuimelle toimitetusta asiakirja-aineistosta ilmenee sitä vastoin, että hankkeen rahoituksesta 84 prosenttia tulee yksityisistä varoista ja noin 2 prosenttia asianomaisen jäsenvaltion muista varoista.
Samoin 17.1.1985 annetun tuomion Piraiki-Patraiki ym. v. komissio (
11/82
,
EU:C:1985:18
) ja 23.11.1971 annetun tuomion Bock v. komissio (
62/70
,
EU:C:1971:108
) taustalla olevista asioista on huomautettava, että niissä oli kyse erityistapauksista, joissa komissio oli sallinut jäsenvaltion pyynnöstä sen, että kyseinen jäsenvaltio toteuttaa suojatoimenpiteitä. Tässä tilanteessa oli mahdollista katsoa, ettei ollut epäilystäkään siitä, että mainittujen toimenpiteiden sallimista pyytänyt jäsenvaltio aikoi ryhtyä niiden edellyttämiin toimenpiteisiin noudattaakseen niitä (ks. vastaavasti määräys 8.7.2004, Regione Siciliana v. komissio,
T-341/02
,
EU:T:2004:228
,
kohta). Tästä ei voi olla kyse nyt käsiteltävässä tapauksessa, sillä Puolan tasavalta ei ole pyytänyt komissiota antamaan päätöstä, jonka nojalla se voi kieltäytyä rahoittamasta hanketta.
Viidenneksi on todettava, että kantajan väitteet, jotka perustuvat siihen, ettei hanke ole elinkelpoinen ilman EAKR:n rahoitusta ja että kyseisillä varoilla on ”kannustava vaikutus”, perustuvat EAKR:n tuen virheelliseen ymmärtämiseen. EAKR:n tuki on näet osoitettu jäsenvaltiolle, joka voi käyttää sen hankkeiden ja myös suurhankkeiden rahoittamiseen osana yhtä tai useampaa toimenpideohjelmaa. Hankkeen toteuttamisesta vastuussa olevalla yksiköllä ei sitä vastoin ole oikeutta kyseiseen tukeen eikä sen ja tuen välillä ole suoraa yhteyttä. Mahdollisella avustuksella, jonka Puolan viranomaiset voivat myöntää hankkeelle muun muassa EAKR:stä tulevilla varoilla, eikä EAKR:n tuella edistetään siis suoraan hankkeen elinkelpoisuutta tai sillä on kannustava vaikutus kantajaan. Riidanalainen päätös ei estä Puolan tasavaltaa rahoittamasta hanketta vaan pelkästään kohdentamasta näitä tukia unionin talousarvioon EAKR:n perusteella.
Kaikista edellä esitetyistä seikoista seuraa, että koska kumpikaan edellä 32 kohdassa mainituista edellytyksistä ei ole täyttynyt, riidanalainen päätös ei koske kantajaa suoraan, koska sillä on yksinomaan vaikutuksia komission ja Puolan tasavallan välisissä oikeussuhteissa.
On siis pääteltävä, että kantaja ei täytä yhtä SEUT 263 artiklan neljännessä kohdassa asetettua tutkittavaksi ottamisen edellytystä eli edellytystä, jonka mukaan päätös koskee kantajaa suoraan, joten ei ole tarpeen tutkia, koskeeko riidanalainen päätös kantajaa erikseen.
Nyt käsiteltävä kanne on näin ollen jätettävä tutkimatta.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan oikeudenkäyntikulut komission vaatimusten mukaisesti.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (seitsemäs jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne jätetään tutkimatta.

2)
Green Source Poland sp. z o.o. vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan, ja se velvoitetaan korvaamaan Euroopan komission oikeudenkäyntikulut.

Van der Woude
Ulloa Rubio
Marcoulli
Julistettiin Luxemburgissa 4 päivänä toukokuuta 2017.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti