CELEX: 62017CJ0191
Direktiiv 2007/64/EÜ
Makseteenused siseturul
Mõiste „maksekonto“
Hoiukonto, mis võimaldab selle kasutajal teha sissemakseid ja väljamakseid, kasutades enda nimel avatud kontot, võimalik kuulumine selle mõiste alla

Eelotsusetaotlus käsitleb küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta direktiivi 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta (
ELT 2007, L 319, lk 1
; edaspidi „makseteenuste direktiiv“) artikli 4 punkti 14.
Taotlus esitati Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte (Austria Töötajate ja Teenistujate Koda), kellel on õigus esitada hagi tarbija huvide maksmapanekuks, ja ING-DiBa Direktbank Austria Niederlassung der ING-DiBa AG (edaspidi „ING-DiBa Direktbank Austria“) vahelises vaidluses selle panga pakutud lepingu tüüptingimuste õiguspärasuse üle.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Makseteenuste direktiiv
Makseteenuste direktiivi artikli 2 lõikes 1 on sätestatud, et „[seda] direktiivi kohaldatakse ühenduses osutatavate makseteenuste suhtes […]“.
Nimetatud direktiivi artiklis 4 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
3)
„makseteenus“ – mis tahes lisas loetletud äritegevus;
[…]
5)
„maksetehing“ – maksja või saaja algatatud raha sissemakse, ülekandmine või väljavõtmine, mis ei olene makse aluseks olevatest mis tahes kohustustest maksja ja saaja vahel;
[…]
14)
„maksekonto“ – ühe või mitme makseteenuse kasutaja nimel olev konto, mida kasutatakse maksetehingute täitmiseks;
[…]“.
Nimetatud direktiivi lisas on „makseteenused“ määratletud eelkõige järgmiselt:
„2.
Teenused, mis võimaldavad sularaha väljavõtmist maksekontolt, ning kõik maksekonto toimimiseks vajalikud toimingud.
3.
Maksetehingu täitmine, sealhulgas rahaliste vahendite ülekandmine kasutaja makseteenuse pakkuja või muu makseteenuse pakkuja juures asuvale maksekontole:
–
otsearvelduse täitmine, sealhulgas ühekordne otsearveldus,
–
maksetehingu täitmine maksekaardi või muu samasuguse vahendi abil,
–
kreeditkorralduse täitmine, sealhulgas püsikorralduse täitmise.“
Maksekontode direktiiv
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. juuli 2014. aasta direktiivi 2014/92/EL maksekontoga seotud tasude võrreldavuse, maksekonto vahetamise ja põhimaksekontole juurdepääsu kohta (
ELT 2014, L 257, lk 214
; edaspidi „maksekontode direktiiv“) põhjenduse 12 kohaselt:
„Tasude võrreldavust ja maksekonto vahetamist käsitlevad käesoleva direktiivi sätted peaksid olema kohaldatavad kõikide [makseteenuste direktiivis] määratletud makseteenuse pakkujate suhtes. […] Kõik käesoleva direktiivi sätted peaksid käsitlema maksekontosid, mille abil kliendid saavad teha järgmisi tehinguid: paigutada kontole raha ja võtta välja sularaha, teha kolmandatele isikutele suunatud maksetehinguid ja võtta vastu kolmandate isikute maksetehinguid, sealhulgas teha kreeditkorraldusi. […] Näiteks sellised kontod nagu hoiukontod […] tuleks põhimõtteliselt käesoleva direktiivi kohaldamisalast välja jätta. Kui aga neid kontosid peaks kasutatama igapäevasteks maksetehinguteks ja kui need peaksid võimaldama kõiki eespool loetletud funktsioone, kuuluvad need käesoleva direktiivi kohaldamisalasse […]“.
Direktiivi põhjenduses 14 on märgitud:
„Käesolevas direktiivis kasutatud mõisted tuleks niivõrd kui võimalik viia kooskõlla muudes liidu seadusandlikes aktides kasutatud mõistetega, eelkõige [makseteenuste direktiivis] kasutatud mõistetega.“
Maksekontode direktiivi artikli 1 lõikes 6 on ette nähtud:
„Käesolevat direktiivi kohaldatakse maksekontole, mille abil tarbija saab teha vähemalt järgmisi toiminguid:
a)
paigutada raha maksekontole;
b)
maksekontolt sularaha välja võtta;
c)
teha kolmandatele isikutele suunatud maksetehinguid ja võtta vastu kolmandate isikute maksetehinguid, sealhulgas kreeditkorraldusi.
[…]“
Selle direktiivi artikkel 2 sätestab:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
3.
„maksekonto“ ühe või mitme tarbija nimel olev konto, mida kasutatakse maksetehingute tegemiseks;
[…]“.
Austria õigus
Makseteenuste seaduse (Zahlungsdienstegesetz) (
BGBl
. I, 66/2009; edaspidi „ZaDiG“) § 3 on sätestatud:
„Käesolevas seaduses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
5.   „maksetehing“ – maksja või saaja algatatud raha sissemakse, ülekandmine või väljanõudmine, mis ei olene makse aluseks olevatest mis tahes kohustustest maksja ja saaja vahel;
6.   „maksesüsteem“ – arveldussüsteem, millel on ametlikud standardid ja ühtsed eeskirjad maksetehingute töötlemiseks, kliiringuks või arveldamiseks;
7.   „maksja“ – isik, kes on maksekonto haldaja ja kes teeb või kinnitab maksekäsundi antud maksekontolt makse tegemiseks, või kui maksekontot ei ole, isik, kes teeb maksekäsundi;
8.   „saaja“ – isik, kes on maksetehinguga ülekantava raha saaja;
[…]
10.   „makseteenuse kasutaja“ – isik, kes kasutab makseteenust maksja või saaja või mõlemana;
11.   „tarbija“ – füüsiline isik, kes käesolevas föderaalseaduses käsitletud makseteenuse lepingutes tegutseb eesmärkidel, mis ei seondu tema kaubandus-, äri- või kutsetegevusega;
[…]
13.   „maksekonto“ – makseteenuse ühe või mitme kasutaja nimel olev konto, mida kasutatakse maksetehingute täitmiseks.“
Pangaseaduse (Bankwesengesetz) (
BGBl
. 532/1993),
BGBl
. I, 118/2016 avaldatud redaktsioonis, §-s 31 on sätestatud:
„(1)   Säästuhoiused on krediidiasutustes avatud hoiused, millega ei tehta maksetehinguid, vaid mida hoiustatakse ja mida võib sellistena vastu võtta vaid eridokumentide (hoiusertifikaat) väljastamise vastu […]
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
ING-DiBa Direktbank Austria pakub veebipõhiseid hoiukontosid, millelt kliendid saavad teha telepanga teenuse kaudu sissemakseid ja väljamakseid. Neid ülekandeid peab alati tegema nende klientide nimel oleva referentskonto kaudu. Need referentskontod on arvelduskontod, mida kliendid võivad avada ka muus pangas kui ING-DiBa Direktbank Austria. Eelotsusetaotluse esitanud kohus täpsustab, et veebipõhistelt hoiukontodelt või -kontodele tehtud tehingud ei vaja makseteenuse osutaja abi.
Veebipõhised hoiukontod on mõeldud igapäevaseks kasutamiseks, mis tähendab, et kliendid saavad igal ajal kasutada neile kontodele kantud summasid, ilma et see kahjulikult mõjutaks kogunenud intressi.
Vaidlus põhikohtuasjas puudutab ING-DiBa Direktbank Austria kasutatud lepingute tüüptingimustes sisalduvaid tingimusi. Austria Töötajate ja Teenistujate Koja sõnul on teatavad tingimused vastuolus ZaDiGiga, millega võetakse riigisisesesse õigusesse üle makseteenuste direktiiv, ja seetõttu on need tingimused õigusvastased.
Nimetatud tingimuste õigusvastaseks tunnistamiseks leiab eelotsusetaotluse esitanud kohus Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim üldkohus), et tal tuleb kõigepealt käsitleda ZaDiG kohaldamise küsimust. Selles kontekstis peab see kohus kindlaks tegema, kas niisuguseid veebipõhiseid hoiukontosid nagu need, mida pakub ING-DiBa Direktbank Austria, tuleb käsitada „maksekontodena“ selle direktiivi tähenduses ning järelikult jäävad need selle direktiivi kohaldamisalasse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib eelkõige, et üksnes „hoiukontoks“ nimetamine ei luba jätta niisugust kontot välja makseteenuste direktiivi kohaldamisalast. Siiski kahtleb ta selles, kas nende lõppkasutust, see tähendab säästuhoiust, arvesse võttes võib veebipõhiseid hoiukontosid pidada maksetehingute tegemiseks kasutatavateks kontodeks.
Nendel asjaoludel otsustas Oberster Gerichtshof (Austria kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [makseteenuste direktiivi] artikli 4 punkti 14 tuleb tõlgendada nii, et ka veebipõhine hoiukonto, millega seoses saab asjaomane klient (iga päev ja panga abi vajamata) teha telepanga kaudu sissemakseid ja väljamakseid, kasutades enda nimel avatud kontot (Austrias avatud arvelduskonto), tuleb liigitada mõiste „maksekonto“ alla ja kuulub sellest tulenevalt viidatud direktiivi kohaldamisalasse?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Oma küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas makseteenuste direktiivi artikli 4 punkti 14 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „maksekonto“ alla kuulub hoiukonto, mis võimaldab sissemakstud summasid iga päev kasutada ning millelt võib ülekandeid ja väljamakseid teha vaid arvelduskonto kaudu, mida nimetatakse „referentskontoks“.
Kõigepealt tuleb märkida, et liidu õiguse sätte tõlgendamisel tuleb arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (2. septembri 2015. aasta kohtuotsus Surmačs,
C‑127/14
,
EU:C:2015:522
, punkt
, ja 16. novembri 2016. aasta kohtuotsus DHL Express (Austria),
C‑2/15
,
EU:C:2016:880
, punkt
).
Seega tuleb esiteks sedastada, et makseteenuste direktiivi artikli 4 punktis 14 on maksekonto määratletud kui „ühe või mitme makseteenuse kasutaja nimel olev konto, mida kasutatakse maksetehingute täitmiseks“.
Maksetehing on selle direktiivi artikli 4 punktis 5 määratletud kui „maksja või saaja algatatud raha sissemakse, ülekandmine või väljavõtmine, mis ei olene makse aluseks olevatest mis tahes kohustustest maksja ja saaja vahel“.
Nimetatud direktiivi artikli 4 punktis 3 on makseteenus määratletud kui „mis tahes [sama direktiivi] lisas loetletud äritegevus“. Viidatud lisa punktis 2 on sätestatud, et makseteenused on „[t]eenused, mis võimaldavad sularaha väljavõtmist maksekontolt, ning kõik maksekonto toimimiseks vajalikud toimingud“. Samuti on makseteenustega selle lisa punkti 3 kohaselt hõlmatud ka maksetehingute täitmine, sealhulgas rahaliste vahendite ülekandmine kasutaja makseteenuste pakkuja või muu makseteenuste pakkuja juures asuvale maksekontole, kusjuures siia kuulub otsearvelduse täitmine, maksetehingu täitmine maksekaardi abil ja kreeditkorralduse täitmine.
Nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktides 28, 30 ja 36 märkis, ei võimalda nende sätete sõnastus iseenesest kindlaks määrata, kas mõiste „maksekonto“ hõlmab või mitte niisuguseid kontosid, nagu on kõne all põhikohtuasjas ja mille puhul on maksetehingu täitmiseks vajalik vaheetapp, mis tähendab vahendite ülekandmist hoiukontolt kasutaja arvelduskontole.
Seda järeldust arvestades tuleb teiseks analüüsida õiguslikku konteksti, millesse makseteenuste direktiiv kuulub.
Selleks tuleb võtta arvesse eeskätt maksekontode direktiivi.
Nimelt, kuigi see direktiiv ei ole põhikohtuasjas otsekohaldatav, on selle põhjenduses 12 öeldud, et seda tuleb kohaldada kõikide makseteenuste direktiivis määratletud makseteenuse pakkujate suhtes. Maksekontode direktiivi põhjenduses 14 on samuti täpsustatud, et selles direktiivis kasutatud mõisted tuleks niivõrd kui võimalik viia kooskõlla muudes liidu seadusandlikes aktides kasutatud mõistetega, eelkõige makseteenuste direktiivis kasutatud mõistetega.
Mis puudutab mõistet „maksekonto“, siis tuleb kõigepealt märkida, et maksekontode direktiivi artikli 2 punktis 3 ette nähtud määratlus on praktiliselt identne makseteenuste direktiivi artikli 4 punktis 14 esineva määratlusega. Nimelt, nagu ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 54 märkis, ei kujuta ainus erinevus, mis puudutab asjaolu, et nendest määratlustest esimeses kasutatud mõiste „tarbija“ on teises määratluses asendatud väljendiga „makseteenuste kasutaja“, endast selle määratluse olulist erinevust, vaid näitab pigem erinevust nende kahe direktiivi esemes.
Järgmiseks tuleb rõhutada, et maksekontode direktiivi põhjenduses 12 on eelkõige kirjas, et hoiukontod jäetakse selle direktiivi kohaldamisalast välja, kuna need ei ole maksekontod, välja arvatud juhul, kui neid saab kasutada igapäevasteks maksetehinguteks.
Seega, kuigi hoiukontod ei kuulu üldjuhul mõiste „maksekonto“ alla, ei ole niisugune välistamine siiski täielik. Nimelt ilmneb kõnesolevast põhjendusest 12 esiteks, et sellest, kui konto nimetatakse lihtsalt „hoiukontoks“, ei piisa iseenesest, et välistada hoiukontoks kvalifitseerimist, ja teiseks, et selle viimase kvalifitseerimise jaoks määrav kriteerium seisneb võimaluses teha niisuguselt kontolt igapäevaseid maksetehinguid.
Selles osas tuleb arvesse võtta maksekontode direktiivi artikli 1 lõiget 6, kus on ette nähtud, et seda direktiivi kohaldatakse maksekontodele, mille abil tarbija saab vähemalt paigutada raha maksekontole, võtta maksekontolt sularaha välja, teha kolmandatele isikutele maksetehinguid, sealhulgas kreeditkorraldusi, ja võtta vastu kolmandate isikute maksetehinguid.
Sellest järeldub, et võimalus teha kontolt kolmandatele isikutele maksetehinguid või võtta vastu kolmandate isikute maksetehinguid on mõiste „maksekonto“ koostiselement.
Kontot, millelt ei saa niisuguseid maksetehinguid otse teha, vaid selleks tuleb kasutada vahekontot, ei saa seega käsitleda „maksekontona“ maksekontode direktiivi tähenduses ning sellest tulenevalt ka makseteenuste direktiivi tähenduses.
Kõigist eeltoodud kaalutlustest järeldub, et esitatud küsimusele tuleb vastata, et makseteenuste direktiivi artikli 4 punkti 14 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „maksekonto“ alla ei kuulu hoiukonto, mis võimaldab sisse makstud summasid iga päev välja võtta ning millelt võib ülekandeid ja väljamakseid teha vaid arvelduskonto kaudu.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. novembri 2007. aasta direktiivi 2007/64/EÜ makseteenuste kohta siseturul ning direktiivide 97/7/EÜ, 2002/65/EÜ, 2005/60/EÜ ja 2006/48/EÜ muutmise ning direktiivi 97/5/EÜ kehtetuks tunnistamise kohta artikli 4 punkti 14 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „maksekonto“ alla ei kuulu hoiukonto, mis võimaldab sisse makstud summasid iga päev välja võtta ning millelt võib ülekandeid ja väljamakseid teha vaid arvelduskonto kaudu.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.