CELEX: 62019CJ0265
Eelotsusetaotlus
Intellektuaalomand
Autoriõigusega kaasnevad õigused
Direktiiv 2006/115/EÜ
Artikli 8 lõige 2
Fonogrammide kasutamine liidus
Esitajate õigus fonogrammitootjatega jagatud õiglasele tasule
Kohaldatavus kolmandate riikide kodanikele
Esituste ja fonogrammide leping
Artiklid 4 ja 15
Kolmandate riikide teatatud reservatsioonid
Õiguse õiglasele tasule piirangud, mis võivad nende reservatsioonide vastukaaluna kehtida liidus kolmandate riikide kodanike suhtes
Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 17 lõige 2 ja artikli 52 lõige 1
Põhiõigus intellektuaalomandi kaitsele
Nõue, et iga piirang peab olema ette nähtud seaduses, arvestama põhiõiguse olemust ja olema proportsionaalne
Piirangute kehtestamise pädevuse jaotus liidu ja liikmesriikide vahel
Pädevuse jaotus suhetes kolmandate riikidega
ELTL artikli 3 lõige 2
Liidu ainupädevus

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/115/EÜ rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas (
ELT 2006, L 376, lk 28
) artiklit 8 lähtuvalt eelkõige Maailma Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni (WIPO) esituste ja fonogrammide lepingust, mis võeti vastu 20. detsembril 1996 Genfis ja kiideti Euroopa Ühenduse nimel heaks nõukogu 16. märtsi 2000. aasta otsusega 2000/278/EÜ (
EÜT 2000, L 89, lk 6
; ELT eriväljaanne 11/33, lk 208, edaspidi „esituste ja fonogrammide leping“).
Taotlus on esitatud kohtuvaidluses, mille pooled on ühelt poolt Recorded Artists Actors Performers Ltd (edaspidi „RAAP“) ning teiselt poolt Phonographic Performance (Ireland) Ltd (edaspidi „PPI“), Minister for Jobs, Enterprise and Innovation (töö‑, ettevõtlus‑ ja innovatsiooniminister, Iirimaa), Ireland (Iirimaa) ja Attorney General ning mis käsitleb kolmandate riikide kodanike õigust ühekordsele õiglasele tasule, kui nad on andnud oma panuse fonogrammi, mida kasutatakse Iirimaal.
Õiguslik raamistik
Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsioon
23. mai 1969. aasta rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni (
United Nations Treaty Series
, 1155. kd, lk 331) artiklis 19 on sätestatud:
„Riik võib lepingule alla kirjutades, seda ratifitseerides, heaks kiites või sellega ühinedes teha reservatsiooni […]“.
Konventsiooni artiklis 21 on sätestatud:
„1.   Arvestades artikleid 19, 20 ja 23, muudab teise osalisriigi suhtes tehtud reservatsioon:
a)
reservatsiooni teinud riigi suhetes teise osalisriigiga reservatsiooni ulatuses lepingu neid sätteid, mille kohta käib reservatsioon, ja
b)
nimetatud sätteid samas ulatuses teise osalisriigi suhetes reservatsiooni teinud riigiga.
2.   Reservatsioon ei muuda lepingu sätteid teiste osalisriikide omavahelistes suhetes.
[…]“.
Rooma konventsioon
Teose esitaja, fonogrammitootja ja ringhäälinguorganisatsiooni kaitse rahvusvaheline konventsioon võeti vastu 26. oktoobril 1961 Roomas (edaspidi „Rooma konventsioon“).
Euroopa Liit ei ole selle konventsiooni osaline. Seevastu kõik liidu liikmesriigid peale Malta Vabariigi on selle osalised.
Konventsiooni artiklis 2 on sätestatud:
„1.   Riiklik kohtlemine tähendab konventsioonis seda, et osalisriik, kus kaitset nõutakse, kohaldab oma siseriiklikku õigust:
a)
selle osalisriigi kodanikuks olevale teose esitajale sama osalisriigi territooriumil toimuva, ülekantava või esmakordselt salvestatava esituse korral;
b)
selle osalisriigi kodanikuks olevale fonogrammitootjale sama osalisriigi territooriumil fonogrammi esmakordse salvestamise või avaldamise korral;
[…]
2.   Riikliku kohtlemise korral kohaldatakse konventsiooniga spetsiaalselt tagatud kaitset ja konventsioonis spetsiaalselt kehtestatud piiranguid.“
Konventsiooni artiklis 4 on ette nähtud:
„Osalisriik tagab riikliku kohtlemise teose esitajale, kui üks järgmistest tingimustest on täidetud:
a)
esitus toimub teises osalisriigis;
b)
esitus on salvestatud fonogrammile, mida kaitstakse konventsiooni artikli 5 kohaselt;
[…]“.
Rooma konventsiooni artiklis 5 on sätestatud:
„1.   Osalisriik tagab riikliku kohtlemise fonogrammitootjale, kui üks järgmistest tingimustest on täidetud:
a)
fonogrammitootja on teise osalisriigi kodanik (kodakondsuskriteerium);
b)
heli on esmakordselt salvestatud teises osalisriigis (salvestuskriteerium);
c)
fonogramm on esmakordselt avaldatud teises osalisriigis (avaldamiskriteerium).
2.   Kui fonogramm on esmakordselt avaldatud mitteosalisriigis, kuid see on esmakordsest avaldamisest 30 päeva jooksul avaldatud ka osalisriigis (samaaegne avaldamine), loetakse fonogramm esmakordselt avaldatuks osalisriigis.
3.   Osalisriik võib Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni peasekretäri juurde deponeeritud teates deklareerida, et ta ei kohalda kas avaldamiskriteeriumi või salvestuskriteeriumi. Sellise teate võib deponeerida konventsiooni ratifitseerimise, vastuvõtmise või sellega ühinemise ajal või hiljem; viimasel juhul jõustub teade kuue kuu möödumisel selle deponeerimisest.“
Konventsiooni artiklis 17 on ette nähtud:
„Riik, kes alates 26. oktoobrist 1961 tagab fonogrammitootjale kaitse ainult salvestuskriteeriumi alusel, võib konventsiooni ratifitseerimise, vastuvõtmise või sellega ühinemise ajal Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni peasekretäri juurde deponeeritud teates deklareerida, et seoses artikliga 5 kohaldab ta ainult salvestuskriteeriumi […]“.
Esituste ja fonogrammide leping
Liit ja selle liikmesriigid on esituste ja fonogrammide lepingu osalised. See rahvusvaheline leping jõustus liidu ja teatud liikmesriikide – sh Iirimaa – jaoks 14. märtsil 2010. Ülejäänud liikmesriikide jaoks jõustus see juba varem. Kokku on esituste ja fonogrammide lepingu osalisriike ligikaudu sada.
Esituste ja fonogrammide lepingu artikli 1 lõige 1 on sõnastatud järgmiselt:
„Ükski käesoleva lepingu säte ei kitsenda olemasolevaid kohustusi, mis lepinguosalistel on üksteise vastu [Rooma konventsiooni] kohaselt.“
Esituste ja fonogrammide lepingu artiklis 2 on sätestatud:
„Käesolevas lepingus kasutatakse järgmisi mõisteid:
a)
teose esitajad
– näitlejad, lauljad, muusikud, tantsijad või muud isikud, kes esitavad, laulavad, retsiteerivad, mängivad, tõlgendavad või esitavad muul viisil kirjandus- või kunsti- või rahvakunstiteoseid;
b)
fonogramm
– esituse helidest või muudest helidest või helisid esindavatest märkidest tehtud salvestus, mis on muus vormis kui kinematograafia- või muu audiovisuaalne teos;
c)
salvestamine
– helide või neid esindavate märkide sisestamine kandjale, millelt neid võib vastava seadme abil näha, taasesitada või edastada;
d)
fonogrammitootja
– füüsiline või juriidiline isik, kelle algatusel ja vastutusel tehakse esituse helide või muude helide või neid esindavate märkide esimene salvestus;
[…]“.
Esituste ja fonogrammide lepingu artiklis 3 „Isikud, kellel käesoleva lepingu kohaselt on õigus kaitsele“ on ette nähtud:
„1.   Lepinguosalised kohaldavad käesoleva lepingu kohast kaitset teose esitajate ja fonogrammitootjate suhtes, kes on teiste osalisriikide kodanikud.
2.   Teiste osalisriikide kodanikeks tuleb lugeda neid teose esitajaid või fonogrammitootjaid, kes vastaksid Rooma konventsiooniga sätestatud õigusele kaitsele, kui kõik käesoleva lepingu osalised oleksid ka nimetatud konventsiooni osalised. Lepinguosalised peavad kohaldama käesoleva lepingu artikli 2 vastavaid mõisteid nimetatud kaitse saamise õiguse kriteeriumide suhtes.
3.   Iga Rooma konventsiooni artikli 5 lõikes 3 sätestatud võimalusi või sama konventsiooni artikli 5 kohaldamiseks selle artiklit 17 kasutav lepinguosaline esitab [WIPO] peadirektorile nimetatud sätetes ette nähtud teatise.“
Esituste ja fonogrammide lepingu artiklis 4 „Võrdne kohtlemine“ on ette nähtud:
„1.   Iga lepinguosaline kohaldab käesolevas lepingus konkreetselt antud ainuõiguste ja käesoleva lepingu artikli 15 kohase õiglase tasu saamise õiguse osas teiste osalisriikide kodanike suhtes, nagu on määratletud [käesoleva lepingu] artikli 3 lõikes 2, sama kohtlemist nagu oma kodanike suhtes.
2.   Lõikes 1 sätestatud kohustust ei kohaldata, kui teine lepinguosaline kasutab käesoleva lepingu artikli 15 lõikega 3 lubatud reservatsioone.“
Esituste ja fonogrammide lepingu artikkel 15 „Õigus saada tasu ringhäälingus ülekandmise ja üldsusele edastamise eest“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Teose esitajatel ja fonogrammitootjatel on õigus saada ühekordset õiglast tasu kaubanduslikel eesmärkidel avaldatud fonogrammide otsese või kaudse kasutamise eest ringhäälingus ülekandmiseks või mis tahes edastamiseks üldsusele.
2.   Lepinguosalised võivad oma siseriiklikes õigusaktides kehtestada, et teose esitaja või fonogrammitootja või mõlemad võivad kasutajalt nõuda ühekordset õiglast tasu. Lepinguosalised võivad jõustada oma siseriiklikud õigusaktid, mis teose esitaja ja fonogrammitootja vahelise lepingu puudumisel näevad ette tingimused, mille kohaselt esitajad ja fonogrammitootjad ühekordset õiglast tasu jagavad.
3.   Mis tahes lepinguosaline võib WIPO peadirektorile esitatud teatises deklareerida, et ta kohaldab [käesoleva artikli] lõike 1 sätteid üksnes teatavate kasutuste suhtes või piirab nende kohaldamist mingil muul viisil või ei kohalda neid üldse.
4.   Fonogrammide üldsusele kättesaadavaks tegemist kaabel- või kaablita sidevahendite kaudu nii, et isikud pääsevad neile ligi enda valitud kohas ja enda valitud ajal, käsitletakse käesolevas artiklis fonogrammide avaldamisena kaubanduslikul eesmärgil.“
Esituste ja fonogrammide lepingu artikli 23 lõikes 1 on sätestatud:
„Lepinguosalised kohustuvad oma õigussüsteemide kohaselt vastu võtma käesoleva lepingu kohaldamise tagamiseks vajalikke meetmeid.“
Esituste ja fonogrammide lepingu artiklis 33 on ette nähtud:
„Käesoleva lepingu hoiulevõtja on WIPO peadirektor.“
Kuigi liidu liikmesriigid, liit ise ja paljud kolmandad riigid ei ole esituste ja fonogrammide lepingu ratifitseerimisel teinud selle rahvusvahelise lepingu artikli 15 lõike 3 kohaselt reservatsioone, on neid seevastu teinud teatud kolmandad riigid, nagu Ameerika Ühendriigid, Tšiili Vabariik, Singapuri Vabariik, Hiina Rahvavabariik, Austraalia, Venemaa Föderatsioon, Korea Vabariik, Kanada, India Vabariik ja Uus-Meremaa.
Nii sisaldavad esituste ja fonogrammide lepingu kohta esitatud teatised nr 8, 66 ja 92 järgmisi deklaratsioone:
„Kooskõlas [esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõikega 3] kohaldavad Ameerika Ühendriigid [selle lepingu artikli 15 lõiget 1] üksnes teatavate ringhäälingu ja digitaalsete üldsusele edastamise toimingute suhtes, mille vastuvõtmise eest võetakse otsest või kaudset tasu, ning muu taasedastuse ja digitaalfonogrammi edastamise suhtes, nagu on ette nähtud Ameerika Ühendriikide seadustes.“
„[…] Hiina Rahvavabariik ei pea ennast [esituste ja fonogrammide lepingu] artikli 15 lõikega 1 seotuks. […]“
„[…] Kooskõlas [esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõikega 3] […] deklareerib India Vabariik, et [selle lepingu artikli 15 lõike 1] sätet, mis käsitleb teose esitajatele ja fonogrammitootjatele makstavat ühekordset õiglast tasu, ei kohaldata Indias.“
Direktiiv 2006/115
Direktiivi 2006/115 põhjendustes 5–7, 12 ja 13 on märgitud:
„(5)
Autorite ja esitajate järjepidev loometegevus ja kunstiline tegevus eeldab piisavat sissetulekut ning eelkõige fonogrammide ja filmide tootmiseks vajalikud investeeringud on eriti suured ja riskantsed. Sellise sissetuleku ja tehtud investeeringute tagasisaamise saab tulemuslikult kindlustada ainult juhul, kui asjaomaste õiguste omanikele on tagatud piisav õiguskaitse.
(6)
Kõnealuse loomingulise, kunstilise ja ettevõtlusega seotud tegevusega tegelevad valdavalt füüsilisest isikust ettevõtjad. Selliste tegevustega tegelemine tuleb muuta lihtsamaks [liidus] pakutava ühtlustatud õiguskaitse abil. […]
(7)
Liikmesriikide õigusnorme tuleks ühtlustada selliselt, et need ei satuks vastuollu rahvusvaheliste konventsioonidega, mis on mitme liikmesriigi autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste aluseks.
[…]
(12)
Tuleb kehtestada kord, mis tagaks, et autorid ja esitajad saavad neile mõeldud õiglase tasu ning et neil on võimalik usaldada selle õiguse haldamine neid esindavatele kollektiivse esindamise organisatsioonidele.
(13)
Õiglast tasu võib maksta ühes või mitmes osas kas lepingu sõlmimise ajal või pärast seda. Sellisel puhul tuleks võtta arvesse asjaomaste autorite ja esitajate panuse olulisust fonogrammi või filmi puhul.“
Direktiivi II peatükki „Autoriõigusega kaasnevad õigused“ kuuluva artikli 8 lõikes 2 on ette nähtud:
„Liikmesriigid näevad ette õiguse, mille eesmärk on tagada, et kasutaja tasub ühekordse õiglase tasu, kui kommertseesmärkidel avaldatud fonogrammi või sellise fonogrammi reproduktsiooni kasutatakse ülekandmiseks kaablita vahendite abil või muul moel üldsusele edastamiseks, ning millega tagatakse, et kõnealune tasu jagatakse asjaomaste esitajate ja fonogrammi tootjate vahel. Esitajate ja fonogrammitootjate vahelise lepingu puudumise korral võivad liikmesriigid sätestada tingimused, mille kohaselt see tasu nende vahel jagatakse.“
Direktiivi artiklis 11 „Ajaline kohaldatavus“ on sätestatud:
„1.   Käesolevat direktiivi kohaldatakse kõigi selles direktiivis osutatud autoriõigusega kaitstud teoste, esituste, fonogrammide, ringhäälingusaadete ja esmasalvestuste suhtes, mis olid liikmesriikide autoriõigust ja sellega kaasnevaid õigusi käsitlevate õigusaktide kohaselt kaitstud 1. juulil 1994 või mis vastasid sel kuupäeval käesolevas direktiivis sätestatud kaitse tingimustele.
2.   Käesoleva direktiivi kohaldamine ei mõjuta enne 1. juulil 1994 toimunud kasutamist.
[…]“.
Direktiiviga 2006/115 kodifitseeriti ja tunnistati kehtetuks nõukogu 19. novembri 1992. aasta direktiiv 92/100/EMÜ rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas (
EÜT 1992, L 346, lk 61
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 120). Sellega ei ole kehtestatud ülevõtmise tähtaega, vaid selle artiklis 14 ja I lisa B osas on viidatud direktiivi 92/100 ja selle direktiivi muutmise direktiivide ülevõtmise tähtaegadele. Need tähtajad lõppesid vastavalt 1. juulil 1994, 30. juunil 1995 ja 21. detsembril 2002.
Direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 sõnastus on identne direktiivi 92/100 artikli 8 lõike 2 sõnastusega.
Iiri õigus
Iiri autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste 2000. aasta seaduse (Copyright and Related Rights Act 2000) põhikohtuasjale kohaldatava redaktsiooni (edaspidi „CRR Act“) § 38 lõikes 1 on ette nähtud:
„[K]ui isik kavatseb:
a)
esitada avalikult helisalvestist või
b)
lülitada helisalvestist ringhäälingu‑ või kaabelleviprogrammi,
on tal õigus seda teha, kui ta:
i)
nõustub tegema niisuguse esitamise eest või ringhäälingu‑ või kaabelleviprogrammi lülitamise eest makseid litsentse väljastavale organisatsioonile ja
ii)
täidab käesoleva paragrahvi nõudeid.“
CRR Acti §‑s 184, mis sisaldub selle seaduse II osas, on sätestatud:
„1.   Kirjandus‑, draama‑, muusika‑ või kunstiteos, helisalvestis, film, avaldatud väljaande tüpograafiline kujundus või algupärane andmebaas on autoriõigusega kaitstav siis, kui see õiguspäraselt esimest korda avalikustatakse:
a)
Iirimaal või
b)
riigis, territooriumil või alal, millele laieneb käesoleva osa asjakohane säte.
2.   Käesoleva paragrahvi kohaldamisel loetakse teose õiguspärane üldsusele kättesaadavaks tegemine ühes riigis, ühel territooriumil või alal selle teose õiguspäraseks esmakordseks üldsusele kättesaadavaks tegemiseks ka siis, kui teos tehakse üldsusele kättesaadavaks samal ajal õiguspäraselt mujal, ja selles mõttes peetakse samaaegseks üldsusele kättesaadavaks tegemiseks üldsusele kättesaadavaks tegemist eelnenud 30 päeva jooksul.“
Selle seaduse III osasse kuuluva § 208 lõikes 1 on sätestatud:
„Teose esitajal on õigus saada helisalvestise suhtes autoriõiguse omajalt õiglast tasu, kui tingimustele vastava ja kaubanduslikul eesmärgil üldsusele kättesaadavaks tehtud terve esituse või selle olulise osa helisalvestis on
a)
esitatud avalikult või
b)
lülitatud ringhäälingu‑ või kaabelleviprogrammi.“
Samuti selle seaduse III osasse kuuluvas §‑s 287 on sätestatud:
„Käesolevas osas ja IV osas on kasutatud järgmisi mõisteid:
„kvalifitseeruv riik“ –
a)
Iirimaa,
b)
mõni teine [Euroopa Majanduspiirkonna (EMP)] liikmesriik või
c)
§ 289 alusel vastu võetud määruse kohaselt selle paragrahvi alusel nimetatud riik;
„kvalifitseeruv õigussubjekt“ – kvalifitseeruva riigi kodanik või õigussubjekt või isik, kelle elu- või asukoht või harilik viibimiskoht on kvalifitseeruvas riigis, ja
„kvalifitseeruv isik“ – Iirimaa kodanik või isik, kelle elu- või asukoht või harilik viibimiskoht on Iirimaal.“
Sama seaduse §‑s 288 on täpsustatud:
„Esitus on käesoleva [III] osa ja IV osa sätete kohaldamisel kvalifitseeruv esitus juhul, kui esitaja on kvalifitseeruv õigussubjekt või kvalifitseeruv isik või kui esitus toimub kvalifitseeruvas riigis, kvalifitseeruval territooriumil või kvalifitseeruval alal vastavalt käesolevale peatükile.“
CRR Acti § 289 lõikes 1 on ette nähtud:
„Valitsus võib oma määrusega nimetada kvalifitseeruvaks riigiks, mis on käesoleva [III] osaga ja IV osaga ette nähtud kaitse all, mis tahes riigi, territooriumi või ala, mille suhtes valitsus on veendunud, et sealsete õigusnormidega on tagatud või tagatakse piisav kaitse iirimaistele esitustele.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Põhikohtuasja hageja RAAP, kes on Iiri õiguse alusel asutatud äriühing, on esitajate õiguste kollektiivse esindamise organisatsioon.
Põhikohtuasja esimene kostja PPI, kes on samuti Iiri õiguse alusel asutatud äriühing, on fonogrammitootjate õiguste kollektiivse esindamise organisatsioon.
RAAP ja PPI sõlmisid lepingu, milles on ette nähtud, kuidas tasu, mida Iirimaal tuleb tasuda salvestatud muusika edastamiseks üldsusele baarides ja muudes üldsusele avatud kohtades või ülekandmiseks ringhäälingus, tuleb pärast seda, kui kasutajad on selle PPI‑le maksnud, jagada esitajatega ja kuidas PPI peab selleks selle tasu RAAP‑le osaliselt üle kandma. Nad ei ole siiski ühel meelel küsimuses, milline on lepingu ulatus osas, mis puudutab PPI‑le makstud tasusid juhul, kui edastatud muusika esitaja ei ole mõne EMP liikmesriigi kodanik ega elanik.
Sellega seoses leiab RAAP, et vastavalt direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikele 2 ja selles direktiivis viidatud rahvusvahelistele lepingutele tuleb kõik maksmisele kuuluvad tasud jagada fonogrammitootja ja esitaja vahel. Tema hinnangul ei ole esitaja kodakondsusel ega elukohal sellega seoses tähtsust.
Seevastu PPI sõnul on CRR Actiga kehtestatud kord, mille kohaselt ei ole esitajatel, kes ei ole mõne EMP liikmesriigi kodanikud ega elanikud ja kelle esitused ei pärine ka EMPs tehtud helisalvestiselt, õigust saada osa tasust, mis kuulub maksmisele juhul, kui neid esitusi levitatakse Iirimaal, kooskõlas nii direktiiviga 2006/115 kui ka rahvusvaheliste lepingutega, millele see direktiiv viitab. Nende esitajate tasustamine selle eest, et Iirimaal kasutatakse fonogramme, millesse nad on oma panuse andnud, eiraks rahvusvahelise vastastikkuse lähenemisviisi, mille Iirimaa on õiguspäraselt valinud. Täpsemalt, kui järgida RAAP seisukohta, tasustataks Ameerika Ühendriikide esitajaid Iirimaal, samas kui Iiri esitajatele annab see kolmas riik PPI sõnul õiguse õiglasele tasule ainult väga osaliselt.
Selle erimeelsuse tõttu leiab RAAP, et summad, mis PPI talle maksab, on ebapiisavad, ning esitas viimase vastu hagi High Courtile (kõrge kohus, Iirimaa) ehk eelotsusetaotluse esitanud kohtule.
Nimetatud kohus märgib, et CRR Acti §‑ide 38, 184, 208, 287 ja 288 koostoime tõttu välistab see seadus – välja arvatud juhul, kui selle § 289 alusel võetakse vastu määrus, mida aga ei ole veel tehtud –, et EMP suhtes kolmandate riikide kodanikest esitajad, kelle elu- või viibimiskoht ei ole EMPs, võiksid saada osa tasust, mis kuulub maksmisele siis, kui Iirimaal levitatakse nende esitusi, mis on salvestatud väljaspool EMPd, ning seetõttu saavad fonogrammitootjad, sh need, kes asuvad väljaspool EMPd, kogu tasu endale.
Seega helisalvestiste puhul, millega on seotud Ameerika Ühendriikide fonogrammitootjad ja esitajad, võivad need tootjad saada endale kogu tasu, mida kasutajad peavad Iirimaal maksma.
Nimetatud kohus märgib, et see olukord tuleneb asjaolust, et CRR Actis sisalduvad tasu saamise kriteeriumid on fonogrammitootjatele ja esitajatele erinevad. On aga kaheldav, kas niisugused riigisisesed õigusnormid on kooskõlas direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikega 2, kuna see säte nõuab, et liikmesriigid näeksid ette kasutaja makstava ühekordse õiglase tasu, mis tuleb fonogrammitootja ja esitaja vahel jagada.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus tõdeb selle kohta, et CRR Act, mis kohtleb võrdselt kõiki esitajaid, kes on liidu liikmesriigi või isegi EMP liikmesriigi kodanikud või elanikud, järgib EL toimimise lepingu sätteid, mis keelavad igasuguse diskrimineerimise. Siiski peab CRR Act olema kooskõlas ka direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikega 2, milles on üldsõnaliselt sätestatud, et iga liikmesriik peab tagama, et õiglane tasu jagatakse „asjaomaste esitajate ja fonogrammitootjate vahel“. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu hinnangul tuleb kindlaks määrata, mil määral ja mil viisil tuleb seda direktiivi tõlgendada lähtuvalt Rooma konventsioonist, mille osaline Iirimaa on, ning esituste ja fonogrammide lepingust, mille osalised on nii Iirimaa kui ka liit.
Lisaks on selle kohtu sõnul oluline täpsustada, millised tagajärjed on teatavate kolmandate riikide, näiteks Ameerika Ühendriikide poolt esituste ja fonogrammide lepingu alusel tehtud reservatsioonidel. See probleemistik tekitab eelkõige küsimuse, kas liidu liikmesriigil on kaalutlusõigus neile reservatsioonidele reageerimisel.
Põhikohtuasja olulisust arvestades kaasati töö‑, ettevõtlus‑ ja innovatsiooniminister ning Iirimaa ja Attorney General menetlusse põhikohtuasja teise, kolmanda ja neljanda kostjana.
Neil asjaoludel otsustas High Court (kõrge kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas liikmesriigi kohtu kohustus võtta direktiivi [2006/115] tõlgendamisel arvesse Rooma konventsiooni ja/või esituste ja fonogrammide lepingu eesmärki piirdub nende mõistetega, millele on direktiivis sõnaselgelt viidatud, või laieneb see ka mõistetele, mis sisalduvad ainult nendes kahes rahvusvahelises lepingus? Eeskätt, mil määral tuleb direktiivi [2006/115] artiklit 8 tõlgendades arvesse võtta „[oma kodanikega] võrdse kohtlemise“ nõuet, mis on sätestatud esituste ja fonogrammide lepingu artiklis 4?
2.
Kas liikmesriigil on kaalutlusõigus kehtestada kriteeriumid selle kindlaksmääramiseks, millised esitajad vastavad määratlusele „asjaomased esitajad“ direktiivi [2006/115] artikli 8 tähenduses? Eeskätt, kas liikmesriik võib piirata õigust saada osa õiglasest tasust nii, et see kehtib vaid olukordades, kus i) esitus toimub [EMP] riigis või ii) esitajate elu- või viibimiskoht on EMP riigis?
3.
Milline kaalutlusõigus on liikmesriigil, et reageerida teise lepinguosalise poolt esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõike 3 alusel kehtestatud reservatsioonile? Konkreetsemalt, kas liikmesriik on kohustatud täpselt kajastama teise lepinguosalise tehtud reservatsiooni tingimusi? Kas lepinguosaline on kohustatud jätma kohaldamata Rooma konventsiooni artiklis 5 ette nähtud 30 päeva reegli, kui selle tagajärjel võib tekkida olukord, kus reservatsiooni teinud lepinguosalise fonogrammitootja saab artikli 15 lõike 1 alusel tasu, kuid sama fonogrammi esitajad tasu ei saa? Teise võimalusena, kas reservatsioonile reageerival lepinguosalisel on õigus anda reservatsiooni teinud lepinguosalise kodanikele soodsamaid õigusi, kui on andnud reservatsiooni teinud lepinguosaline, st kas reservatsioonile reageeriv lepinguosaline võib anda õigusi, mis ei ole vastastikused?
4.
Kas õigus õiglasele tasule tohib mingitelgi asjaoludel piirduda vaid fonogrammitootjatega, st kas sellest õigusest tohib ilma jätta esitajad, kelle esitus on sellel fonogrammil jäädvustatud?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene ja teine küsimus
Esimese ja teise küsimusega, mida tuleb analüüsida koos, palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb Rooma konventsiooni ja/või esituste ja fonogrammide lepingut arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui liikmesriik välistab selles sättes sisalduvate sõnade „asjaomased esitajad“ – mis tähistavad esitajaid, kellel on õigus osale selles sättes nimetatud ühekordsest õiglasest tasust – oma õigusaktidesse ülevõtmisel EMP suhtes kolmandate riikide kodanikest esitajad, välja arvatud ainult need, kelle elu- või viibimiskoht on EMPs, ja need, kes on fonogrammi oma panuse andnud EMPs.
Sellega seoses tuleb sissejuhatuseks meelde tuletada, et sellise liidu õigusnormi sõnastust, mis ei viita sõnaselgelt liikmesriikide õigusele õigusnormi tähenduse ja ulatuse kindlaksmääramiseks, tuleb tavaliselt kogu liidus tõlgendada autonoomselt ja ühetaoliselt ning sellise tõlgenduse andmisel tuleb lisaks õigusnormi sõnastusele arvesse võtta selle konteksti ja selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa see õigusnorm on (vt selle kohta 19. septembri 2000. aasta kohtuotsus Linster,
C‑287/98
,
EU:C:2000:468
, punkt
; 22. septembri 2011. aasta kohtuotsus Budějovický Budvar,
C‑482/09
,
EU:C:2011:605
, punkt
, ning 1. oktoobri 2019. aasta kohtuotsus Planet49,
C‑673/17
,
EU:C:2019:801
, punkt
).
Viidatud kohtupraktika alusel on Euroopa Kohus rõhutanud, et liikmesriikide pädevuses ei ole määratleda mõisteid, mida autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste valdkonna direktiivides on kasutatud ilma sõnaselge viiteta liikmesriikide õigusele, nagu mõisted „üldsus“ ja „õiglane tasu“ (6. veebruari 2003. aasta kohtuotsus SENA,
C‑245/00
,
EU:C:2003:68
, punkt
; 7. detsembri 2006. aasta kohtuotsus SGAE,
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
, punkt
, ja 30. juuni 2011. aasta kohtuotsus VEWA,
C‑271/10
,
EU:C:2011:442
, punktid
ja
).
Sama kehtib direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikes 2 sisalduva väljendi „asjaomased esitajad“ kohta. Kuna selles direktiivis ei ole seoses selle väljendi ulatusega ühtegi viidet riigisisesele õigusele, tuleb seda tõlgendada kogu liidus ühetaoliselt, võttes arvesse sätte sõnastust, konteksti ja direktiiviga taotletavaid eesmärke.
Direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 sõnastuse kohta tuleb märkida, et selles sättes ei ole sõnaselgelt täpsustatud, kas väljend „asjaomased esitajad“ viitab üksnes esitajatele, kellel on sellise riigi kodakondsus, mille territooriumil seda direktiivi kohaldatakse, või viitab see samamoodi esitajatele, kes on mõne teise riigi kodanikud.
Mis puudutab selle sätte konteksti ja direktiivi 2006/115 eesmärke, siis tuleb märkida, et selle põhjendustest 5–7 nähtub, et direktiivi eesmärk on tagada autorite ja esitajate järjepidev loome- ja kunstiline tegevus, nähes ette ühtlustatud õiguskaitse, mis tagab piisava sissetuleku ja investeeringute tagasisaamise võimaluse kooskõlas „rahvusvaheliste konventsioonidega, mis on mitme liikmesriigi autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste aluseks“.
Sellest järeldub, et selles direktiivis sisalduvaid mõisteid tuleb tõlgendada kooskõlas nendes konventsioonides sisalduvate samaväärsete mõistetega (vt selle kohta 15. märtsi 2012. aasta kohtuotsus SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
, punkt
; 10. novembri 2016. aasta kohtuotsus Vereniging Openbare Bibliotheken,
C‑174/15
,
EU:C:2016:856
, punkt
, ja 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Pelham jt,
C‑476/17
,
EU:C:2019:624
, punkt
).
Nende konventsioonide hulgas on ka esituste ja fonogrammide leping, mille osalised on liit ja kõik selle liikmesriigid.
Esituste ja fonogrammide lepingu artikli 2 punkti a kohaselt viitab mõiste „teose esitajad“ kõikidele isikutele, „kes esitavad, laulavad, retsiteerivad, mängivad, tõlgendavad või esitavad muul viisil kirjandus- või kunsti- või rahvakunstiteoseid“. Lisaks nähtub selle rahvusvahelise lepingu artikli 2 punktist b, et fonogramm kujutab endast muu hulgas sellise esituse helide salvestust.
Direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikega 2 on nendele isikutele antud hüvitise saamise õigus, mille tekkimise alus on see, kui üldsusele edastatakse teose esitus, mis on salvestatud fonogrammile, mis on avaldatud kaubanduslikul eesmärgil (vt selle kohta 31. mai 2016. aasta kohtuotsus Reha Training,
C‑117/15
,
EU:C:2016:379
, punktid
ja
).
Sellest sättest tuleneb täpsemalt, et iga liikmesriigi õigusnormid peavad tagama ühelt poolt, et kasutaja maksab ühekordset õiglast tasu, kui kaubanduslikul eesmärgil avaldatud fonogrammi või sellise fonogrammi reproduktsiooni kasutatakse ringhäälingus ülekandmiseks kaablita vahendite abil või muul moel üldsusele edastamiseks, ning teiselt poolt, et see tasu jagatakse esitaja ja fonogrammitootja vahel.
Kuigi direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikega 2 on jäetud igale liikmesriigile võimalus määrata esitajate ja fonogrammitootjate vahelise lepingu puudumise korral kindlaks selle tasu jagamise kord, sisaldab see säte siiski selget ja tingimusteta kohustust anda nendele esitajatele ja tootjatele õigus õiglasele tasule, mis tuleb nende vahel jagada. Nagu nähtub selle direktiivi põhjendustest 5, 12 ja 13, peab esitajale makstava tasu osa olema sobiv, kajastades seda, kui oluline oli viimase panus fonogrammi.
Nagu nähtub direktiivi 2006/115 II peatüki – millesse kuulub artikkel 8 – pealkirjast, kujutab õigus hüvitisele endast autoriõigusega kaasnevat õigust.
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 80 märkis, kehtib direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikes 2 ette nähtud kohustus tagada fonogrammitootja ja esitaja vahel jagatud õiglane tasu juhul, kui fonogrammi või selle reproduktsiooni kasutamine toimub liidus.
Nii on see juhul, kui fonogrammi edastamine eespool nimetatud kaasneva õiguse käivitajana on suunatud ühes või mitmes liikmesriigis asuvale üldsusele. Kuna direktiivis ei ole täpsustatud selle territoriaalset kohaldamisala, vastab viimane aluslepingute kohaldamisalale, mis on sätestatud ELL artiklis 52 (4. mai 2017. aasta kohtuotsus El Dakkak ja Intercontinental,
C‑17/16
,
EU:C:2017:341
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika). Kui ELTL artiklist 355 ei tulene teisiti, hõlmab see kohaldamisala liikmesriikide territooriume.
Lisaks peab fonogramm selleks, et see direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikes 2 ette nähtud kohustus oleks kohaldatav, vastama direktiivi artiklis 11 sätestatud ajalise kohaldamise kriteeriumidele.
Seevastu ei ole direktiiviga, milles on muude täpsustusteta viidatud „esitajatele“ ja „fonogrammitootjatele“, kehtestatud ühtegi tingimust, mille kohaselt peaks esitajal või fonogrammitootjal olema EMP liikmesriigi kodakondsus või tema elu- või viibimiskoht peaks olema selles riigis, ega ka tingimust, mille kohaselt loome- või kunstilise töö tegemise koht peaks olema seotud mõne EMP liikmesriigi territooriumiga.
Vastupidi, direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 kontekst ja selle direktiivi eesmärgid, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 50, ning liidu sõlmitud rahvusvaheliste lepingute esimus muude teiseste õigusaktide liikide suhtes, mis tuleneb ELTL artikli 216 lõikest 2 (21. detsembri 2011. aasta kohtuotsus Air Transport Association of America jt,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
, punkt
), nõuavad, et artikli 8 lõiget 2 tõlgendataks võimalikult suures ulatuses kooskõlas esituste ja fonogrammide lepinguga (vt analoogia alusel 18. märtsi 2014. aasta kohtuotsus Z,
C‑363/12
,
EU:C:2014:159
, punkt
). See rahvusvaheline leping, mis on liidu õiguskorra lahutamatu osa (vt eelkõige 30. aprilli 1974. aasta kohtuotsus Haegeman,
181/73
,
EU:C:1974:41
, punkt
, ning 11. aprilli 2013. aasta kohtuotsus HK Danmark,
C‑335/11 ja C‑337/11
,
EU:C:2013:222
, punktid
–
), kohustab üldjuhul liitu ja selle liikmesriike andma õiguse ühekordsele õiglasele tasule nii esitajatele ja fonogrammitootjatele, kes on liidu liikmesriikide kodanikud, kui ka neile, kes on esituste ja fonogrammide lepingu teiste osalisriikide kodanikud.
Nimelt peavad esiteks esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõike 1 kohaselt selle lepingu osalised andma esitajatele ja fonogrammitootjatele õiguse ühekordsele õiglasele tasule, kui kaubanduslikul eesmärgil avaldatud fonogramme kasutatakse ringhäälingus ülekandmiseks või muul viisil üldsusele edastamiseks. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktides 72 ja 73 sisuliselt märkis, oli selle kohustuse liidu õigusesse ülevõtmine siis, kui esituste ja fonogrammide leping liidu suhtes jõustus, st 14. märtsil 2010, juba tagatud direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikega 2, millega asendati muutmata kujul direktiivi 92/100 artikli 8 lõige 2.
Teiseks on esituste ja fonogrammide lepingu artikli 4 lõikes 1 täpsustatud, et iga lepinguosaline peab selle õiguse andma oma kodanike ja selle lepingu artikli 3 lõike 2 tähenduses „teiste osalisriikide kodanike“ vahel vahet tegemata.
Viimati nimetatud sättes on ette nähtud, et väljend „teiste osalisriikide kodanikud“ viitab esitajatele ja tootjatele, kes vastaksid Rooma konventsioonis ette nähtud kaitse saamiseks nõutavatele kriteeriumidele, kui kõik esituste ja fonogrammide lepingu osalised oleksid ka nimetatud konventsiooni osalised, kusjuures nendes kriteeriumides esinevatel terminitel on esituste ja fonogrammide lepingu artiklis 2 määratletud ulatus.
Kuna esituste ja fonogrammide lepingusse on seega selle artikli 3 lõike 2 ja artikli 4 lõike 1 koosmõju tulemusel üle võetud Rooma konventsioonis sisalduvad kriteeriumid, on need kriteeriumid asjakohased selleks, et määrata kindlaks, millise ulatusega on esituste ja fonogrammide lepingu artikkel 15, millega artikli 4 lõige 1 on sõnaselgelt seotud.
Sellega seoses tuleb märkida, et Rooma konventsiooni artikli 4 kohaselt peab igale selle konventsiooni osalisriigi kodanikust esitajale olema tagatud võrdne kohtlemine sellega, mille teised osalisriigid tagavad omaenda kodanikele, muu hulgas juhul, kui esitus on salvestatud fonogrammile, mis on konventsiooni artikli 5 kohaselt kaitstud. Nagu nähtub artikli 5 lõike 1 punktist a, on see nii eelkõige juhul, kui fonogrammitootja on Rooma konventsiooni mõne teise osalisriigi kodanik kui see, mille territooriumil fonogrammi kasutatakse.
Kõigist neist kaalutlustest tuleneb, et liikmesriigi seadusandja ei või õigust ühekordsele õiglasele tasule, mida on tunnustatud direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikes 2, mis tagab liidu õiguses esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõike 1 kohaldamise, anda üksnes EMP liikmesriikide kodanikele.
Vastab tõele, et esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõikest 3 tuleneb, et iga selle rahvusvahelise lepingu osaline võib WIPO peadirektorile esitatud teatises deklareerida, et ta ei tunnusta selle lepingu artikli 15 lõikes 1 ette nähtud õigust õiglasele tasule või et ta küll tunnustab seda õigust, kuid kohaldab seda ainult oma territooriumil. Nagu on sätestatud esituste ja fonogrammide lepingu artikli 4 lõikes 2, ei kohaldata selle rahvusvahelise lepingu artikli 15 lõikes 1 ette nähtud kohustust, kui sellistest reservatsioonidest on teatatud.
WIPO teatiste registrist nähtub siiski, et liit, selle liikmesriigid ning suur hulk kolmandaid riike, kes on esituste ja fonogrammide lepingu osalised, ei ole esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõike 3 alusel reservatsioonidest teatanud ning on seetõttu selle rahvusvahelise lepingu artikli 4 lõikega 1 ja artikli 15 lõikega 1 vastastikku seotud.
Neil asjaoludel ei või liikmesriik kõnealust lepingut rikkumata mingil juhul rakendada direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 viisil, mis välistaks kõikide selliste esitajate õiguse õiglasele tasule, kes on EMP suhtes kolmandate riikide kodanikud, välja arvatud ainult need, kelle elu- või viibimiskoht on EMPs või kes on fonogrammi oma panuse andnud EMPs.
Seda järeldust ei lükka ümber asjaolu, et teatud liikmesriigid on teatanud Rooma konventsiooni artikli 5 lõike 3 või artikli 17 alusel reservatsioonist ja edastanud selle WIPO peadirektorile esituste ja fonogrammide lepingu artikli 3 lõike 3 alusel. Nimelt, kuigi selle rahvusvahelise lepingu artiklist 1 tuleneb, et ükski selle lepingu sätetest ei vabasta liikmesriike nende kohustustest, mis tulenevad Rooma konventsioonist (vt selle kohta 15. märtsi 2012. aasta kohtuotsus SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
, punkt
), võimaldab selline reservatsioon oma olemuselt siiski üksnes piirata kohustusi, mille liikmesriik on selle konventsiooni alusel võtnud, kuid ei tekita viimasele mingeid kohustusi. Sellest järeldub, et seda ei saa mingil juhul käsitada nimetatud riigi kohustusena, mida võiks takistada tõlgendus, mis on direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikele 2 antud käesoleva kohtuotsuse punktis 68.
Käesoleva kohtuotsuse punktis 71 sõnastatud järeldust ei lükka ümber ka Iirimaa poolt Euroopa Kohtule esitatud seisukohtades viidatud asjaolu, et eraõiguslikud isikud, nagu esitajad või nende õiguste kollektiivse esindamise organisatsioon, ei saa Iirimaa kohtutes esituste ja fonogrammide lepingu artiklitele 4 ja 15 vahetult tugineda, kuna nendel sätetel puudub vahetu õigusmõju, nagu Euroopa Kohus on märkinud (vt selle kohta 15. märtsi 2012. aasta kohtuotsus SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
, punkt
).
Nimelt, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 127 märkis, ei vähenda see asjaolu kuidagi vajadust tõlgendada direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 kooskõlas selle rahvusvahelise lepinguga (vt analoogia alusel 15. märtsi 2012. aasta kohtuotsus SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
, punktid
,
ja
). Kõik huvitatud isikud võivad Iirimaa kohtutes tugineda selle direktiivi artikli 8 lõikele 2, et vaidlustada sellises vaidluses, mis toimub põhikohtuasjas ja milles Iirimaa pealegi osaleb kostjana, Iiri õigusnormide kooskõla selle sättega. Sellise vaidluse raames on Iiri kohtud kohustatud tõlgendama seda sätet kooskõlas esituste ja fonogrammide lepinguga.
Kõike eespool toodut silmas pidades tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb esituste ja fonogrammide lepingu artikli 4 lõiget 1 ja artikli 15 lõiget 1 arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui liikmesriik välistab artikli 8 lõikes 2 sisalduva väljendi „asjaomased esitajad“ – mis tähistab esitajaid, kellel on õigus osale selles sättes nimetatud ühekordsest õiglasest tasust – oma õigusaktidesse ülevõtmisel EMP suhtes kolmandate riikide kodanikest esitajad, välja arvatud ainult need, kelle elu- või viibimiskoht on EMPs, ja need, kes on fonogrammi oma panuse andnud EMPs.
Kolmas küsimus
Kolmanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõiget 3 ja direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et reservatsioonid, millest kolmandad riigid on artikli 15 lõike 3 alusel teatanud ja mille tagajärjel piiratakse nende territooriumil esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõikes 1 ette nähtud õigust ühekordsele õiglasele tasule, toovad liidus kaasa piirangud, mille iga liikmesriik võib kehtestada nimetatud artikli 8 lõikes 2 ette nähtud õigusele nende kolmandate riikide kodanike suhtes.
Nagu on märgitud eelotsusetaotluses, seisneb selle küsimuse asjakohasus põhikohtuasja lahendamisel selles, et teatavate kolmandate riikide, sealhulgas Ameerika Ühendriikide poolt esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõike 3 alusel teatatud reservatsioonid võivad vähendada Iirimaa kohustuste ulatust ja seega kujutada endast asjaolu, mida tuleb arvesse võtta, hinnates CRR Actiga loodud olukorda, kus kolmandate riikide kodanikest esitajate helisalvestisi sisaldavate fonogrammide kasutamine Iirimaal võib anda alust maksta fonogrammitootjale tasu, mida esitajaga ei jagata. Eelotsusetaotluse kohaselt on CRR Acti tagajärg eelkõige see, et Ameerika Ühendriikide esitajate autoriõigusega kaasnevat õigust piiratakse Iiri territooriumil.
Sellega seoses väärib sissejuhatuseks mainimist, et nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktides 19 ja 20, on mitu kolmandat riiki esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõikel 3 põhineva reservatsiooniga deklareerinud, et nad ei pea ennast selle lepingu artikli 15 lõikega 1 seotuks. Osa kolmandaid riike, sh Ameerika Ühendriigid on deklareerinud, et nad kohaldavad artikli 15 lõiget 1 piiratud ulatuses.
Iga reservatsioon vähendab samavõrd liidu ja selle liikmesriikide kohustust, mis on ette nähtud esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõikes 1, reservatsiooni teinud kolmanda riigi suhtes. See tagajärg on sätestatud esituste ja fonogrammide lepingu artikli 4 lõikes 2, mida tuleb tõlgendada lähtuvalt lepinguosaliste vahelistes suhetes kohaldatavatest asjakohastest rahvusvahelise õiguse normidest (vt selle kohta 25. veebruari 2010. aasta kohtuotsus Brita,
C‑386/08
,
EU:C:2010:91
, punkt
, ja 27. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Western Sahara Campaign,
C‑266/16
,
EU:C:2018:118
, punkt
). Nende normide hulgas on ka rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsiooni artikli 21 lõikes 1 kodifitseeritud vastastikkuse põhimõte. Selle põhimõtte kohaselt muudab lepinguosalise poolt teiste lepinguosaliste suhtes tehtud reservatsioon rahvusvahelise lepingu sätet, mida see käsitleb, reservatsiooni teinud riigi suhtes tema suhetes teiste selle lepingu osalistega ja muudab seda sätet samavõrd teiste poolte suhtes nende suhetes reservatsiooni teinud riigiga.
Nendest asjaoludest tuleneb, et lepinguosaliste vahelistes suhetes kohaldatavate asjakohaste rahvusvahelise õiguse normide kohaselt ei ole liit ja selle liikmesriigid kohustatud esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõikes 1 ette nähtud õigust ühekordsele õiglasele tasule piiranguteta andma sellise kolmanda riigi kodanikele, kes selle rahvusvahelise lepingu artikli 15 lõike 3 kohaselt teatatud reservatsiooni abil oma territooriumil välistab sellise õiguse andmise või piirab seda.
Liit ja selle liikmesriigid ei ole ka kohustatud õigust ühekordsele õiglasele tasule piiranguteta andma sellise kolmanda riigi kodanikele, kes ei ole esituste ja fonogrammide lepingu osaline.
Sellega seoses tuleb märkida, et kolmandate riikide keeldumine anda kaubanduslikul eesmärgil avaldatud fonogrammide kogu või teatud kasutamise eest nende territooriumil õigust ühekordsele õiglasele tasule fonogrammitootjatele ja esitajatele, kes on nendesse fonogrammidesse oma panuse andnud, võib kaasa tuua selle, et liikmesriikide kodanikud, kes tegelevad salvestatud muusika äriga, mis sageli on rahvusvaheline, ei saa piisavat sissetulekut ja neil on keerulisem oma investeeringuid tagasi teenida.
Lisaks võib selline keeldumine kahjustada liidu liikmesriikide esitajate ja fonogrammitootjate võimalust osaleda selles kaubanduses võrdsetel alustel sellise kolmanda riigi esitajate ja fonogrammitootjatega, kes on vastavalt esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõikele 3 teatanud reservatsioonist ja loonud seega olukorra, kus viimati nimetatud esitajad ja fonogrammitootjad saavad tasu kõigil juhtudel, kui nende salvestatud muusikat levitatakse liidus, samas kui see kolmas riik ei loe ennast esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõike 3 kohaselt teatatud reservatsiooni tagajärjel seotuks ei selle rahvusvahelise lepingu artikli 15 lõikega 1 ega ka artikli 4 lõikega 1, milles on ette nähtud võrdse kohtlemise kohustus seoses õigusega õiglasele tasule kaubanduslikul eesmärgil avaldatud fonogrammide kasutamise eest.
Sellest järeldub, et vajadus säilitada salvestatud muusika kaubanduses osalemisel õiglased tingimused kujutab endast üldist huvi pakkuvat eesmärki, mis võib õigustada direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikes 2 ette nähtud autoriõigusega kaasneva õiguse piiramist sellise kolmanda riigi kodanike suhtes, kes ei anna seda õigust või annab selle vaid osaliselt.
Samas kujutab õigus saada ühekordset õiglast tasu liidus endast autoriõigusega kaasnevat õigust, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktist 57. Seega on see Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikli 17 lõikega 2 tagatud intellektuaalomandi kaitse lahutamatu osa (vt analoogia alusel 27. märtsi 2014. aasta kohtuotsus UPC Telekabel Wien,
C‑314/12
,
EU:C:2014:192
, punkt
; 7. augusti 2018. aasta kohtuotsus Renckhoff,
C‑161/17
,
EU:C:2018:634
, punkt
, ja 29. juuli 2019. aasta kohtuotsus Pelham jt,
C‑476/17
,
EU:C:2019:624
, punkt
).
Järelikult peab harta artikli 52 lõike 1 kohaselt selle autoriõigusega kaasneva õiguse teostamise igasugune piiramine olema ette nähtud seaduses, mis tähendab, et õiguslik alus, mis võimaldab sellesse õigusesse sekkuda, peab ise selgelt ja täpselt määratlema ulatuse, mis on asjaomase õiguse teostamise piirangul (vt selle kohta 17. detsembri 2015. aasta kohtuotsus WebMindLicenses,
C‑419/14
,
EU:C:2015:832
, punkt
; 26. juuli 2017. aasta arvamus
1/15
(ELi-Kanada broneeringuinfo leping),
EU:C:2017:592
, punkt
, ning 16. juuli 2020. aasta kohtuotsus Facebook Ireland ja Schrems,
C‑311/18
,
EU:C:2020:559
, punktid
ja
).
Ainuüksi asjaolu, et on olemas esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõike 3 alusel nõuetekohaselt teatatud reservatsioon, ei täida seda nõuet, kuna selline reservatsioon ei võimalda asjaomase kolmanda riigi kodanikel täpselt teada, mil viisil sellest tulenevalt piiratakse liidus nende õigust ühekordsele õiglasele tasule. Selleks peab liidu õiguses endas olema sätestatud selge õigusnorm.
Kuna direktiivi 2006/115 artikli 8 lõige 2 kujutab endast ühtlustatud normi, siis on üksnes liidu seadusandja, mitte liikmesriikide seadusandjate pädevuses kindlaks määrata, kas liidus tuleb piirata autoriõigusega kaasneva õiguse andmist kolmandate riikide kodanikele, ning kui see on nii, siis määratleda see piirang selgelt ja täpselt. Ent nagu rõhutas komisjon oma seisukohtades, ei sisalda see säte ega ükski teine liidu õigusnorm liidu kehtivas õiguses sellist piirangut.
Tuleb veel lisada, et liidul on ELTL artikli 3 lõikes 2 sätestatud ainuvälispädevus pidada kolmandate riikidega läbirääkimisi esituste ja fonogrammide lepingu raames või väljaspool seda uute vastastikuste kohustuste üle, mis puudutavad kaubanduslikul eesmärgil avaldatud fonogrammide tootjate ja nendesse fonogrammidesse oma panuse andnud esitajate õigust ühekordsele õiglasele ja tasule.
Igasugune sellekohane kokkulepe võiks nimelt muuta direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 – mis on liidu ühiseeskiri – ulatust. Sellise suunatud lepingu valdkond ja artikli 8 lõikes 2 silmas peetud identne valdkond kattuvad täielikult. Sellise täieliku kattuvuse olemasolu on üks olukordadest teiste hulgas, kus liidul on ELTL artikli 3 lõikes 2 sätestatud ainuvälispädevus (vt eelkõige 4. septembri 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu,
C‑114/12
,
EU:C:2014:2151
, punktid
–
, ja 20. novembri 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu (Antarktika merekaitsealad),
C‑626/15 ja C‑659/16
,
EU:C:2018:925
, punkt
).
Kõike eespool toodut silmas pidades tuleb kolmandale küsimusele vastata, et esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõiget 3 ja direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb kehtiva liidu õiguse kohaselt tõlgendada nii, et reservatsioonid, millest kolmandad riigid on artikli 15 lõike 3 alusel teatanud ja mille tagajärjel piiratakse nende territooriumil esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõikes 1 ette nähtud õigust ühekordsele õiglasele tasule, ei too liidus kaasa nimetatud artikli 8 lõikes 2 ette nähtud õiguse piiranguid kolmandate riikide kodanikele, kuid liidu seadusandja võib selliseid piiranguid siiski kehtestada, tingimusel et need on kooskõlas harta artikli 52 lõike 1 nõuetega. Nimetatud artikli 8 lõikega 2 on järelikult vastuolus see, kui liikmesriik piirab õigust ühekordsele õiglasele tasule nende kolmandate riikide kodanikest esitajate ja fonogrammitootjate suhtes.
Neljas küsimus
Neljanda küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui selles ette nähtud õigus ühekordsele õiglasele tasule on piiratud nii, et ainult fonogrammitootja saab tasu, ilma et seda jagataks esitajaga, kes on fonogrammi oma panuse andnud.
Arvestades sellega seoses, et – nagu tuleneb juba direktiivi 2006/115 artikli 8 lõike 2 sõnastusest – nii esitajatel kui ka fonogrammitootjatel on õigus ühekordsele õiglasele tasule, kahjustab see, kui teatud liiki esitajatele on välistatud tasu maksmine selle eest, et kasutatakse fonogramme, millesse nad on oma panuse andnud, või nende reproduktsioone, tingimata selle õiguse tagamist.
Kuna selle tasu oluline tunnus on see, et seda „jagatakse“ fonogrammitootja ja esitaja vahel, tuleb see nende vahel jagada. Kuigi direktiivi 2006/115 artikli 8 lõikega 2 on igale liikmesriigile jäetud võimalus määrata kindlaks selle jagamise tingimused, nagu on tõdetud käesoleva kohtuotsuse punktis 56, ei võimalda see säte seevastu liikmesriigil välistada tasu jagamist teatud liiki esitajate puhul ja võimaldada seega nende fonogrammide tootjatel, millesse need esitajad on oma panuse andnud, endale saada kogu tasu, mis makstakse nende fonogrammide või nende reproduktsioonide kasutamise eest.
Lisaks tuleb märkida, et selline välistamine kahjustaks direktiivi 2006/115 eesmärki, mida on meenutatud käesoleva kohtuotsuse punktis 50 ja mis seisneb autorite ja esitajate järjepideva loometegevuse ja kunstilise tegevuse tagamises, nähes ette ühtlustatud õiguskaitse, mis kindlustab neile võimaluse saada piisavat sissetulekut ja oma investeeringud tagasi teenida.
Seetõttu tuleb neljandale küsimusele vastata, et direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui selles ette nähtud õigus ühekordsele õiglasele tasule on piiratud nii, et ainult asjaomane fonogrammitootja saab tasu, ilma et seda jagataks esitajaga, kes on fonogrammi oma panuse andnud.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/115/EÜ rentimis- ja laenutamisõiguse ja teatavate autoriõigusega kaasnevate õiguste kohta intellektuaalomandi vallas artikli 8 lõiget 2 tuleb Maailma Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni (WIPO) esituste ja fonogrammide lepingu artikli 4 lõiget 1 ja artikli 15 lõiget 1 arvestades tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui liikmesriik välistab artikli 8 lõikes 2 sisalduvate sõnade „asjaomased esitajad“ – mis tähistavad esitajaid, kellel on õigus osale selles sättes nimetatud ühekordsest õiglasest tasust – oma õigusaktidesse ülevõtmisel Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) suhtes kolmandate riikide kodanikest esitajad, välja arvatud ainult need, kelle elu- või viibimiskoht on EMPs, ja need, kes on fonogrammi oma panuse andnud EMPs.

2.
Maailma Intellektuaalse Omandi Organisatsiooni (WIPO) esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõiget 3 ja direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb kehtiva liidu õiguse kohaselt tõlgendada nii, et reservatsioonid, millest kolmandad riigid on artikli 15 lõike 3 alusel teatanud ja mille tagajärjel piiratakse nende territooriumil WIPO esituste ja fonogrammide lepingu artikli 15 lõikes 1 ette nähtud õigust ühekordsele õiglasele tasule, ei too Euroopa Liidus kaasa nimetatud artikli 8 lõikes 2 ette nähtud õiguse piiranguid kolmandate riikide kodanikele, kuid liidu seadusandja võib selliseid piiranguid siiski kehtestada, tingimusel et need on kooskõlas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 52 lõike 1 nõuetega. Nimetatud artikli 8 lõikega 2 on järelikult vastuolus see, kui liikmesriik piirab õigust ühekordsele õiglasele tasule nende kolmandate riikide kodanikest esitajate ja fonogrammitootjate suhtes.

3.
Direktiivi 2006/115 artikli 8 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui selles ette nähtud õigus ühekordsele õiglasele tasule on piiratud nii, et ainult asjaomane fonogrammitootja saab tasu, ilma et seda jagataks esitajaga, kes on fonogrammi oma panuse andnud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.