CELEX: 62017CJ0694
Преюдициално запитване
Компетентност, признаване и изпълнение на съдебни решения по граждански и търговски дела
Конвенция от Лугано II
Член 15
Договор, сключен от потребител
Връзка с Директива 2008/48/ЕО
Договор за потребителски кредит
Членове 2 и 3
Понятията „потребител“ и „сделки, за които се прилага Директивата“
Максимален размер на кредита
Ирелевантност предвид член 15 от Конвенцията от Лугано II

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на Конвенцията относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела, подписана на 30 октомври 2007 г., одобрена от името на Общността с Решение 2009/430/ЕО на Съвета от 27 ноември 2008 г. (
ОВ L 147, 2009 г., стр. 1
, наричана по-нататък „Конвенцията от Лугано II“).
Запитването е отправено в рамките на спор между Pilar Securitation Sàrl и г‑жа Hildur Arnadottir относно искане за погасяване на кредит.
Правна уредба
Конвенцията от Лугано II
Дял II от Конвенцията от Лугано II, озаглавен „Компетентност“, съдържа в раздел 4, озаглавен „Компетентност при потребителски договори“, член 15, параграф 1, който предвижда:
„1.   По отношение на дела във връзка с договор, сключен от лице потребител, за цел, която може да се приеме, че е извън неговата търговска дейност или професия, компетентността се определя от разпоредбите в настоящия раздел, без да се засягат разпоредбите на член 4 и член 5, параграф 5, ако:
а)
се отнася за договор за продажба на стоки на изплащане чрез вноски на кредит, или
б)
се отнася за договор за заем, изплатим на части, или за някаква друга форма на кредит, предоставен за финансиране на продажбата на стоки, или
в)
във всички останали случаи, договорът е сключен с лице, което извършва търговски или професионални дейности в държава, обвързана по настоящата конвенция, където потребителят има местоживеене, или който с всички средства насочва дейностите си към тази държава или към няколко държави, включително тази държава, и договорът попада в обхвата на тези дейности.
[…]
3   Настоящият раздел няма да се прилага по отношение на договор за транспорт, различен от договора, който в цената си включва предоставянето на комбинация от пътуване и настаняване“.
Член 16, параграф 2 от тази конвенция гласи следното:
„Другата страна по договора може да заведе дело срещу потребител […] само в съдилищата на държавата, обвързана по настоящата конвенция, където има местоживеене потребителят“.
Член 17 от посочената конвенция гласи:
„Разпоредбите на настоящия раздел могат да се дерогират само със споразумение:
1.
което е сключено след възникване на спора, или
2.
което допуска потребителят да започне дело в съдилища, различни от тези, посочени в настоящия раздел, или
3.
което е сключено между потребителя и другата страна по договора, и двамата от които по времето на сключване на договора са имали местоживеене или обичайно пребиваване в една и съща държава, обвързана по настоящата конвенция, и което предоставя компетентност на съдилищата на тази държава, при условие че това споразумение не противоречи на законодателството на тази държава“.
Решение 2009/430 гласи следното в съображение 4:
„Предвид паралелизма между правните режими на [Конвенцията от 27 септември 1968 г. относно компетентността и изпълнението на решения по граждански и търговски дела (
ОВ L 299, 1972 г., стр. 32
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 19, том 10, стр. 3), в консолидираната ѝ редакция (
OВ C 27, 1998 г., стр. 1
) и Конвенцията относно компетентността и изпълнението на съдебните решения по граждански и търговски дела, подписана в Лугано на 16 септември 1988 г. (
OВ L 319, 1988 г., стр. 9
)] по отношение на компетентността и признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела нормите на Конвенцията от Лугано следва да се приведат в съответствие с нормите на Регламент (ЕО) № 44/2001 [на Съвета от 22 декември 2000 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
OВ L 12, 2001 г., стр. 1
)], за да се постигне едно и също ниво на обмен на съдебни решения между държавите членки на ЕС и съответните държави от ЕАСТ“.
Регламенти № 44/2001 и (ЕС) № 1215/2012
Конвенцията от 27 септември 1968 г. относно компетентността и изпълнението на решения по граждански и търговски дела е заменена от Регламент № 44/2001, а след това от Регламент (ЕС) № 1215/2012 на Европейския парламент и на Съвета от 12 декември 2012 година относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела (
OВ L 351, 2012 г., стр. 1
), отменил Регламент № 44/2001.
Директива 2008/48/ЕО
Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (
OВ L 133, 2008 г., стр. 66
) в съображение 10 гласи:
„Определенията, които се съдържат в настоящата директива, определят обхвата на хармонизацията. Поради това задължението на държавите членки да приведат в изпълнение разпоредбите на настоящата директива следва да бъде ограничено до нейното приложно поле, както е очертано от тези определения. Настоящата директива обаче следва да не засяга прилагането от държавите членки, в съответствие с правото [на Съюза], на разпоредбите на настоящата директива за области, които не попадат в нейното приложно поле. По този начин дадена държава членка може да запази или въведе национално законодателство, което съответства на разпоредбите на настоящата директива или на някои от разпоредбите на [Директивата] относно договори за кредит, които не попадат в приложното поле на настоящата директива, например договори за кредит за суми, по-малки от 200 [евро] и по-големи от 75000 [евро] […]“.
Член 2 от посочената директива е озаглавен „Приложно поле“ и предвижда:
„1.   Настоящата директива се прилага за договори за кредит.
2.   Настоящата директива не се прилага спрямо следните договори:
[…]
в)
договори за кредит, чийто общ размер е на стойност, по-малка от 200 [евро] или надвишаваща 75000 [евро];
[…]“.
В член 3, буква а) от Директива 2008/48 понятието „потребител“ е определено по следния начин:
„[…] означава всяко физическо лице, което при сделки, попадащи в приложното поле на настоящата директива, действа извън рамките на своята търговска, стопанска или професионална дейност“.
Спорът в главното производство и преюдициалният въпрос
През март 2005 г. г‑жа Arnadottir, пребиваваща в Исландия, тегли от Kaupthing Bank Luxembourg (KBL) заем на стойност 193621074 ISK (исландски крони), който се равнява на над един милион евро. Заемът е трябвало да бъде върнат наведнъж, най-късно на 1 март 2010 г.
Целта на заема е придобиването на акции в исландското дружество Bakkavör Group hf, в което тя е заето лице.
Изплащането на кредита е обезпечено с договор за поръчителство с Bakkavör Group, което, според формулировката, използвана от запитващата юрисдикция, станало най-рано през 2009 г. Договорът за поръчителство е подписан от двама ръководители на това дружество, сред които и самата г‑жа Arnadottir.
Впоследствие KBL се разделя на две образувания. Едното от тях, Pillar Securitisation, иска от г‑жа Arnadottir да погаси изтегления заем.
Тъй като тя не изплатила заема, през 2011 г. Pillar Securitisation предявява иск пред люксембургските съдилища, като се позовава на клаузата в договора за заем, която им предоставя компетентност.
Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (Окръжен съд Люксембург) обаче приема, че разглежданият спор не му е подсъден, тъй като г‑жа Arnadottir трябва да се счита за „потребител“ по смисъла на член 15 от Конвенцията от Лугано II. Той постановява, че клаузата, която предоставя правораздавателна компетентност на люксембургските съдилища, трябва да бъде оставена без приложение, тъй като не е в съответствие с изключенията, предвидени в член 17 от Конвенцията от Лугано II.
Във второинстанционното производство Cour d’appel (Апелативен съд Люксембург) потвърждава с решение от 27 април 2016 г. липсата на компетентност на люксембургските съдилища за произнасяне по иска на Pillar Securitisation.
Тогава това дружество подава касационна жалба, в която твърди, че Cour d’appel e нарушил член 15 от Конвенцията от Лугано II. Според него по-конкретно, първо, Cour d’appel неправилно приел, че г‑жа Arnadottir е действала за лични нужди. Второ, този съд тълкувал неправилно член 15, когато счел, че договор за заем за над 1 милион евро, какъвто е разглежданият в главното производство, може да бъде договор, сключен от „потребител“ по смисъла на същия член 15.
Според Pillar Securitisation, за да се установи дали един договор за кредит е договор, сключен от потребител по смисъла на член 15 от Конвенцията от Лугано II, следва да се провери дали той представлява „договор за потребителски кредит“ по смисъла на Директива 2008/48. Това произтичало от Обяснителния доклад относно тази конвенция, изготвен от професор Fausto Pocar (
OВ C 319, 2009 г., стр. 1
). Така тази директива се прилагала само за договори за заем на стойност над 200 евро и под 75000 евро, освен ако националното право, което транспонира тази директива, не предвижда по-висока горна граница. Тъй като люксембургското право не предвижда такава горна граница, договорът за заем по главното производство не попадал в приложното поле на същата директива и следователно член 15 от Конвенцията от Лугано II не се прилагал.
Според Cour de cassation (Люксембург) следва да се установи как трябва да се тълкува понятието „потребител“ по смисъла на член 15 от Конвенцията от Лугано II и член 3 от Директива 2008/48. По-конкретно той пита дали определението на приложното поле на тази директива относно договорите за потребителски кредити е от значение за определението „потребител“ по смисъла на член 15.
При тези условия Cour de cassation (Касационен съд) решава да спре производството и да постави на Съда следния преюдициален въпрос:
„В контекста на договор за кредит, който поради общия размер на кредита не попада в приложното поле на Директива 2008/48[…], може ли лице да се счита за „потребител“ по смисъла на член 15 от Конвенцията от Лугано II по съображение, че договорът е сключен за цел, която може да се приеме, че е извън търговската дейност или професия на лицето, ако няма национална разпоредба, която да предвижда, че нормите на тази директива се прилагат и за области извън нейното приложно поле?“.
По преюдициалния въпрос
С въпроса си запитващата юрисдикция по същество иска да установи дали член 15 от Конвенцията от Лугано II трябва се тълкува в смисъл, че за да се определи дали даден договор за кредит е договор за кредит, сключен от „потребител“ по смисъла на същия член 15, е необходимо да се провери дали той попада в приложното поле на Директива 2008/48, в смисъл дали общият размер на въпросния кредит не надвишава горната граница, определена в член 2, параграф 2, буква в) от тази директива, и дали евентуално в това отношение има значение фактът, че националното право, което транспонира посочената директива, не предвижда по-висока горна граница.
Ако договор за заем като разглеждания в главното производство е договор, сключен от „потребител“ по смисъла на член 15 от Конвенцията от Лугано II, от член 16 от посочената конвенция следва, че компетентни са съдилищата на държавата, обвързана от последната, в която потребителят има местоживеене, в случая исландските съдилища. Ако обаче разглежданият договор не е потребителски договор от обхвата на член 15, компетентни са съдилищата, посочени в предвидената в този договор клауза, с която се предоставя компетентност, в този случай люксембургските съдилища.
В самото начало следва да се отбележи, че според Pillar Securitisation г‑жа Arnadottir е действала с професионална цел и не отговаря на определението „потребител“. Запитващата юрисдикция обаче не пита Съда каква е целта на заема, сключен от лице като г‑жа Arnadottir. Напротив, както става ясно от текста на поставения до Съда въпрос, запитващата юрисдикция приема, че въпросният договор е сключен за цел, която може да се приеме, че е извън професионалната дейност на г‑жа Arnadottir. Освен това при всички случаи актът за преюдициално запитване не съдържа достатъчно информация, за да може Съдът евентуално да даде полезни насоки по този въпрос.
Ето защо в настоящото дело не следва да се анализира целта на договора за заем, сключен от лице като г‑жа Arnadottir.
От друга страна, трябва да се провери дали фактът, че договорът за кредит надвишава горната граница от 75000 евро, определена в член 2, параграф 2, буква в) от Директива 2008/48, когато националното право не предвижда горна граница над тази сума, не допуска прилагането на член 15 от Конвенцията от Лугано II.
Относно тълкуването на Конвенцията от Лугано II е важно да се припомни преди всичко че нейният текст е почти идентичен на съответните членове от регламенти № 44/2001 и № 1215/2012 и че на еквивалентните разпоредби на посочените актове следва да се осигури сходно тълкуване (вж. в този смисъл решение от 20 декември 2017 г., Schlömp,
C‑467/16
,
EU:C:2017:993
, т.
и
).
Член 15 от Конвенцията от Лугано II се отнася до договори, сключени от лице потребител, за цел, която може да се приеме, че е извън неговата търговска дейност или професия. Договорите, за които става въпрос, са уточнени в член 15, параграф 1, букви а)— в). Ето защо, както приема Съдът, що се отнася до еквивалентната разпоредба на Регламент № 44/2001, възпроизведена в Регламент № 1215/2012, освен някои договори за транспорт, които са изключени от приложното поле на правилата за компетентност при потребителските договори с член 15, параграф 3 от тази конвенция, параграф 1, буква в) от този член визира всички договори, какъвто и да е техният предмет, след като са сключени от потребител с търговец и попадат в рамките на търговската и професионална дейност на последния (вж. в този смисъл решение от 14 май 2009 г., Ilsinger,
C‑180/06
,
EU:C:2009:303
, т.
).
От своя страна член 3 от Директива 2008/48 определя, че „потребител“ е всяко физическо лице, което при сделки, попадащи в нейното приложно поле, действа извън рамките на своята търговска, стопанска или професионална дейност.
За въпросните сделки няма определение, но те са посочени в член 2 от Директива 2008/48, озаглавен „Приложно поле“, който в параграф 1 предвижда, че тази директива се прилага за договори за кредит; съгласно параграф 2, буква в) от нея обаче тя не обхваща договори за кредит, чийто общ размер е на стойност, по-малка от 200 евро или надвишаваща 75000 евро.
На следващо място, както по същество посочва генералният адвокат в точка 31 от своето заключение, от член 15 от Конвенцията от Лугано II и член 3 от Директива 2008/48 следва, че понятието „потребител“ е определено до голяма степен еднакво в двете разпоредби, а именно че се отнася до лице, което сключва договор с цел, или което действа, „извън рамките на своята стопанска или професионална дейност“.
Сделките, посочени от Директива 2008/48, обаче се отнасят само до сключените от потребител договори за кредит, чийто общ размер на кредита не е по-нисък от прага от 200 евро и не надвишава горната граница от 75000 евро, докато за потребителски договори от обхвата на Конвенцията от Лугано II не са предвидени такъв праг и такава горна граница.
Ето защо трябва да се определи дали договорите за потребителски кредити от приложното поле на член 15 от Конвенцията от Лугано II са само онези, които попадат в приложното поле на Директива 2008/48, и следователно не включват договорите, чийто общ размер на кредита е на стойност, по-малка от 200 евро, или надвишава горната граница от 75000 евро.
В това отношение Съдът вече е постановил, че за да се гарантира спазването на целите на законодателя на Европейския съюз в областта на потребителските договори, както и съгласуваността на правото на Съюза, следва по-специално да се вземе предвид съдържащото се в други актове от правото на Съюза понятие „потребител“ (решения от 5 декември 2013 г., Vapenik,
C‑508/12
,
EU:C:2013:790
, т.
и от 25 януари 2018 г., Schrems,
C‑498/16
,
EU:C:2018:37
, т.
).
Тази необходимост да се осигури съответствие между различни актове на правото на Съюза обаче в никакъв случай не бива да води до тълкуване на разпоредбите на регламент, уреждаш правилата за компетентност, което не отговаря на неговите систематика и цели (вж. в този смисъл решение от 16 януари 2014 г., Kainz,
C‑45/13
,
EU:C:2014:7
, т.
).
Ето защо, за да се установи дали договорите за потребителски кредити от приложното поле на член 15 от Конвенцията от Лугано II са само онези, които попадат в приложното поле на Директива 2008/48, и следователно не включват договори като разглеждания в главното производство — чийто общ размер на кредита надвишава горната граница от 75000 евро — накрая трябва да се вземе предвид целта на разглежданите разпоредби, в случая тази от Конвенцията от Лугано II и тази от Директива 2008/48.
В това отношение се налага изводът, че Конвенцията от Лугано II и Директива 2008/48 преследват различни цели.
Що се отнася до целта на Директива 2008/48, от съображения 7 и 9 от нея е видно, че целта ѝ е да се установи във връзка с потребителските кредити пълна и задължителна хармонизация в редица ключови области, която се приема като необходима, за да се осигури на всички потребители в Съюза високо и равностойно равнище на защита на техните интереси и за да се улесни изграждането на добре функциониращ вътрешен пазар на потребителски кредити (решение от 27 март 2014 г., LCL Le Crédit Lyonnais,
C‑565/12
,
EU:C:2014:190
, т.
).
Впрочем Съдът е посочил, че тази цел е насочена към гарантиране на ефективна защита на потребителите срещу безотговорното сключване на договори за кредит, които надхвърлят финансовите им възможности и могат да доведат до неплатежоспособността им (решение от 27 март 2014 г., LCL Le Crédit Lyonnais,
C‑565/12
,
EU:C:2014:190
, т.
).
Така целта на Директива 2008/48 е да хармонизира някои материалноправни аспекти на договорите за потребителски кредити, и по-специално условията, свързани с информацията за потребителя, който е и заемател. По този начин тя налага на кредитора задължения за преддоговорна информация.
При преследване на двойната цел на тази директива — която е както да се защитят потребителите, така и да се улесни изграждането на добре функциониращ вътрешен пазар на потребителски кредити — законодателят на Съюза е определил кои договори за потребителски кредити са обхванати от мерките за хармонизиране на тази директива и ги е свел до договорите, чийто общ размер на кредита не е по-нисък от прага от 200 евро и не надвишава горната граница от 75000 евро.
Целта на Конвенцията от Лугано II не е да хармонизира материалното право в областта на потребителските договори, а да установи, подобно на Регламент № 44/2001, а след това и Регламент № 1215/2012, правилата за определяне на съда, компетентен да се произнесе по граждански и търговски спор, и по-конкретно при спор относно договор, сключен между търговец и лице, което действа извън рамките на своята стопанска или професионална дейност, така че да го защити в конкретния случай. При преследването на тази цел приложното поле на Конвенцията не е ограничено до конкретни размери и обхваща всички видове договор, с изключение на посочения в член 15, параграф 3 от същата конвенция.
Като се имат предвид различните цели на Директива 2008/48 и на Конвенцията от Лугано, фактът, че договор за кредит като разглеждания в главното производство не попада в приложното поле на Директива 2008/48 — тъй като общият размер на кредита надвишава горната граница от 75000 евро, определена в член 2, параграф 2, буква в) от тази директива — е без значение за определяне на приложното поле на член 15 от Конвенцията от Лугано II.
Освен това, както отбелязва и генералният адвокат в точка 48 от заключението си, ако праговете за общия размер на кредита по Директива 2008/48 ограничаваха обхвата на член 15 от Конвенцията от Лугано II, това би довело до положение, в което лица, сключили договор за кредит в размер под 200 евро, няма да могат да се позовават на предвидената в същия член 15 разпоредба за защита. Подобно положение обаче няма да съответства на целите, преследвани с Конвенцията от Лугано II, при положение че няма съществена разлика в предполагаемата по-слаба позиция на лице, сключило договор за кредит от 100 евро, и лице, което е сключило такъв договор на стойност 200 евро.
По същия начин, що се отнася до максималната горна граница от 75000 евро, потребител, сключил договор за кредит на стойност над тази граница, също заслужава предвидената в член 15 защита.
Следователно обстоятелството, че предвидената в националното право горна граница не надвишава границата, определена в Директива 2008/48, също не е от значение, за да се определи дали даден договор за кредит попада в приложното поле на член 15 от Конвенцията от Лугано II.
Изготвеният от професор Pocar обяснителен доклад, посочен в точка 19 от настоящото решение, на който се позовава Pillar Securitisation, трябва да бъде разглеждан, като се имат предвид тези съображения. В точка 81 от доклада се отбелязва, че член 15 от Конвенцията от Лугано II значително разширява кръга от договори, сключени от потребителите, в сравнение с предходните разпоредби, които този член заменя. В доклада се посочва още, че широката концепция за договори, сключени от потребители, разширява обхвата на предлаганата защита и обхваща всички договори, регулирани от директивите на Съюза, като договори, сключени от потребители, в това число договорите за потребителски кредит, стига да попадат в обхвата на Директива 2008/48. В този контекст упоменаването на тази директива трябва да се схваща като пример и не бива да се разбира в смисъл, че що се отнася до сключени от потребител договори за кредит, само договорите от обхвата на Директива 2008/48, които не надвишават предвидената в нея максимална горна граница, попадат в приложното поле на член 15 от Конвенцията от Лугано II.
Ето защо на поставения въпрос трябва да се отговори, че член 15 от Конвенцията от Лугано II следва се тълкува в смисъл, че за да се определи дали даден договор за кредит е договор за кредит, сключен от „потребител“ по смисъла на същия член 15, не е необходимо да се проверява дали договорът попада в приложното поле на Директива 2008/48, в смисъл дали общият размер на въпросния кредит не надвишава горната граница, определена в член 2, параграф 2, буква в) от същата директива, и че в това отношение е без значение дали националното право, което транспонира посочената директива, не предвижда по-висока горна граница.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (трети състав) реши:

Член 15 от Конвенцията относно компетентността, признаването и изпълнението на съдебни решения по граждански и търговски дела, подписана на 30 октомври 2007 г., която е одобрена от името на Общността с Решение 2009/430/ЕО на Съвета от 27 ноември 2008 г., следва се тълкува в смисъл, че за да се определи дали даден договор за кредит е договор за кредит, сключен от „потребител“ по смисъла на същия член 15, не е необходимо да се проверява дали договорът попада в приложното поле на Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета, в смисъл дали общият размер на въпросния кредит не надвишава горната граница, определена в член 2, параграф 2, буква в) от същата директива, и че в това отношение е без значение дали националното право, което транспонира посочената директива, не предвижда по-висока горна граница.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.