CELEX: 62018CJ0379
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Oro transportas
Direktyva 2009/12/EB
3 ir 6 straipsniai
11 straipsnio 1 ir 7 dalys
Oro uosto mokesčiai
Oro uosto naudotojų teisių gynimas
Oro uosto valdymo organo galimybė susitarti dėl mažesnių mokesčių, nei patvirtino nepriklausoma priežiūros institucija
Oro uosto naudotojų teisių gynimo priemonės
Netiesioginis ginčijimas civiliniame teisme, kuris priima sprendimą, laikydamasis teisingumo principo

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2009 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2009/12/EB dėl oro uostų mokesčių (
OL L 70, 2009, p. 11
) 3 straipsnio, 6 straipsnio 3–5 dalių ir 11 straipsnio 1 ir 7 dalių išaiškinimo.
Prašymas pateiktas nagrinėjant
Deutsche Lufthansa AG
ir
Land Berlin
(Berlyno federalinė žemė, Vokietija) ginčą, kilusį dėl to, kad pastaroji patvirtino naują oro uosto mokesčių sistemą, kurią Berlyno Tėgelio oro uostui (Vokietija) kaip oro uosto valdymo organas nustatė
Berliner Flughafen GmbH
(toliau –
BfG
).
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyvos 2009/12 1, 2, 7, 9, 11–13 ir 15 konstatuojamosiose dalyse nurodyta:
„(1)
Pagrindinė oro uostų užduotis ir komercinė veikla – užtikrinti orlaivių priežiūrą nuo jų nusileidimo iki pakilimo, taip pat keleivių aptarnavimą ir krovinių tvarkymą, kad oro vežėjai galėtų teikti oro susisiekimo paslaugas. Šiuo tikslu oro uostai suteikia tam tikrą skaičių įrenginių ir paslaugų, susijusių su orlaivių eksploatavimu ir keleivių aptarnavimu bei krovinių tvarkymu, o su tuo susijusias išlaidas jie paprastai susigrąžina iš oro uostų mokesčių. Oro uostų valdymo organai, suteikiantys įrenginius ir paslaugas, už kuriuos imami oro uostų mokesčiai, turėtų stengtis dirbti ekonomiškai.
(2)
Būtina sukurti bendrą sistemą, reguliuojančią esmines oro uostų mokesčių ypatybes ir jų nustatymo metodus, nes nesant tokios sistemos oro uostų valdymo organų ir oro uostų naudotojų tarpusavio santykiuose gali būti nesilaikoma pagrindinių reikalavimų. Tokia sistema neturėtų pažeisti valstybės narės galimybės nuspręsti, ar ir kokiu mastu gali būti atsižvelgta į oro uosto pajamas iš komercinės veiklos nustatant oro uostų mokesčius.
<…>
(7)
Paskatos už pradėtus naujus maršrutus, pavyzdžiui, skatinant,
inter alia
, nepalankioje padėtyje esančių ir atokiausių regionų vystymąsi, turėtų būti suteikiamos tik laikantis [Sąjungos] teisės.
<…>
(9)
2004 m. Tarptautinės civilinės aviacijos organizacijos taryba (ICAO taryba) patvirtino politiką dėl oro uostų mokesčių, įskaitant,
inter alia
, mokesčių susiejimo su išlaidomis, nediskriminavimo ir nepriklausomo mechanizmo, skirto ekonominiam oro uostų reguliavimui, principus.
<…>
(11)
Oro uostų mokesčiai turėtų būti nediskriminaciniai. Turėtų būti įgyvendinta privaloma oro uostų valdymo organų ir oro uostų naudotojų reguliarių konsultacijų procedūra, pagal kurią kiekviena šalis turėtų galimybę kreiptis į nepriklausomą priežiūros instituciją visais atvejais, kai oro uostų naudotojai nesutinka su sprendimu dėl oro uostų mokesčių arba apmokestinimo sistemos pakeitimo.
(12)
Siekiant užtikrinti, kad priimami sprendimai būtų nešališki ir kad ši direktyva būtų tinkamai ir veiksmingai taikoma, kiekvienoje valstybėje narėje turėtų būti įsteigta nepriklausoma priežiūros institucija. Ši institucija turėtų turėti visus savo užduotims atlikti būtinus išteklius – personalą, kompetenciją ir finansinius išteklius.
(13)
Labai svarbu, kad oro uosto naudotojai iš oro uosto valdymo organo reguliariai gautų informaciją, kaip ir kokiu pagrindu apskaičiuojami oro uosto mokesčiai. Esant tokiam skaidrumui, oro vežėjai galėtų susipažinti su oro uosto patiriamomis išlaidomis ir oro uosto investicijų veiksmingumu. Siekiant, kad oro uosto valdymo organas galėtų deramai įvertinti būsimų investicijų poreikius, turėtų būti reikalaujama, kad oro uosto naudotojai oro uosto valdymo organą laiku informuotų apie savo numatomą veiklą, vystymo projektus ir konkrečius poreikius bei pasiūlymus.
<…>
(15)
Oro uostų valdymo organams turėtų būti suteikta galimybė taikyti oro uostų mokesčius, atitinkančius suteikiamą infrastruktūrą ir (arba) teikiamų paslaugų lygį, nes oro vežėjai yra teisėtai suinteresuoti iš oro uosto valdymo organo reikalauti kainą atitinkančios kokybės paslaugų. Tačiau galimybė naudotis skirtingo lygio infrastruktūra ar paslaugomis turėtų būti suteikta visiems to pageidaujantiems oro vežėjams jų nediskriminuojant. Jei paklausa viršija pasiūlą, tokia galimybė turėtų būti suteikta remiantis oro uosto valdymo organo nustatytais objektyviais ir nediskriminaciniais kriterijais. Bet koks oro uostų mokesčių diferencijavimas turėtų būti skaidrus, objektyvus ir grindžiamas aiškiais kriterijais.“
Šios direktyvos 1 straipsnio „Dalykas“ 5 dalyje nustatyta:
„Šia direktyva nepažeidžiama kiekvienos valstybės narės teisė taikyti papildomas reguliavimo priemones, kurios nėra nesuderinamos su šia direktyva ar kitomis susijusiomis [Sąjungos] teisės nuostatomis, visiems oro uostų valdymo organams, esantiems jos teritorijoje. Tai gali apimti ekonominės priežiūros priemones, pavyzdžiui, apmokestinimo sistemų ir (arba) mokesčių dydžio tvirtinimą, įskaitant skatinamosiomis priemonėmis grindžiamus apmokestinimo metodus ar viršutinių kainų ribų reguliavimą.“
Šios direktyvos 2 straipsnyje „Apibrėžtys“, be kita ko, numatyta:
„<…>
2)
oro uosto valdymo organas – organas, kurio tikslas, kartu vykdant kitokią veiklą arba pagal aplinkybes tokios veiklos nevykdant, pagal nacionalinius įstatymus ar kitus teisės aktus arba sutartis administruoti ir valdyti oro uosto ar oro uostų tinklo infrastruktūrą bei koordinuoti ir kontroliuoti įvairių atitinkamuose oro uostuose ar oro uostų tinkle dirbančių operatorių veiklą;
3)
oro uosto naudotojas – bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, atsakingas už keleivių, pašto ir (arba) krovinių skraidinimą į atitinkamą oro uostą arba iš jo;
4)
oro uosto mokestis – rinkliava, kuri renkama oro uosto valdymo organo naudai ir kurią moka oro uosto naudotojai už naudojimąsi įrenginiais ir paslaugomis, kuriuos suteikia tik oro uosto valdymo organas ir kurie yra susiję su orlaivių nusileidimu, kilimu, apšvietimu ir stovėjimu, taip pat keleivių aptarnavimu ir krovinių tvarkymu;
<…>“
Direktyvos 2009/12 3 straipsnyje „Nediskriminavimas“ nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad oro uostų mokesčiais nebūtų diskriminuojami oro uostų naudotojai, laikantis [Sąjungos] teisės. Tai netrukdo keisti oro uostų mokesčių dėl priežasčių, susijusių su viešaisiais ir bendrais interesais, įskaitant aplinkosaugos klausimus. Toks pakeitimas atliekamas taikant tinkamus, objektyvius ir skaidrius kriterijus.“
Šios direktyvos 6 straipsnyje „Konsultacijos ir teisių gynimo priemonės“ nustatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad būtų nustatyta privaloma reguliarių oro uosto valdymo organo ir oro uosto naudotojų arba oro uosto naudotojų atstovų ar asociacijų konsultacijų procedūra, taikoma oro uosto mokesčių sistemos veikimui, oro uosto mokesčių dydžiui ir prireikus teikiamų paslaugų kokybei. Tokios konsultacijos rengiamos bent kartą per metus, nebent paskutinių konsultacijų metu būtų susitarta kitaip. Tais atvejais, kai sudarytas daugiametis oro uosto valdymo organo ir oro uosto naudotojų susitarimas, konsultacijos rengiamos laikantis tokio susitarimo. Valstybės narės pasilieka teisę prašyti dažniau rengti konsultacijas.
2.   Valstybės narės užtikrina, kad esant galimybei sistema ar oro uosto mokesčių dydis [oro uosto mokesčių sistema ar dydis] būtų keičiam[i] oro uosto valdymo organo ir oro uosto naudotojų susitarimu. Šiuo tikslu oro uosto valdymo organas pasiūlymą keisti sistemą ar oro uosto mokesčių dydį [oro uosto mokesčių sistemą ar dydį] bei siūlomų pakeitimų pagrindimą pateikia oro uosto naudotojams ne vėliau kaip likus keturiems mėnesiams iki jų įsigaliojimo, išskyrus atvejus, kai esama išskirtinių aplinkybių, kurios turi būti pagrįstos oro uosto naudotojams. Prieš priimdamas sprendimą, oro uosto valdymo organas surengia konsultacijas dėl siūlomų pakeitimų su oro uosto naudotojais ir atsižvelgia į jų nuomonę. Paprastai oro uosto valdymo organas paskelbia sprendimą ar rekomendaciją ne vėliau kaip likus dviem mėnesiams iki jo(s) įsigaliojimo. Jei oro uosto valdymo organas ir oro uosto naudotojai nesusitaria dėl siūlomų pakeitimų, oro uosto valdymo organas pagrindžia savo sprendimą atsižvelgdamas į oro uosto naudotojų nuomonę.
3.   Valstybės narės užtikrina, kad nesusitarus dėl oro uosto valdymo organo priimto sprendimo dėl oro uosto mokesčių, kiekviena šalis galėtų kreiptis į 11 straipsnyje nurodytą nepriklausomą priežiūros instituciją, kuri išnagrinėtų, ar sistemos arba oro uosto mokesčių dydžio [oro uosto mokesčių sistemos arba dydžio] pakeitimas yra pagrįstas.
4.   Oro uosto valdymo organo sprendimu nustatytas sistemos ar oro uosto mokesčių dydžio [oro uosto mokesčių sistemos ar dydžio] pakeitimas, jei jis perduotas nagrinėti nepriklausomai priežiūros institucijai, įsigalioja tik tada, kai ta institucija išnagrinėja šį klausimą. Nepriklausoma priežiūros institucija, gavusi klausimą, per keturias savaites priima laikiną sprendimą dėl oro uosto mokesčių pakeitimo įsigaliojimo, išskyrus tuos atvejus, kai galutinis sprendimas gali būti priimtas per tą patį laikotarpį.
5.   Valstybė narė gali nuspręsti netaikyti 3 ir 4 dalių oro uostų mokesčių dydžio ar struktūros pakeitimams tuose oro uostuose, kuriems:
a)
pagal nacionalinę teisę galioja privaloma procedūra, pagal kurią oro uostų mokesčius arba jų maksimalų dydį nustato arba patvirtina nepriklausoma priežiūros institucija; arba
b)
pagal nacionalinę teisę galioja privaloma procedūra, pagal kurią nepriklausoma priežiūros institucija nuolat arba reaguodama į suinteresuotų šalių prašymus tikrina, ar šiuose oro uostuose vyksta veiksminga konkurencija. Kai remiantis tokiu tikrinimu tai pateisinama, valstybės narės nusprendžia, kad oro uostų mokesčius arba jų maksimalų dydį nustato arba patvirtina nepriklausoma priežiūros institucija. Šis sprendimas taikomas tol, kol tai reikalinga remiantis tos institucijos atliktu tikrinimu.
Valstybės narės procedūros, sąlygos ir kriterijai, taikomi šios dalies tikslais, turi būti tinkami, objektyvūs, nediskriminaciniai ir skaidrūs.“
Minėtos direktyvos 7 straipsnyje „Skaidrumas“ numatyta:
„1.   Valstybės narės užtikrina, kad, kiekvieną kartą rengiantis 6 straipsnio 1 dalyje nurodytoms konsultacijoms, oro uosto valdymo organas kiekvienam oro uosto naudotojui arba oro uosto naudotojų atstovams ar asociacijoms pateiktų informaciją apie elementus, kurie sudaro sistemos arba visų mokesčių, kuriuos kiekviename oro uoste renka oro uosto valdymo organas, dydžio nustatymo pagrindą. Pateikiama bent ši informacija:
a)
už renkamus oro uosto mokesčius teikiamų įvairių paslaugų ir infrastruktūros sąrašas;
b)
oro uosto mokesčių nustatymo metodika;
c)
bendra su oro uosto mokesčiais susijusių įrenginių ir paslaugų kainų struktūra;
d)
pajamos, gautos iš įvairių mokesčių, ir bendra išlaidų paslaugoms, už kurias jie imami, suma;
e)
bet koks valstybinių institucijų su oro uosto mokesčiais susijusių įrenginių ir paslaugų finansavimas;
f)
mokesčių, eismo augimo ir siūlomų investicijų padėties oro uoste prognozės;
g)
faktinis oro uosto infrastruktūros ir įrangos naudojimas per tam tikrą laikotarpį; ir
h)
numatomi bet kokių siūlomų didelių investicijų rezultatai, t. y. jų poveikis oro uosto pajėgumui.
2.   Valstybės narės užtikrina, kad oro uosto naudotojai prieš kiekvieną konsultaciją, kaip numatyta 6 straipsnio 1 dalyje, oro uosto valdymo organui pateiktų informaciją, susijusią visų pirma su:
a)
eismo prognozėmis;
b)
savo orlaivių parko sudėtimi ir numatomu naudojimu;
c)
savo plėtros projektais atitinkamame oro uoste; ir
d)
savo poreikiais atitinkamame oro uoste.
3.   Laikantis nacionalinės teisės aktų, remiantis šiuo straipsniu pateikta informacija yra laikoma konfidencialia arba ekonomine prasme jautria informacija ir yra atitinkamai tvarkoma. Tuo atveju, kai oro uostų valdymo organai kotiruojami vertybinių popierių biržoje, ypač turi būti atsižvelgiama į vertybinių popierių biržos taisykles.“
Šios direktyvos 11 straipsnio „Nepriklausoma priežiūros institucija“ 1 ir 7 dalyse nustatyta:
„1.   Valstybės narės paskiria arba įsteigia nepriklausomą instituciją kaip savo nacionalinę nepriklausomą priežiūros instituciją siekdamos užtikrinti tinkamą šiai direktyvai įgyvendinti vykdomų priemonių taikymą ir atlikti bent jau 6 straipsnyje nustatytas užduotis. Ši institucija gali būti tas pats subjektas, kuriam valstybė narė patikėjo papildomų reguliavimo priemonių, nurodytų 1 straipsnio 5 dalyje, taikymą, įskaitant apmokestinimo sistemos ir (arba) oro uostų mokesčių dydžio patvirtinimą, su sąlyga, kad jis atitinka šio straipsnio 3 dalies reikalavimus.
<…>
7.   Atlikdama tyrimą, ar sistemos arba oro uostų mokesčių [oro uostų mokesčių sistemos arba] dydžio pakeitimas yra pagrįstas, kaip nurodyta 6 straipsnyje, nepriklausoma priežiūros institucija, siekdama priimti sprendimą, turi turėti galimybę susipažinti su reikalinga atitinkamų šalių informacija ir privalo konsultuotis su atitinkamomis šalimis. Nepažeisdama 6 straipsnio 4 dalies, ji priima galutinį sprendimą kuo greičiau, bet kuriuo atveju per keturis mėnesius nuo klausimo gavimo dienos. Išskirtiniais ir deramai pagrįstais atvejais šis laikotarpis gali būti pratęstas dviem mėnesiais. Nepriklausomos priežiūros institucijos sprendimai yra privalomi, nepažeidžiant parlamentinės ar teisminės peržiūros, jeigu ji taikoma valstybėse narėse.“
Vokietijos teisė
Ginčui pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos
Luftverkehrsgesetz
(Oro navigacijos įstatymas, toliau –
LuftVG
) 19b straipsnyje „Mokesčių sistema“ numatyta:
„(1)   Civilinio oro uosto ar aerodromo eksploatuotojas nustato mokesčių, kurie turi būti mokami kaip atlygis už naudojimąsi įrenginiais ir paslaugomis, susijusiomis su orlaivių apšvietimu, pakilimu, nusileidimu ir stovėjimu, taip pat keleivių aptarnavimu ir krovinių tvarkymu, sistemą (mokesčių sistema). Mokesčių sistema turi būti pateikta tvirtinti kompetentingai licencijas išduodančiai institucijai. Sistema patvirtinama, jeigu joje nurodyti tarifai nustatyti remiantis tinkamais, objektyviais, skaidriais ir nediskriminaciniais kriterijais. Visų pirma reikia užtikrinti, kad:
1)
paslaugos ir infrastruktūra, už kurias nustatytas mokestis, būtų aiškiai apibrėžtos;
2)
mokesčiai būtų apskaičiuoti atsižvelgiant į išlaidas ir nustatyti iš anksto;
3)
visi civilinio oro uosto arba aerodromo naudotojai turėtų vienodą galimybę naudotis jų paslaugomis ir infrastruktūra;
4)
be objektyvios priežasties nurodytiems naudotojams nebūtų taikomi skirtingo dydžio mokesčiai.
Civiliniai oro uostai ir aerodromai gali keisti mokesčius, atsižvelgdami į bendrąjį ir viešąjį interesą; tai atliekant taikomi kriterijai turi būti tinkami, objektyvūs ir skaidrūs. Pagal mokesčių sistemą civilinių oro uostų mokesčiai turi būti diferencijuojami atsižvelgiant į, pirma, apsaugą nuo skleidžiamo triukšmo ir, antra, taršą.
<…>
(3)   Nepažeidžiant 1 dalies nuostatų taikomos tokios civilinių oro uostų, kurie per metus aptarnauja didesnį nei penkių milijonų keleivių srautą, mokesčių sistemos patvirtinimo taisyklės:
1.
Likus ne mažiau kaip šešiems mėnesiams iki numatyto mokesčių sistemos įsigaliojimo civilinio oro uosto eksploatuotojas pateikia oro uosto naudotojams motyvuotą projektą, kurio tikslas – susitarimo sudarymas. Tas pats taikoma mokesčių sistemos pakeitimams. Šio punkto pirmame sakinyje nurodytas terminas netaikomas, jei susiklosto išimtinės aplinkybės, kurios turi būti pagrįstos oro uosto naudotojams.
2.
Likus ne mažiau kaip penkiems mėnesiams iki numatyto mokesčių sistemos įsigaliojimo, kompetentingai licencijas išduodančiai institucijai turi būti pateiktas prašymas patvirtinti. Jis turi būti pagrįstas. Turi būti atsižvelgta į oro uosto naudotojų prieštaravimus. <…>
3.
Patvirtinimas turi būti suteiktas, jei nustatytų mokesčių dydis, palyginti su numatomomis eksploatavimo sąnaudomis, yra pagrįstas ir jei šiais mokesčiais siekiama užtikrinti veiksmingą paslaugų teikimą. Kompetentinga licencijas išduodanti institucija gali netikrinti pirmame sakinyje nurodytų veiksnių, jei civilinio oro uosto eksploatuotojas pateikia su oro uosto naudotojais sudarytą rašytinį susitarimą dėl mokesčių sistemos ir jei nėra pažeistos valstybės pagalbos teikimo taisyklės.
<…>
5.   Bent kartą per metus civilinio oro uosto eksploatuotojas konsultuojasi su oro uosto naudotojais dėl mokesčių sistemos. <…>“
Ginčui pagrindinėje byloje taikytinos redakcijos
Verwaltungsgerichtsordnung
(Administracinių bylų teisenos kodeksas) 42 straipsnio 2 dalyje, skirtoje skundams dėl panaikinimo ir įpareigojimo nustatymo, be kita ko, numatyta, kad, jeigu įstatyme nenumatyta kitaip, dėl administracinio akto panaikinimo pateiktas skundas priimtinas tik tuo atveju, jei pareiškėjas nurodo, kad dėl šio akto pažeistos jo teisės.
Kriterijus, kuriuo Vokietijos civiliniai teismai vadovaujasi kontroliuodami oro uosto valdymo organo nustatytus mokesčius, išplaukia iš ginčui pagrindinėje byloje taikytinos
Bürgerliches Gesetzbuch
(Civilinis kodeksas; toliau – BGB) redakcijos 315 straipsnio. Šioje nuostatoje „Šalies paslaugos nustatymas“ numatyta:
„(1)   Jei teikiamas paslaugas turi nustatyti viena iš susitariančiųjų šalių, kilus abejonių, ši paslauga turi būti nustatyta
ex æquo et bono
.
(2)   Paslaugos nustatomos pateikiant kitai susitariančiajai šaliai pranešimą.
(3)   Kadangi paslauga turi būti nustatyta
ex aequo et bono
, kitai susitariančiajai šaliai toks nustatymas privalomas tik tada, kai atitinka teisingumo principą. Jeigu jis neatitinka teisingumo principo, paslauga nustatoma teismo sprendimu; tas pats yra tada, kai nustatymas vėluoja.“
Ginčas pagrindinėje byloje ir prejudiciniai klausimai
Oro uosto naudotoja oro transporto bendrovė
Deutsche Lufthansa
ginčija naują Berlyno Tėgelio oro uosto, kurį valdo
Land de Berlin
, mokesčių sistemą.
2014 m. spalio 13 d. sprendimu
Land Berlin
, veikdama kaip nepriklausoma priežiūros institucija, nuo 2015 m. sausio 1 d. patvirtino naują oro uosto mokesčių sistemą, kurią parengė BFG (toliau – ginčijamas patvirtinimas).
Deutsche Lufthansa
pateikė skundą dėl to patvirtinimo panaikinimo. 2016 m. birželio 22 d. sprendimu
Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg
(Berlyno-Brandenburgo apeliacinis administracinis teismas, Vokietija) pripažino šį skundą nepriimtinu, motyvuodamas tuo, kad
Deutsche Lufthansa
neturi
locus standi
, kaip tai suprantama pagal Administracinių bylų teisenos kodekso 42 straipsnio 2 dalį.
Šis teismas pažymėjo, pirma, kad, remiantis 1977 m. liepos 8 d.
Bundesverwaltungsgericht
(Federalinis administracinis teismas, Vokietija) sprendimu dėl prieš
LuftVG
19b straipsnį buvusios nuostatos, įtvirtintos 1964 m. birželio 19 d.
Luftverkehrs-Zulassungs-Ordnung
(Oro navigacijos licencijavimo taisyklės) (
BGBl
. 1964 I, p. 370), oro uosto mokesčių atsiradimo teisinis pagrindas yra ne ginčijamas patvirtinimas, o oro uosto naudojimas, todėl vienintelė savarankiška šio patvirtinimo teisinė pasekmė yra ta, kad jis leidžia oro uosto valdymo organui taikyti naują mokesčių reglamentavimą oro uosto naudotojams.
LuftVG
19b straipsnyje pažymėta, kad to patvirtinimo poveikis pagal viešąją teisę apsiriboja nepriklausomos priežiūros institucijos ir oro uosto valdymo organo, kaip patvirtinimą gaunančio subjekto, santykiais. Toks aiškinimas vis dar galioja, nors ir yra susijęs su teisės aktais, kurie priimti anksčiau nei ginčui pagrindinėje byloje taikytini teisės aktai.
Antra,
LuftVG
19b straipsnis nenumato jokios trečiųjų asmenų apsaugos, kuria
Deutsche Lufthansa
, kaip oro uosto naudotoja, galėtų remtis. Iš tikrųjų nediskriminavimo ir skaidrumo reikalavimai neatveria oro uosto naudotojams teisės pateikti skundą dėl oro uosto mokesčių sistemos patvirtinimo.
Trečia, iki nuostatos, buvusios prieš
LuftVG
19b straipsnį, panaikinimo oro uosto mokesčiams buvo taikoma teisingumo principu grindžiama civilinio teismo kontrolė, numatyta BGB 315 straipsnyje, nes tokia kontrolė buvo laikoma atitinkančia Konstitucijos reikalavimus.
LuftVG
19b straipsnis šiuo klausimu neturėjo įtakos.
Galiausiai, ketvirta, toks vertinimas taip pat atitinka Direktyvą 2009/12, be kita ko, jos 6 ir 11 straipsnius.
Deutsche Lufthansa
dėl
Oberverwaltungsgericht Berlin-Brandenburg
(Berlyno-Brandenburgo apeliacinis administracinis teismas) sprendimo pateikė kasacinį skundą prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusiam teismui.
Deutsche Lufthansa
teigia, kad pagal Administracinių bylų teisenos kodekso 42 straipsnio 2 dalį privataus asmens pateiktas skundas dėl panaikinimo turi būti pripažintas priimtinu, jeigu jis įtikinamai nurodo, kad dėl ginčijamo administracinio akto pažeistos jo teisės.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas teigia, kad pagal Vokietijos teisę
Deutsche Lufthansa
turėtų
locus standi
dėl panaikinimo, jei dėl ginčijamo patvirtinimo kiltų pasekmių pagal privatinę teisę, būtent, jei pagal oro uosto mokesčių sistemą vienos susitariančiosios šalies nustatytas ir nepriklausomos priežiūros institucijos patvirtintas mokestis būtų privalomas susitariančiosioms šalims, kurios negalėtų nuo jo nukrypti sudaromose naudojimo sutartyse.
Iš tiesų, jei dėl oro uosto mokesčių sistemos patvirtinimo kyla pasekmių pagal privatinę teisę, atitinkamos susitariančiosios šalys gali remtis tuo, kad pažeista jų veiksmų laisvė, išplaukianti iš
Grundgesetz
(Konstitucija) 2 straipsnio 1 dalies. Kadangi ši veiksmų laisvė apima laisvę sudaryti sutartis, taigi teisę laisvai, nesant jokių valstybės suvaržymų, derėtis su kita šalimi dėl sutartinių susitarimų turinio, ja galima pagrįsti šių šalių
locus standi
, kaip tai suprantama pagal Administracinių bylų teisenos kodekso 42 straipsnio 2 dalį.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, pirma, kad Vokietijos teisės aktų leidėjas tokias pasekmes pagal privatinę teisę yra aiškiai numatęs pašto ir telekomunikacijų srityje.
Vis dėlto nėra jokių duomenų, leidžiančių manyti, jog Vokietijos teisės aktų leidėjas norėjo, kad
LuftVG
19b straipsnio 1 dalies antrame sakinyje numatytas patvirtinimo reikalavimas sukeltų tokių pasekmių pagal privatinę teisę. Anot prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo, toks Vokietijos teisės aktų leidėjo tylėjimas negali būti atsitiktinis, nes, pirma, ankstesniuose įstatymuose buvo numatytos nuostatos dėl pasekmių pagal privatinę teisę ir, antra, nebuvo galima ignoruoti šio sprendimo 16 punkte minėto 1977 m. liepos 8 d.
Bundesverwaltungsgericht
(Federalinis administracinis teismas) sprendimo. Remiantis tuo, darytina išvada, kad oro uosto naudotojai ir oro uostą valdymo organas galėtų, net remdamiesi
LuftVG
19b straipsniu, nustatyti patvirtintų tarifų neatitinkančius mokesčius.
Be to, jei būtų pripažinta, kad dėl oro uosto mokesčių sistemos patvirtinimo kyla pasekmių pagal privatinę teisę, ir atitinkamai būtų pripažintas oro uosto naudotojų
locus standi
, būtų iš esmės pakeista tradicinė teisių gynimo priemonių sistema, nes vietoj administracinių priemonių būtų naudojamos civilinės priemonės, o Vokietijos teisės aktų leidėjas tokios galimybės nėra numatęs.
Vis dėlto tokie nacionaline teise grindžiami samprotavimai neturėtų reikšmės, jei pagal Direktyvą 2009/12 oro uosto valdymo organams ir oro uosto naudotojams iš principo būtų uždrausta susitarti dėl oro uosto mokesčių, kurie skiriasi nuo nepriklausomos priežiūros institucijos pagal šios direktyvos 6 straipsnio 5 dalies pirmo sakinio a punktą patvirtintų mokesčių.
Antra, oro uosto naudotojas turėtų
locus standi
dėl patvirtinimo, pavyzdžiui, ginčijamo patvirtinimo, remiantis Administracinių bylų teisenos kodekso 42 straipsnio 2 dalimi, jeigu pagal
LuftVG
19b straipsnį oro uosto naudotojai būtų apsaugomi, remiantis tretiesiems asmenims taikoma apsauga. Tačiau tam reikia, kad aptariamoje nuostatoje būtų numatytos konkrečios faktinės aplinkybės, kurios leistų aiškiai atskirti tam tikrą asmenų ratą nuo plačiosios visuomenės.
Trečia, Direktyva 2009/12, be kita ko, jos 3 straipsniu, pagal kurį draudžiama bet kokia diskriminacija, galėtų būti nustatyta pareiga pripažinti
Deutsche Lufthansa
locus standi
dėl ginčijamo patvirtinimo, kaip tai suprantama pagal Administracinių bylų teisenos kodekso 42 straipsnio 2 dalį. Taip būtų tuo atveju, jei civilinių teismų vykdoma mokesčių sistemos kontrolė, kuri pagal BGB 315 straipsnį grindžiama teisingumo principu, netenkintų šios direktyvos reikalavimų. Iš tiesų konstitucinėms normoms prieštarautų tai, kad valstybei reguliuojant mokesčius asmenims, kurie turi juos mokėti, iš principo nebūtų leista patikrinti jų teisėtumo tiek administraciniuose, tiek civiliniuose teismuose.
Ketvirta, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas pažymi, kad, remiantis suformuota jurisprudencija, pagal BGB 315 straipsnyje numatytą teisingumo kriterijų reikalaujama suderinti atitinkamų sutarties šalių objektyvius ekonominius interesus, taip pat išsamiai įvertinti sutarties dalyką ir paslaugos, už kurią prašoma mokėti kaina turi atitikti pagrįstą atlygį, svarbą. Nors toje nuostatoje tai nenumatyta, į kitus aspektus, pavyzdžiui, galimas specialiųjų įstatymų nuostatas, kaip ir su mokesčiais susijusius Sąjungos teisės principus, taip pat būtų galima atsižvelgti atliekant tokį derinimą.
Be to, jei mokesčiai būtų per dideli, civilinis teismas nustatytų teisingą sumą, kurį galiotų
ex tunc
, kaip numatyta Direktyvoje 2009/12. Nors teismo atliktas naujas mokesčių dydžio nustatymas iš pradžių iš tikrųjų galiotų tik
inter partes
, kiti naudotojai savo ruožtu galėtų juo remtis, teikdami panašius ieškinius, todėl mokesčių dydis dėl tokių ieškinių bendrai susilygintų.
Šiuo klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad remiantis 2017 m. lapkričio 9 d. Sprendimu CTL Logistics (
C‑489/15
,
EU:C:2017:834
) neįmanoma nustatyti, ar tame sprendime Teisingumo Teismo pateiktas išaiškinimas taikytinas oro uosto mokesčiams, kuriems taikoma Direktyva 2009/12, ir ar civilinių teismų vykdoma mokesčių sistemų kontrolė, kuri pagal BGB 315 straipsnį grindžiama teisingumo principu, atitinka Direktyvą 2009/12.
Deutsche Lufthansa
, kaip oro uosto naudotoja, taip pat gali būti laikoma turinčia
locus standi
dėl ginčijamo patvirtinimo, nes Direktyvos 2009/12 11 straipsnio 7 dalies pirmame sakinyje pripažįstamas oro uosto naudotojų, kaip „atitinkamų šalių“, statusas. Taigi gali būti laikoma, kad pripažindama oro uosto naudotojų teisę į informaciją ir konsultacijas ši direktyva tarnauja oro uosto naudotojų interesams.
Kadangi nagrinėjant skundą dėl ginčijamo patvirtinimo panaikinimo klausimas, ar
Deutsche Lufthansa
, kaip oro uosto naudotoja, turi
locus standi
pagal Administracinių bylų teisenos kodekso 42 straipsnio 2 dalį, priklauso nuo Direktyvos 2009/12 išaiškinimo,
Bundesverwaltungsgericht
(Federalinis administracinis teismas) nutarė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
Ar nacionalinės teisės nuostata, kurioje numatyta, kad oro uosto valdymo organo nustatyta oro uosto mokesčių sistema turi būti pateikta tvirtinti nepriklausomai priežiūros institucijai, o oro uosto valdymo organui ir oro uosto naudotojams nedraudžiama nustatyti kitokių, nei patvirtino priežiūros institucija, mokesčių, suderinama su Direktyva [2009/12], visų pirma jos 3 straipsniu, 6 straipsnio 3–5 dalimis ir 11 straipsnio 1 ir 7 dalimis?
2.
Ar minėtą direktyvą atitinka nacionalinės teisės aiškinimas, pagal kurį oro uosto naudotojui draudžiama ginčyti nepriklausomos priežiūros institucijos atliktą mokesčių sistemos patvirtinimą, tačiau leidžiama pateikti skundą dėl oro uosto valdymo organo ir jame nurodyti, kad mokesčių sistemoje nustatytas tarifas yra nepagrįstas?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo
Pirmuoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 2009/12, be kita ko, jos 3 straipsnis, 6 straipsnio 5 dalies a punktas ir 11 straipsnio 1 ir 7 dalys, turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja nacionalinė nuostata, pagal kurią oro uosto valdymo organui leidžiama kartu su oro uosto naudotoju nustatyti kitokius oro uosto mokesčius, nei pagal šią direktyvą nustatė minėtas organas ir patvirtino nepriklausoma priežiūros institucija.
Kaip matyti iš prašymo priimti prejudicinį sprendimą ir Vokietijos vyriausybės atsakymo į Teisingumo Teismo per posėdį pateiktą klausimą, priimdama
LuftVG
19b straipsnio 1 ir 3 dalis, Vokietijos Federacinė Respublika ketino taikyti Direktyvos 2009/12 6 straipsnio 5 dalies a punktą.
Pagal šią nuostatą valstybei narei leidžiama nuspręsti netaikyti šios direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalių, kiek tai susiję su oro uosto mokesčių dydžio ar struktūros pakeitimais, oro uostams, kuriems pagal nacionalinę teisę galioja privaloma procedūra, pagal kurią oro uosto mokesčius arba jų maksimalų dydį nustato arba patvirtina nepriklausoma priežiūros institucija.
Nagrinėjamu atveju oro uosto valdymo organas, pasikonsultavęs su oro uosto naudotojais, nustatė naują oro uosto mokesčių sistemą ir pateikė ją tvirtinti nepriklausomai priežiūros institucijai. Taigi ši institucija patvirtino išsamią oro uosto mokesčių sistemą. Šiomis aplinkybėmis, kaip pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 54 punkte, nepriklausomos priežiūros institucijos vaidmuo neapsiribojo didžiausio šių mokesčių dydžio nustatymu ar patvirtinimu.
Atsižvelgiant į Direktyvos 2009/12 6 straipsnio 5 dalies a punkto formuluotę darytina išvada, kad ir
LuftVG
19b straipsnio 1 ir 3 dalyse numatytos procedūros privalomasis pobūdis, ir tai, kad nepriklausoma priežiūros institucija patvirtina oro uosto valdymo organo nustatytą oro uosto mokesčių sistemą, reiškia, kad šis organas negali kaip nors nukrypti nuo šios mokesčių sistemos, nes priešingu atveju šios institucijos atliekamas patvirtinimas bus neveiksmingas.
Taigi, jei nacionalinės teisės nuostata, pavyzdžiui,
LuftVG
19b straipsnio 1 ir 3 dalys, numato privalomą procedūrą, pagal kurią oro uosto mokesčių sistemą patvirtina nepriklausoma priežiūros institucija, ši sistema turi būti būtinai taikoma visiems naudotojams, o su konkrečiu oro uosto naudotoju negalima susitarti dėl kitokių mokesčių, nei buvo patvirtinti.
Beje, tokį pažodinį aiškinimą patvirtina kontekstinis šios direktyvos aiškinimas.
Pirma, Direktyvos 2009/12 11 straipsnio 7 dalyje nustatyta, kad nepriklausomos priežiūros institucijos sprendimai yra privalomi, nepažeidžiant parlamentinio nagrinėjimo ar teisminės kontrolės, jeigu ji taikoma valstybėse narėse. Tačiau nepriklausomos priežiūros institucijos sprendimų autoritetui būtų pakenkta, jei oro uosto valdymo organas galėtų nuo jų nukrypti, sudarydamas su oro uosto naudotoju susitarimą dėl kitokių oro uosto mokesčių, nei numatyti pagal nepriklausomos priežiūros institucijos patvirtintą oro uosto mokesčių sistemą.
Be to, kaip numatyta šios direktyvos 2 konstatuojamojoje dalyje, Sąjungos teisės aktų leidėjas manė, kad būtina sukurti bendrą sistemą, reguliuojančią esmines oro uostų mokesčių ypatybes ir jų nustatymo metodus, nes, nesant tokios sistemos, gali būti nesilaikoma pagrindinių reikalavimų dėl oro uostų valdymo organų ir oro uostų naudotojų tarpusavio santykių.
Įgyvendinant šią bendrą sistemą nepriklausomai priežiūros institucijai tenka svarbus vaidmuo, kuris, be kita ko, pabrėžtas Direktyvos 2009/12 11 straipsnio 1 dalyje. Iš tikrųjų iš šios nuostatos matyti, kad nepriklausoma priežiūros institucija turi užtikrinti tinkamą šiai direktyvai įgyvendinti vykdomų priemonių taikymą ir atlikti bent jau minėtos direktyvos 6 straipsnyje nustatytas užduotis. Direktyvos 2009/12 12 konstatuojamojoje dalyje taip pat numatyta, kad šios institucijos įsikišimu siekiama užtikrinti, kad priimami sprendimai būtų nešališki, o direktyva – tinkamai ir veiksmingai taikoma. Be to, nepriklausoma priežiūros institucija užtikrina, kad laikomasi nediskriminavimo principo, kaip numatyta Direktyvos 2009/12 3 straipsnio pirmame sakinyje.
Antra, jei oro uosto valdymo organui būtų leista kartu su oro uosto naudotoju nustatyti kitus mokesčius nei tie, kuriuos patvirtino nepriklausoma priežiūros institucija, kiltų abejonių dėl konsultacijų, skaidrumo ir oro uosto naudotojų nediskriminavimo principų, numatytų Direktyvos 2009/12 3 straipsnyje, 6 straipsnio 1 ir 2 dalyse ir 7 straipsnyje.
Pirma, reikia pažymėti, kad pagal Direktyvos 2009/12 6 straipsnio 5 dalies a punktą tik valstybės narės turi teisę nuspręsti netaikyti šios direktyvos 6 straipsnio 3 ir 4 dalių, todėl tos valstybės privalo toliau laikytis šio straipsnio 1 ir 2 dalių. Siekiant užtikrinti nediskriminavimo principo laikymąsi, pagal Direktyvos 2009/12 6 straipsnio 1 dalį valstybės narės įpareigojamos numatyti oro uosto valdymo organo ir oro uosto naudotojų arba oro uosto naudotojų atstovų ar asociacijų konsultacijų procedūrą. Tokios konsultacijos, kurios paprastai vyksta bent kartą per metus, yra susijusios su oro uosto mokesčių sistemos taikymu, oro uosto mokesčių dydžiu, o prireikus ir teikiamos paslaugos kokybe.
Minėtos direktyvos 6 straipsnio 2 dalyje valstybės narės raginamos teikti pirmenybę konsensusu grindžiamam požiūriui, kai keičiama oro uosto mokesčių sistema ar jų dydis. Jos turi užtikrinti, kad, esant galimybei, šie pakeitimai būtų daromi oro uosto valdymo organo ir oro uosto naudotojų susitarimu. Konkrečiai kalbant, oro uosto valdymo organas pasiūlymą keisti oro uosto mokesčių sistemą ar dydį kartu su siūlomų pakeitimų pagrindimu turi pateikti oro uosto naudotojams ne vėliau kaip likus keturiems mėnesiams iki jų įsigaliojimo, išskyrus atvejus, kai esama išskirtinių aplinkybių, kurios turi būti pagrįstos oro uosto naudotojams. Prieš priimdamas sprendimą oro uosto valdymo organas surengia konsultacijas dėl siūlomų pakeitimų su oro uosto naudotojais ir atsižvelgia į jų nuomonę. Paprastai oro uosto valdymo organas paskelbia sprendimą ar rekomendaciją ne vėliau kaip likus dviem mėnesiams iki jo (-s) įsigaliojimo. Jei oro uosto valdymo organas ir oro uosto naudotojai nesusitaria dėl siūlomų pakeitimų, oro uosto valdymo organas pagrindžia savo sprendimą, atsižvelgdamas į oro uosto naudotojų nuomonę.
Taigi Direktyvos 2009/12 6 straipsnio 2 dalyje numatytos konsultacijos su oro uosto naudotojais, kai keičiama oro uosto mokesčių sistema ar dydis, netektų prasmės, jei pasikonsultavęs su jais ir gavęs nepriklausomos priežiūros institucijos patvirtinimą oro uosto valdymo organas galėtų nesilaikyti taip suderėtos ir vėliau patvirtintos mokesčių sistemos, siekdamas naudos vienam konkrečiam oro uosto naudotojui.
Antra, dėl vieno oro uosto naudotojo gaunamos naudos nesilaikydamas nepriklausomos priežiūros institucijos patvirtintos oro uosto mokesčių sistemos valdymo organas sudarytų palankesnę padėtį šiam konkrečiam naudotojui ir taip elgdamasis pažeistų nediskriminavimo ir skaidrumo principus, garantuojamus atitinkamai pagal Direktyvos 2009/12 3 ir 7 straipsnius. Šios direktyvos 13 konstatuojamojoje dalyje šiuo klausimu nurodoma, jog labai svarbu, kad oro uosto naudotojai iš oro uosto valdymo organo reguliariai gautų informaciją, kaip ir kokiu pagrindu apskaičiuojami oro uosto mokesčiai. Esant tokiam skaidrumui, oro vežėjai galėtų susipažinti su oro uosto patiriamomis išlaidomis ir jo investicijų veiksmingumu.
Taigi skaidrumo ir nediskriminavimo principai yra glaudžiai susiję ta prasme, kad pirmojo principo laikymasis leidžia naudotojams atskleisti antrojo pažeidimus. Iš tiesų siekdami užtikrinti, kad dėl oro uosto mokesčių nebūtų diskriminuojami oro uosto naudotojai, kaip tai nustatyta Direktyvos 2009/12 3 straipsnio pirmame sakinyje, siejamame su šios direktyvos 11 konstatuojamąja dalimi, oro uostų valdymo organai nustato privalomą reguliarių konsultacijų su oro uostų naudotojais procedūrą, pagal kurią kiekviena šalis turi galimybę kreiptis į nepriklausomą priežiūros instituciją visais atvejais, kai oro uostų naudotojai nesutinka su sprendimu dėl oro uostų mokesčių arba mokesčių sistemos pakeitimo.
Trečia, tai, kad pagal Direktyvos 2009/12 3 straipsnio antrą sakinį leidžiama keisti oro uosto mokesčius dėl priežasčių, susijusių su viešaisiais ir bendrais interesais, įskaitant aplinkosaugos klausimus, negali paneigti pirma išdėstytų argumentų. Iš tiesų, kaip pažymima tos nuostatos trečiame sakinyje, siejamame su direktyvos 15 konstatuojamąja dalimi, toks pakeitimas atliekamas taikant tinkamus, objektyvius ir skaidrius, taigi ir aiškiai apibrėžtus kriterijus.
Remiantis tuo, darytina išvada, kad oro uosto mokesčiai negali būti keičiami per konfidencialias oro uosto valdymo subjekto ir atskiro oro uosto naudotojo derybas dėl sutarties. Atvirkščiai, toks keitimas leidžiamas tik tada, kai juo siekiama taikyti visiems oro uosto naudotojams žinomus kriterijus, kiek jie yra numatyti pagal nepriklausomos priežiūros institucijos patvirtintą mokesčių sistemą.
Taigi kriterijai, leidžiantys keisti oro uosto mokesčius, turi būti numatyti nepriklausomai priežiūros institucijai pateiktoje tvirtinti mokesčių sistemoje, o taip daroma prielaida, kad dėl šių kriterijų taip pat buvo konsultuojamasi su oro uosto naudotojais.
Atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, į pirmąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyva 2009/12, be kita ko, jos 3 straipsnis, 6 straipsnio 5 dalies a punktas ir 11 straipsnio 1 bei 7 dalys, turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja nacionalinė nuostata, pagal kurią oro uosto valdymo organui leidžiama kartu su oro uosto naudotoju nustatyti kitokius oro uosto mokesčius, nei pagal šią direktyvą nustatė šis organas ir patvirtino nepriklausoma priežiūros institucija.
Dėl antrojo klausimo
Antruoju klausimu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyva 2009/12 turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja toks nacionalinės teisės aiškinimas, pagal kurį oro uosto naudotojas negali tiesiogiai ginčyti nepriklausomos priežiūros institucijos sprendimo patvirtinti oro uosto mokesčių sistemą, tačiau gali civiliniame teisme oro uosto valdymo organui pareikšti ieškinį ir remtis jame tik tuo, kad oro uosto mokesčių sistemoje nustatytas mokestis, kurį turi mokėti šis naudotojas, neatitinka teisingumo principo.
Pirmiausia reikia pažymėti, kad numatydamas, jog nepriklausomos priežiūros institucijos sprendimai yra privalomi, nepažeidžiant parlamentinio nagrinėjimo ar teisminės kontrolės, jeigu ji taikoma valstybėse narėse, Direktyvos 2009/12 11 straipsnio 7 dalies paskutinis sakinys gali būti aiškinamas taip, kad pagal jį valstybėms narėms leidžiama pasirinkti arba parlamentinę, arba teisminę kontrolę.
Vis dėlto pagal suformuotą jurisprudenciją veiksmingos teisminės gynybos principas yra bendrasis Sąjungos teisės principas, kylantis iš valstybėms narėms bendrų konstitucinių tradicijų ir šiuo metu įtvirtintas Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 47 straipsnyje (šiuo klausimu žr. 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
,
punktą). Be to, pagal ESS 19 straipsnio 1 dalies antrą pastraipą valstybės narės įpareigojamos numatyti teisių gynimo priemones, būtinas užtikrinant veiksmingą teisminę gynybą Sąjungos teisei priklausančiose srityse.
Darytina išvada, kad parlamentinė kontrolė negali kompensuoti teisminės kontrolės nebuvimo.
Be to, kaip iš esmės pažymėjo generalinis advokatas savo išvados 32–40 punktuose, pagrindiniai principai, kuriais grindžiama Direktyva 2009/12, t. y. nediskriminavimas, skaidrumas ir konsultacijos su suinteresuotosiomis šalimis keičiant oro uosto mokesčių sistemą arba dydį, kurie atitinkamai garantuojami pagal šios direktyvos 3, 7 ir 6 straipsnius, siejamus su minėtos direktyvos 9 ir 11–13 konstatuojamosiomis dalimis, laikytini ir kaip oro uostą valdymo organo pareigos, ir kaip teisės, kuriomis oro uosto naudotojai kaip „atitinkamos šalys“ gali remtis teisme, kaip tai suprantama pagal Direktyvos 2009/12 11 straipsnio 7 dalį.
Šiomis aplinkybėmis valstybių narių teismai turi užtikrinti iš Direktyvos 2009/12 kylančių asmenų teisių teisminę gynybą (šiuo klausimu žr., be kita ko, 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
,
punktą).
Nors asmens teisė ir suinteresuotumas kreiptis į teismą iš esmės turi būti nustatomi pagal nacionalinę teisę, pagal Sąjungos teisę reikalaujama, kad nacionalinės teisės aktai nepažeistų teisės į veiksmingą teisminę gynybą (šiuo klausimu žr. 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
,
punktą), kaip tai numatyta ESS 19 straipsnio 1 dalies antroje pastraipoje.
Pagal veiksmingos teisminės gynybos principą savaime nereikalaujama atskiro ieškinio, kuriuo būtų siekiama ginčyti nacionalinių nuostatų atitiktį Sąjungos teisės normoms, buvimo, jeigu yra viena ar kelios teisių gynimo priemonės, kuriomis galima netiesiogiai užtikrinti asmenų teisių, kylančių iš Sąjungos teisės, laikymąsi (šiuo klausimu žr. 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
,
ir
punktus).
Iš esmės kiekviena valstybė narė savo nacionalinės teisės sistemoje turi paskirti kompetentingus teismus ir nustatyti ieškiniams, skirtiems užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių apsaugą, taikomas procesines taisykles; dėl šių procesinių taisyklių Sąjungos teisėje nustatytų teisių įgyvendinimas neturi tapti praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas (veiksmingumo principas) (šiuo klausimu žr. 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
,
ir
punktus ir nurodytą jurisprudenciją).
Be to, nacionaliniai teismai, kiek tai įmanoma, turi aiškinti juose pareikštiems ieškiniams taikomas procesines taisykles taip, kad šių taisyklių taikymas padėtų įgyvendinti tikslą užtikrinti iš Sąjungos teisės kylančių asmenų teisių veiksmingą teisminę gynybą (šiuo klausimu žr. 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
,
punktą). Taip pat nacionalinis teismas negali pagrįstai manyti, jog neturi galimybės aiškinti nacionalinės teisės nuostatos taip, kad ji atitiktų Sąjungos teisę, vien dėl to, jog buvo nuolat pateikiamas toks šios nuostatos išaiškinimas, kuris neatitinka Sąjungos teisės (2018 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo IR,
C‑68/17
,
EU:C:2018:696
,
punktas).
Į prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo antrąjį klausimą reikia atsakyti atsižvelgiant būtent į šiuos samprotavimus.
Nagrinėjamu atveju iš nutarties dėl prašymo priimti prejudicinį sprendimą matyti, kad Vokietijoje pagal Administracinių bylų teisenos kodekso 42 straipsnio 2 dalį skundas dėl administracinio akto panaikinimo priimtinas tik tuo atveju, jei pareiškėjas nurodo, kad dėl šio akto pažeistos jo teisės. Nuo 1977 m. liepos 8 d.
Bundesverwaltungsgericht
(Federalinis administracinis teismas) sprendimo, nurodyto šio sprendimo 16 punkte, priėmimo sprendimas, kuriuo nepriklausoma priežiūros institucija patvirtina oro uosto mokesčių sistemą, laikomas sukeliančiu teisinių pasekmių tik šios institucijos ir oro uosto valdymo organo tarpusavio santykiams. Taigi toks sprendimas gali būti ginčijamas tik netiesiogiai, civiliniame teisme pareiškiant ieškinį dėl oro uosto valdymo organo sprendimo, kuriuo reikalaujama sumokėti mokestį. Be to, kadangi pagal BGB 315 straipsnio 3 dalį civilinis teismas turi priimti sprendimą laikydamasis teisingumo principo, šis teismas turi suderinti atitinkamų sutarties šalių objektyvius ekonominius interesus, taip pat išsamiai įvertinti sutarties dalyką ir paslaugos, už kurią prašoma mokėti kaina turi atitikti pagrįstą atlygį, svarbą. Vis dėlto iš nacionalinių teismų jurisprudencijos matyti, kad civilinis teismas gali atsižvelgti ir į kitus iš specialiųjų įstatymų išplaukiančius aspektus, pavyzdžiui, Sąjungos teisės principus.
Taigi reikia nustatyti, ar pagrindinėje byloje dėl siekiančiam užginčyti nepriklausomos priežiūros institucijos sprendimą, kuriuo pagal Direktyvą 2009/12 patvirtinama oro uosto mokesčių sistema, oro uosto naudotojui nustatytos pareigos kreiptis į civilinį teismą, kuris, remdamasis BGB 315 straipsnio 3 dalimi, priima sprendimą laikydamasis teisingumo principo, šioje direktyvos suteiktų teisių įgyvendinimas netampa praktiškai neįmanomas arba pernelyg sudėtingas, taip pažeidžiant veiksmingumo principą (šiuo klausiu žr. 2007 m. kovo 13 d. Sprendimo Unibet,
C‑432/05
,
EU:C:2007:163
,
punktą ir nurodytą jurisprudenciją).
Šiuo klausimu pakanka konstatuoti, kaip Teisingumo Teismas panašiomis aplinkybėmis jau yra pažymėjęs: kadangi BGB 315 straipsnio 3 dalies taikymas grindžiamas vien individualios sutarties ekonominiu racionalumu, taip nepaisoma aplinkybės, kad tik mokesčių, grindžiamų vienodais kriterijais, nustatymas gali užtikrinti, kad politika mokesčių srityje būtų taikoma vienodai visoms atitinkamoms įmonėms (šiuo klausimu žr. 2017 m. lapkričio 9 d. Sprendimo CTL Logistics,
C‑489/15
,
EU:C:2017:834
,
punktą).
Be to, kaip savo išvados 77 punkte pažymėjo generalinis advokatas, kitiems oro uosto mokesčių patvirtinimu pasibaigusios procedūros „esminiams“ aspektams, pavyzdžiui, klausimams, susijusiems su nepriklausomos priežiūros institucijos valią nulėmusiais veiksniais arba formos trūkumais, kurie galėjo turėti įtakos patvirtinimo sprendimo turiniui, netaikoma civilinių teismų kontrolė.
Galiausiai teisingumo principu grindžiama mokesčių kontrolė ir prireikus sprendimo priėmimas atlikus vertinimą
ex aequo et bono
, remiantis BGB 315 straipsnio 3 dalimi, prieštarauja pagal Direktyvos 2009/12 3 straipsnį garantuojamam oro uosto naudotojų nediskriminavimo principui, juo labiau kad Vokietijos civilinių teismų priimami sprendimai sukelia pasekmių tik ginčų, kuriuos nagrinėja šie teismai, šalims (pagal analogiją žr. 2017 m. lapkričio 9 d. Sprendimo CTL Logistics,
C‑489/15
,
EU:C:2017:834
,
ir
punktus).
Iš to matyti, kad BGB 315 straipsnio 3 dalis, kuria remdamiesi oro uosto naudotojai negali pasinaudoti teismine kontrole, atliekama remiantis objektyviais kriterijais ir galinčia užtikrinti visišką Direktyvoje 2009/12 nustatytų sąlygų laikymąsi, neleidžia Vokietijos civiliniams teismams užtikrinti šių naudotojų veiksmingos teisminės gynybos.
Šiomis aplinkybėmis į antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyva 2009/12 turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja toks nacionalinės teisės aiškinimas, pagal kurį oro uosto naudotojas negali tiesiogiai ginčyti nepriklausomos priežiūros institucijos sprendimo patvirtinti oro uosto mokesčių sistemą, tačiau gali civiliniame teisme oro uosto valdymo organui pareikšti ieškinį ir remtis jame tik tuo, kad oro uosto mokesčių sistemoje nustatytas mokestis, kurį turi mokėti šis naudotojas, neatitinka teisingumo principo.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti tas teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (ketvirtoji kolegija) nusprendžia:

1.
2009 m. kovo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyva 2009/12/EB dėl oro uostų mokesčių, be kita ko, jos 3 straipsnis, 6 straipsnio 5 dalies a punktas ir 11 straipsnio 1 ir 7 dalys, turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja nacionalinė nuostata, pagal kurią oro uosto valdymo organui leidžiama kartu su oro uosto naudotoju nustatyti kitokius oro uosto mokesčius, nei pagal šią direktyvą nustatė šis organas ir patvirtino nepriklausoma priežiūros institucija.

2.
Direktyva 2009/12 turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja toks nacionalinės teisės aiškinimas, pagal kurį oro uosto naudotojas negali tiesiogiai ginčyti nepriklausomos priežiūros institucijos sprendimo patvirtinti oro uosto mokesčių sistemą, tačiau gali civiliniame teisme oro uosto valdymo organui pareikšti ieškinį ir remtis jame tik tuo, kad oro uosto mokesčių sistemoje nustatytas mokestis, kurį turi mokėti šis naudotojas, neatitinka teisingumo principo.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: vokiečių.