CELEX: 62017CJ0191
Direktiivi 2007/64/EY
Maksupalvelut sisämarkkinoilla
Maksutilin käsite
Säästötilin, jolle sen käyttäjä voi tehdä tilillepanoja ja jolta hän voida tehdä tililtäottoja nimiinsä avatun käyttötilin kautta, mahdollinen sisältyminen maksutilin käsitteeseen

Ennakkoratkaisupyyntö koskee maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/64/EY (
EUVL 2007, L 319, s. 1
; jäljempänä maksupalveludirektiivi) 4 artiklan 14 alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte (liittovaltion työntekijöiden ja toimihenkilöiden edunvalvontaelin), jolla on kanneoikeus kuluttajien etujen puolustamiseksi, ja ING-DiBa Direktbank Austria Niederlassung der ING-DiBa AG (jäljempänä ING-DiBa Direktbank Austria) ja joka koskee kyseisen pankin käyttämien yleisten sopimusehtojen asianmukaisuutta.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Maksupalveludirektiivi
Maksupalveludirektiivin 2 artiklan 1 kohdan mukaan ”[kyseistä] direktiiviä sovelletaan yhteisössä annettaviin maksupalveluihin”.
Mainitun direktiivin 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
3)
’maksupalvelulla’ mitä tahansa liitteessä lueteltua liiketoimintaa;
– –
5)
’maksutapahtumalla’ maksajan tai maksunsaajan käynnistämää toimenpidettä, jossa on kyse varojen asettamisesta käytettäväksi, siirtämisestä tai nostamisesta maksajan ja maksunsaajan välisistä velvoitteista riippumatta;
– –
14)
’maksutilillä’ yhden tai useamman maksupalvelunkäyttäjän nimissä olevaa tiliä, jota käytetään maksutapahtumien toteuttamiseen;
– –”
Mainitun direktiivin liitteessä luokitellaan ”maksupalveluiksi” muun muassa
”2.
Palvelut käteisen nostamiseksi maksutililtä sekä kaikki maksutilin hoitamisen edellyttämät operaatiot.
3.
Maksutapahtumien toteuttaminen, mukaan luettuna varojen siirto käyttäjän maksupalveluntarjoajan tai jonkin muun maksupalveluntarjoajan ylläpitämälle maksutilille:
–
suoraveloitusten toteuttaminen, kertaluonteiset suoraveloitukset mukaan luettuna,
–
maksutapahtumien toteuttaminen maksukortilla tai vastaavalla välineellä,
–
tilisiirtojen toteuttaminen, toistuvaissuoritukset mukaan luettuina.”
Maksutilidirektiivi
Maksutileihin liittyvien maksujen vertailukelpoisuudesta, maksutilien siirtämisestä ja mahdollisuudesta käyttää perusmaksutilejä 23.7.2014 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2014/92/EU (
EUVL 2014, L 257, s. 214
; jäljempänä maksutilidirektiivi) johdanto-osan 12 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Maksujen vertailukelpoisuutta ja maksutilien siirtämistä koskevia tämän direktiivin säännöksiä olisi sovellettava kaikkiin [maksupalveludirektiivissä] määriteltyihin maksupalveluntarjoajiin. – – Tämän direktiivin kaikkien säännösten olisi koskettava maksutilejä, joiden kautta kuluttajat voivat toteuttaa seuraavia maksutapahtumia: varojen talletukset, käteisnostot sekä maksutapahtumien suorittaminen kolmansille ja maksujen vastaanottaminen niiltä, tilisiirtojen suorittaminen mukaan lukien. – – [S]äästötilit – – olisi lähtökohtaisesti jätettävä tämän direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle. Jos näitä tilejä kuitenkin käytetään päivittäisten maksutapahtumien hoitoon ja jos ne sisältävät kaikki edellä luetellut toiminnot, ne kuuluvat tämän direktiivin soveltamisalaan. – –”
Kyseisen direktiivin johdanto-osan 14 perustelukappaleessa todetaan seuraavaa:
”Tähän direktiiviin sisältyvät määritelmät olisi saatettava mahdollisimman yhdenmukaisiksi unionin muihin säädöksiin sisältyvien määritelmien sekä erityisesti [maksupalveludirektiivin] määritelmien kanssa.”
Maksutilidirektiivin 1 artiklan 6 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tätä direktiiviä sovelletaan maksutileihin, joiden kautta kuluttajat voivat ainakin
a)
tallettaa varoja maksutilille;
b)
nostaa käteistä maksutililtä;
c)
toteuttaa maksutapahtumia, tilisiirrot mukaan lukien, kolmansille ja vastaanottaa niitä kolmansilta.
– –”
Kyseisen direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
– –
3.
’maksutilillä’ yhden tai useamman kuluttajan nimissä olevaa tiliä, jota käytetään maksutapahtumien toteuttamiseen;
– –”
Itävallan oikeus
Maksupalvelulain (Zahlungsdienstegesetz; BGBl. I, 66/2009; jäljempänä ZaDiG) 3 §:ssä säädetään seuraavaa:
”Tässä liittovaltion laissa tarkoitetaan
– –
5.   ’maksutapahtumalla’ maksajan tai maksunsaajan käynnistämää toimenpidettä, jossa on kyse varojen asettamisesta käytettäväksi, siirtämisestä tai nostamisesta maksajan ja maksunsaajan välisistä velvoitteista riippumatta
6.   ’maksujärjestelmällä’ varojensiirtojärjestelmää, jossa on viralliset ja vakioidut järjestelyt ja yhteiset säännöt maksutapahtumien käsittelylle, selvitykselle tai katteensiirrolle
7.   ’maksajalla’ henkilöä, joka on maksutilin haltija ja joka antaa maksutoimeksiannon kyseiseltä maksutililtä tai sallii sen, tai, jos maksutiliä ei ole, henkilöä, joka antaa maksutapahtumaa koskevan toimeksiannon
8.   ’maksunsaajalla’ henkilöä, joka on tarkoitettu maksutapahtuman kohteena olevien varojen vastaanottajaksi
– –
10.   ’maksupalvelunkäyttäjällä’ henkilöä, joka käyttää maksupalvelua joko maksajan tai maksunsaajan tai molempien ominaisuudessa
11.   ’kuluttajalla’ luonnollista henkilöä, joka tässä liittovaltion laissa tarkoitettujen maksupalvelusopimusten yhteydessä toimii tarkoituksella, joka ei liity hänen elinkeinonsa tai ammattinsa harjoittamiseen
– –
13.   ’maksutilillä’ yhden tai useamman maksupalvelunkäyttäjän nimissä olevaa tiliä, jota käytetään maksutapahtumien toteuttamiseen.”
Pankkitoiminnasta annetun lain (Bankwesengesetz; BGBl. 532/1993), sellaisena kuin se julkaistiin BGBl I:n numerossa 118/2016, 31 §:ssä säädetään seuraavaa:
”(1)   Säästötalletukset ovat luottolaitoksiin tehtäviä rahamääräisiä talletuksia, joita ei käytetä maksuliikenteeseen vaan sijoittamiseen ja jotka voidaan sellaisina nostaa ainoastaan erityisten todistusten (säästötodistukset) esittämistä vastaan – –
– –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
ING-DiBa Direktbank Austria tarjoaa verkkosäästötilejä, joille sen asiakkaat voivat tehdä tilillepanoja ja joilta sen asiakkaat voivat tehdä tililtäottoja käyttämällä telepankkia. Tällaiset tilisiirrot on kuitenkin aina tehtävä asiakkaiden nimissä olevien referenssitilien kautta. Referenssitilit ovat käyttötilejä, joita mainituilla asiakkailla voi olla myös muussa pankissa kuin ING-DiBa Direktbank Austriassa. Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin täsmentää, ettei verkkosäästötileiltä tai verkkosäästötileille tehtävissä tilisiirroissa käytetä maksupalveluntarjoajaa.
Kyseiset verkkosäästötilit ovat – tavallisia säästötilejä, eli asiakkaat voivat käyttää niille talletettuja varoja milloin tahansa ilman kielteisiä korkovaikutuksia.
Pääasian oikeusriita liittyy ING-DiBa Direktbank Austrian käyttämien yleisten sopimusehtojen eräisiin ehtoihin. Liittovaltion työntekijöiden ja toimihenkilöiden edunvalvontaelimen mukaan eräät ehdoista ovat ZaDiG:n, jolla maksupalveludirektiivi pannaan kansallisessa oikeudessa täytäntöön, vastaisia ja siten lainvastaisia.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin Oberster Gerichtshof (ylin tuomioistuin, Itävalta) katsoo, että sen on ennen mainittujen ehtojen lainmukaisuudesta lausumista tutkittava kysymys ZaDiG:n sovellettavuudesta. Kyseisen tuomioistuimen on tässä yhteydessä ratkaistava, onko ING-DiBa Direktbank Austrian tarjoamien verkkosäästötilien kaltaisia tilejä pidettävä kyseisessä direktiivissä tarkoitettuina ”maksutileinä”, jolloin ne kuuluvat kyseisen direktiivin soveltamisalaan.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää muun muassa, ettei tilin pelkän ”säästötiliksi” nimeämisen perusteella voida sulkea pois tällaisen tilin kuulumista maksupalveludirektiivin soveltamisalaan. Se pohtii kuitenkin sitä, voidaanko verkkosäästötilien katsoa palvelevan maksuliiketoimien suorittamista, kun otetaan huomioon tilien käyttötarkoitus eli säästöjen tallettaminen.
Tässä tilanteessa Oberster Gerichtshof on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [maksupalveludirektiivin] 4 artiklan 14 alakohtaa tulkittava siten, että myös verkkosäästötili, jolle tai jolta asiakas voi tehdä (milloin tahansa ja ilman pankin myötävaikutusta) telepankkia käyttämällä tilillepanoja hänelle kuuluvalta referenssitililtä ja tililtäottoja hänelle kuuluvalle referenssitilille (Itävallassa Girokonto eli käyttötili), sisältyy maksutilin käsitteeseen ja kuuluu siten direktiivin soveltamisalaan?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee olennaisilta osin sitä, onko maksupalveludirektiivin 4 artiklan 14 alakohtaa tulkittava siten, että maksutilin käsite sisältää säästötilin, jolle talletettuja varoja on mahdollista käyttää milloin tahansa ja jolle voidaan tehdä tilillepanoja ja jolta voidaan tehdä tililtäottoja vain ”referenssitiliksi” kutsutun käyttötilin kautta.
Aluksi on mainittava, että unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkinnassa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on (tuomio 2.9.2015, Surmačs,
C‑127/14
,
EU:C:2015:522
,
kohta ja tuomio 16.11.2016, DHL Express (Austria),
C‑2/15
,
EU:C:2016:880
,
kohta).
Niinpä on muistuttava ensimmäiseksi, että maksupalveludirektiivin 4 artiklan 14 alakohdassa määritellään maksutili ”yhden tai useamman maksupalvelunkäyttäjän nimissä oleva[ksi] tili[ksi], jota käytetään maksutapahtumien toteuttamiseen”.
Maksutapahtumalla tarkoitetaan kyseisen direktiivin 4 artiklan 5 alakohdan mukaan ”maksajan tai maksunsaajan käynnistämää toimenpidettä, jossa on kyse varojen asettamisesta käytettäväksi, siirtämisestä tai nostamisesta maksajan ja maksunsaajan välisistä velvoitteista riippumatta”.
Mainitun direktiivin 4 artiklan 3 alakohdassa määritellään maksupalvelujen tarkoittavan ”mitä tahansa [kyseisen direktiivin] liitteessä lueteltua liiketoimintaa”. Kyseisessä liitteessä olevassa 2 kohdassa todetaan, että maksupalveluja ovat palvelut ”käteisen nostamiseksi maksutililtä sekä kaikki maksutilin hoitamisen edellyttämät operaatiot”. Samoin mainitun asetuksen liitteessä olevassa 3 kohdassa sisällytetään maksupalveluihin maksutapahtumien toteuttaminen, mukaan luettuna varojen siirto käyttäjän maksupalveluntarjoajan tai jonkin muun maksupalveluntarjoajan ylläpitämälle maksutilille, mikä käsittää suoraveloitusten toteuttamisen, maksutapahtumien toteuttamisen maksukortilla sekä tilisiirtojen toteuttamisen.
Kuten julkisasiamies mainitsee ratkaisuehdotuksensa 28, 30 ja 36 kohdassa, kyseisten säännösten sanamuodon perusteella sellaisenaan ei voida ratkaista, sisältyvätkö maksutilin käsitteeseen pääasiassa kyseessä olevan kaltaiset tilit, joiden osalta maksutapahtuman toteuttamiseen tarvitaan välivaihe, jossa varoja siirretään käyttäjän säästötilin ja käyttötilin välillä.
Tämän toteamuksen jälkeen on toiseksi arvioitava sitä lainsäädännöllistä asiayhteyttä, johon maksupalveludirektiivi kuuluu.
Tätä varten on otettava huomioon erityisesti maksutilidirektiivi.
Vaikka kyseistä direktiiviä ei voida suoraan soveltaa pääasiassa, sen johdanto-osan 12 perustelukappaleessa mainitaan nimittäin, että sitä on sovellettava kaikkiin maksupalveludirektiivissä tarkoitettuihin maksupalveluntarjoajiin. Maksutilidirektiivin johdanto-osan 14 perustelukappaleessa täsmennetään myös, että siihen sisältyvät määritelmät olisi saatettava mahdollisimman yhdenmukaisiksi unionin muihin säädöksiin sisältyvien määritelmien, erityisesti maksupalveludirektiivin määritelmien kanssa.
Maksutilin käsitteen osalta on mainittava aluksi, että maksutilidirektiivin 2 artiklan 3 kohdan mukainen määritelmä on lähes sama kuin maksupalveludirektiivin 4 artiklan 14 alakohdasta ilmenevä määritelmä. Kuten julkisasiamies esittää ratkaisuehdotuksensa 54 kohdassa, niiden ainoa ero, joka koskee sitä, että ensimmäisessä kyseisistä määritelmistä käytetty ilmaisu ”kuluttaja” on toisessa niistä korvattu ilmaisulla ”maksupalvelunkäyttäjä”, ei ilmennä sisällöllistä eroa kyseisen käsitteen määritelmässä vaan pikemminkin eroa kyseisten kahden direktiivin kohteissa.
Tämän jälkeen on korostettava, että maksutilidirektiivin johdanto-osan 12 perustelukappaleessa mainitaan muun muassa, että säästötilit jäävät kyseisen direktiivin soveltamisalan ulkopuolelle, koska ne eivät ole maksutilejä, ellei niitä voida käyttää päivittäisten maksutapahtumien hoitoon.
Vaikka säästötilit eivät näin ollen lähtökohtaisesti sisälly maksutilin käsitteeseen, tällainen soveltamisalan ulkopuolelle jättäminen ei ole ehdoton. Mainitusta 12 perustelukappaleesta ilmenee nimittäin yhtäältä, että pelkkä tilin nimeäminen ”säästötiliksi” ei sellaisenaan riitä ”maksutiliksi” luokittelemisen poissulkemiseen, ja toisaalta, että viimeksi mainitun luokittelun kannalta ratkaiseva peruste on se, voidaanko tällaista tiliä käyttää päivittäisten maksutapahtumien hoitoon.
Tässä yhteydessä on otettava huomioon maksutilidirektiivin 1 artiklan 6 kohta, jossa säädetään, että kyseistä direktiiviä sovelletaan maksutileihin, joiden kautta kuluttajat voivat ainakin tallettaa varoja maksutilille, nostaa käteistä maksutililtä sekä toteuttaa maksutapahtumia, tilisiirrot mukaan lukien, kolmansille ja vastaanottaa niitä kolmansilta.
Tästä seuraa, että mahdollisuus toteuttaa tililtä maksutapahtumia kolmansille ja vastaanottaa niitä kolmansilta on maksutilin käsitteen keskeinen osa.
Niinpä maksutilidirektiivissä ja siten myöskään maksupalveludirektiivissä tarkoitettuna ”maksutilinä” ei voida pitää tiliä, jolta tällaisia maksutapahtumia ei voida toteuttaa suoraan vaan niiden toteuttamiseen tarvitaan välitystili.
Esitettyyn kysymykseen on kaiken edellä mainitun perusteella vastattava, että maksupalveludirektiivin 4 artiklan 14 alakohtaa on tulkittava siten, että maksutilin käsite ei sisällä säästötiliä, jolle talletettuja varoja on mahdollista käyttää milloin tahansa ja jolle voidaan tehdä tilillepanoja ja jolta voidaan tehdä tililtäottoja vain käyttötilin kautta.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Maksupalveluista sisämarkkinoilla, direktiivien 97/7/EY, 2002/65/EY, 2005/60/EY ja 2006/48/EY muuttamisesta ja direktiivin 97/5/EY kumoamisesta 13.11.2007 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2007/64/EY 4 artiklan 14 alakohtaa on tulkittava siten, että maksutilin käsite ei sisällä säästötiliä, jolle talletettuja varoja on mahdollista käyttää milloin tahansa ja jolle voidaan tehdä tilillepanoja ja jolta voidaan tehdä tililtäottoja vain käyttötilin kautta.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: saksa.