CELEX: 62020CJ0559
Eelotsusetaotlus
Intellektuaalomandi õigus
Direktiiv 2004/48/EÜ
Artikkel 14
Mõisted „kohtukulud“ ja „muud kulud“
Nõudekiri, mille eesmärk on kohtuväliselt tagada intellektuaalomandi õiguse järgimine
Advokaadikulud
Kvalifitseerimine
Riigisisesed õigusnormid, mis teatavatel tingimustel piiravad nende kulude eest sissenõutavat summat

Eelotsusetaotlus käsitleb Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/48/EÜ intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta (
ELT 2004, L 157, lk 45
; ELT eriväljaanne 17/02, lk 32) artikli 14 tõlgendamist.
Taotlus on esitatud Koch Media GmbH ja FU vahelises kohtuvaidluses seoses Koch Media tasutud advokaadikulude hüvitamisega, mis kaasnes Koch Media õiguste järgimise tagamisel FU‑le nõudekirja saatmisega enne hagi esitamist.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiiv 2004/48
Direktiivi 2004/48 põhjendused 10, 14 ja 17 on sõnastatud järgmiselt:
„(10)
Käesoleva direktiivi eesmärk on ühtlustada liikmesriikide seadustikke, et tagada siseturul kõrge, võrdväärne ning ühetaoline kaitsetase.
[…]
(14)
Artikli 6 lõikes 2, artikli 8 lõikes 1 ja artikli 9 lõikes 2 sätestatud meetmeid kohaldatakse vaid kommertseesmärkidel toime pandud tegude suhtes. Seda tehakse, piiramata liikmesriikide võimalust kohaldada neid sätteid ka muude tegude puhul. Kommertseesmärkidel toime pandud teod on teod, mille eesmärgiks on otsene või kaudne majanduslik või kaubanduslik tulu. Üldjuhul välistatakse teod, mille on toime pannud heausksed lõpptarbijad.
[…]
(17)
Käesolevas direktiivis sätestatud meetmed, menetlused ja õiguskaitsevahendid peavad iga kohtuasja korral olema piiritletud viisil, mis võtab arvesse vastava kohtuasja eripära, sealhulgas iga intellektuaalomandi õiguse iseärasused ja rikkumise tahtliku või tahtmatu iseloomu.“
Direktiivi artiklis 1 „Objekt“ on sätestatud:
„Käesolev direktiiv käsitleb intellektuaalomandi õiguste jõustamiseks vajalikke meetmeid, menetlusi ja õiguskaitsevahendeid. Käesolevas direktiivis sisaldab mõiste „intellektuaalomandi õigused“ tööstusomandi õigusi.“
Kõnealuse direktiivi artikli 2 „Reguleerimisala“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Ilma et see piiraks meetmete kohaldamist, mida kohaldatakse või võidakse kohaldada ühenduses või siseriiklikes õigusaktides kuni selleni, et need meetmed soosivad enam õiguste valdajaid, kehtivad käesolevas direktiivis sätestatud meetmed, menetlused ja õiguskaitsevahendid kooskõlas artikliga 3 mis tahes intellektuaalomandi õiguste rikkumise kohta, nagu on sätestatud ühenduse õigusaktides ja/või vastava liikmesriigi siseriiklikes õigusaktides.“
Sama direktiivi II peatükk sisaldab artikleid 3–15, mis käsitlevad direktiivis 2004/48 reguleeritud meetmeid, menetlusi ja õiguskaitsevahendeid.
Direktiivi 2004/48 artiklis 3 „Üldised kohustused“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid sätestavad vajalikud meetmed, menetlused ja õiguskaitsevahendid käesolevas direktiivis kirjeldatud intellektuaalomandi õiguste jõustamise tagamiseks. Menetlused, protseduurid ja õiguskaitsevahendid on õiglased ega ole asjatult keerulised või kulukad ega sisalda põhjendamatuid ajalisi piiranguid ega põhjendamatuid viivitusi.
2.   Meetmed, menetlused ja õiguskaitsevahendid on tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad ning neid rakendatakse viisil, mis võimaldab vältida tõkete loomist seaduslikule kaubandusele ja ette näha kaitsemeetmeid nende kuritarvitamise vastu.“
Direktiivi artiklis 13 „Kahjutasu“ on sätestatud:
„1.   Liikmesriigid tagavad, et pädevad kohtuasutused määravad kannatanud osapoole avalduse alusel rikkuja, kes teadlikult rikkus või pidi põhjendatult olema rikkumisest teadlik, maksma proportsionaalselt õiguste valdajale rikkumise tagajärjel õiguste valdajale tekitatud kahju ulatuses kahjutasu.
Kahjutasu suuruse määramisel kohtuasutused:
a)
võtavad arvesse kõiki asjakohaseid aspekte, nagu näiteks negatiivsed majanduslikud tagajärjed, sealhulgas kannatanud osapoole kaotatud tulu, rikkuja poolt teenitud mis tahes ebaõiglane tulu ja sobivatel juhtudel muud tingimused kui majanduslikud tegurid, nagu näiteks rikkuja poolt õiguste valdajale tekitatud moraalne kahju
või
b)
punkti a alternatiivina võivad kohtuasutused asjakohastel juhtudel kehtestada kahjutasu peamiste tegurite üldsummana, nagu näiteks vähemalt autoritasude või honoraride summa, mis oleks võidud saada, kui rikkuja oleks taotlenud kõnealuse intellektuaalomandi kasutamiseks autoriõigusi.
2.   Kui rikkuja ei teadnud ega pidanud teadma, et pani toime rikkumise, võivad liikmesriigid kehtestada, et kohtuasutused võivad määrata kasumi sissenõudmise või kahjutasu maksmise, mis võivad olla eelnevalt kehtestatud.“
Direktiivi artiklis 14 „Kohtukulud“ on sätestatud:
„Liikmesriigid tagavad, et mõistlikud ja proportsionaalsed kohtukulud ja muud kulud kannab üldiselt kaotaja pool, välja arvatud siis, kui see on ebaõiglane.“
Direktiiv 2001/29/EÜ
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2001. aasta direktiivi 2001/29/EÜ autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas (
EÜT 2001, L 167, lk 10
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 230) artikli 1 „Reguleerimisala“ lõikes 2 on ette nähtud:
„[…] käesolev direktiiv [ei muuda ega mõjuta] mingil viisil ühenduse olemasolevaid sätteid järgmiste valdkondade kohta:
a)
arvutiprogrammide õiguskaitse;
[…]“.
Direktiivi artikli 8 „Sanktsioonid ja õiguskaitsevahendid“ lõikes 2 on ette nähtud:
„Iga liikmesriik võtab vajalikud meetmed tagamaks, et õiguste valdajad, kelle huve on nende territooriumil õigusi rikkuva tegevusega kahjustatud, saavad kohtu kaudu taotleda kahjutasu ja/või ettekirjutust ning vajaduse korral õigusi rikkuva materjali, samuti artikli 6 lõikes 2 nimetatud seadmete, toodete ja komponentide konfiskeerimist.“
Direktiiv 2009/24/EÜ
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. aprilli 2009. aasta direktiiviga 2009/24/EÜ arvutiprogrammide õiguskaitse kohta (
ELT 2009, L 111, lk 16
) kodifitseeriti ja tunnistati kehtetuks nõukogu 14. mai 1991. aasta direktiiv 91/250/EMÜ arvutiprogrammide õiguskaitse kohta (
EÜT 1991, L 122, lk 42
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 114).
Selle direktiivi 2009/24 artikli 1 „Kaitse eesmärk“ lõikes 1 on sätestatud:
„Vastavalt käesoleva direktiivi sätetele kaitsevad liikmesriigid arvutiprogramme autoriõigusega kui kirjandusteoseid [9. septembril 1886 Bernis alla kirjutatud] kirjandus- ja kunstiteoste kaitse […] konventsiooni [(24. juuli 1971. aasta Pariisi akt) 28. septembril 1979 muudetud redaktsioonis] tähenduses. Käesoleva direktiivi kohaldamisel hõlmab termin „arvutiprogrammid“ nende väljatöötamisele eelnevaid materjale.“
Direktiivi artikli 7 „Kaitse erisätted“ lõikes 1 on ette nähtud:
„Ilma et see piiraks artiklite 4, 5 ja 6 sätete kohaldamist, näevad liikmesriigid oma siseriiklike õigusaktide kohaselt ette vajalikud abinõud, mida võtta isikute suhtes, kes on sooritanud järgmisi toiminguid:
a)
sellise arvutiprogrammi koopia ringlusse laskmine, mille kohta on teada või on alust uskuda, et tegemist on piraatkoopiaga;
[…]“.
Saksa õigus
Saksa 9. septembri 1965. aasta autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste seaduse (Gesetz über Urheberrecht und verwandte Schutzrechte – Urheberrechtsgesetz;
BGBl
. 1965 I, lk 1273), põhikohtuasjale kohaldatavas redaktsioonis (edaspidi „UrhG“), § 97a „Nõudekiri“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Enne kohtusse pöördumist peab kahju kannatanud isik esitama rikkujale nõudekirja, paludes lõpetada asjaomane tegevus, ning ta peab andma rikkujale võimaluse vaidlus lahendada, kohustudes hoiduma sellisest tegevusest, millele on lisatud asjakohane leppetrahv.
2.   Nõudekirjas peab olema selgelt ja arusaadavalt
1)
märgitud kahju kannatanud isiku nimi või ärinimi, kui nõudekirja ei ole saatnud mitte kannatanu ise, vaid esindaja,
2)
kirjeldatud täpselt õiguse riivet,
3)
esitatud maksenõude üksikasjalik arvutus vastavalt sellele, kas tegemist on kahjuhüvitise või kulude hüvitamisega, ja
4)
märgitud – juhul kui nõutakse kohustumist hoiduda teatavast tegevusest – mil määral ületab väljapakutud kohustumine kahju, mille kohta on nõudekiri saadetud.
Nõudekiri, mis ei vasta esimesele lausele, ei ole siduv.
3.   Kui nõudekiri on õigustatud ja kooskõlas lõike 2 esimese lause punktidega 1–4, võib nõuda vajalike kulude hüvitamist. Advokaaditeenuste kasutamisega seoses piirdub vajalike kulude hüvitamine seaduses ette nähtud tasude puhul summaga, mis vastab vaidlusaluse hüve väärtusele 1000 eurot hagi puhul, mis on esitatud teatava tegevuse keelamise ja rikkumise lõpetamise nõudes, kui nõudekirja saanud isik:
1)
on füüsiline isik, kes ei kasuta käesoleva seaduse alusel kaitstavaid teoseid või muid käesoleva seaduse alusel kaitstavaid objekte oma majandus- või kutsetegevuses, ja
2)
ei ole nõudekirja saatja lepingulise õiguse tõttu, lõpliku kohtulahendi või esialgse õiguskaitse korras juba kohustatud vastavat tegevust lõpetama.
Teises lauses märgitud väärtust kohaldatakse ka siis, kui samal ajal tuginetakse tegevuse keelamise õigusele ja rikkumise lõpetamise nõude õigusele. Teist lauset ei kohaldata, kui see väärtus ei ole konkreetse juhtumi asjaoludel õiglane.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Saksamaa Liitvabariigi territooriumil kuuluvad arvutimänguga „This War of Mine“ seotud intellektuaalomandi õigused Koch Mediale. Tegemist on arvutimänguga, mis toodi turule 2014. aasta novembris ja mis sai Koch Media esitatud andmete kohaselt Saksamaal arvutimängude auhinna. Eelotsusetaotluse kohaselt ületas teose müügihind asjaomasel turul avaldamisele järgnevatel kuudel 30 eurot.
Koch Media leidis, et olles teinud selle arvutimängu oma internetiühenduse kaudu failivahetusplatvormil vastastikuse partnervõrgu (
peer-to-peer
) raames allalaadimiseks kättesaadavaks, pani füüsiline isik FU toime mitu tema intellektuaalomandi õiguste rikkumist, mistõttu Koch Media palkas oma õigusi kaitsma ühe advokaadibüroo, andes viimasele volituse saata UrhG § 97a alusel FU-le nõudekirja nõudega selline tegevus lõpetada.
Koch Media advokaadid pakkusid FU-le 9. aprilli 2015. aasta kirjas kompromissi, paludes viimasel lõpetada selle arvutimängu failivahetusplatvormil allalaadimiseks kättesaadavaks tegemine, märkides, et vastasel korral nõutakse talt välja leppetrahv, ning hüvitada tekitatud kahju.
Kuna FU ei nõustunud selle ettepanekuga kahjuhüvitise maksmise osas, vaid üksnes seoses kohustuse võtmisega lõpetada vastav tegevus, esitas Koch Media Amtsgericht Saarbrückenile (Saarbrückeni esimese astme kohus, Saksamaa) kahju hüvitamise hagi. Nimetatud kohus rahuldas 29. jaanuari 2020. aasta kohtuotsusega asjaomase hagi ja tuvastas, et FU oli ajavahemikus 26.–28. novembrini 2014 teinud kõnealuse arvutimängu oma internetiühenduse kaudu failivahetusplatvormil vähemalt kolmeteistkümnel korral allalaadimiseks kättesaadavaks. Lisaks mõistis nimetatud kohus FU-lt välja kohtukulud, sealhulgas 124 eurot koos intressiga advokaadikulude eest, mis oli Koch Medial tulnud tasuda, et teostada nõudekirjaga oma õigust nõuda rikkumise lõpetamist.
Kuna Koch Media asus seisukohale, et talle tuleb hüvitada kogu kohtueelse menetlusega seotud advokaadikulud summas 984,60 eurot, mis vastab vaidlusaluse hüve 20000 euro suurusele väärtusele, esitas ta nimetatud otsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohustule Landgericht Saarbrücken (Saarbrückeni apellatsioonikohus, Saksamaa).
Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib, et intellektuaalomandi õiguste kaitset puudutava kohtuvaidluse kohtueelses etapis tasutud advokaadikulude hüvitamist, mis on seotud õiguste rikkumise lõpetamise nõudeõiguse teostamisega, reguleerib Saksa õiguses UrhG § 97a. Selle sätte kohaselt võib autoriõiguse omaja, kelle õigusi on rikutud, põhimõtteliselt nõuda hüvitist „vajalike kulude“ eest. Sellega seoses nähtub esiteks UrhG § 97a lõike 3 teisest lausest, et Saksa seadusandja on kehtestanud vaidlusaluse hüve väärtuse füüsilise isiku poolt hüvitamisele kuuluva summa ülempiiriks 1000 eurot, mis tähendab, et oluline osa advokaadikuludest jääb intellektuaalomandi õiguste omaja kanda. Teiseks tuleneb UrhG § 97a lõike 3 neljandast lausest, et erandkorras võib pädev kohus selle ülempiiri „õigluse“ huvides arvesse võtmata jätta. Seevastu tuleneb Bundesgerichtshofi (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) kohtupraktikast, et kui filmide, muusika või ajakohaste DVDdega seotud õiguste omaja teostab oma õigust nõuda rikkumise lõpetamist, on vaidlusaluse hüve väärtus igal juhul üle 10000 euro.
Selles kontekstis tekib eelotsusetaotluse esitanud kohtul esiteks küsimus, kas sellise nõudekirjaga seotud advokaadikulud, nagu on kõne all tema menetluses olevas kohtuasjas, kuuluvad direktiivi 2004/48 artiklis 14 nimetatud „kohtukulude“ või „muude kulude“ hulka või selle direktiivi artiklis 13 nimetatud „kahjutasu“ alla, või ei kuulu need üldse direktiivi kohaldamisalasse.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu sõnul on UrhG §-s 97a ette nähtud nõudekirjal kaks eesmärki: esiteks üritada vältida kohtumenetlust poolte vahel vaidluse lahendamise teel kompromissiga ning teiseks kaitsta kohtumenetluse korral intellektuaalomandi õiguse omajat riski eest, et temalt mõistetakse kulud välja juhul, kui ta esitab rikkumise lõpetamise hagi ilma, et ta oleks kutsunud kostjat üles vastavat tegevust lõpetama, olukorras, kus kostja võtab hagi kohe õigeks.
Teiseks soovib ta teada, kas 28. juuli 2016. aasta kohtuotsusest United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
) tulenevaid juhiseid arvestades tuleb asjakohaseid direktiive tõlgendada nii, et põhimõtteliselt tuleb nõudekirja tegemise kulud täies ulatuses hüvitada ka siis, kui intellektuaalomandi õiguste rikkumise panid toime füüsilised isikud, kellel ei ole kutse- või majandusalaseid huve, ja kas teatavad tegurid võivad kaasa tuua selle, et hüvitatav on vaid nende kulude minimaalne osa. Jaatava vastuse korral soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, millised on need hüvitatavad kulud.
Kolmandaks, vastavalt direktiivi 2004/48 artiklile 14 peab eduka poole advokaadikulud üldjuhul kandma kaotaja pool, välja arvatud siis, kui see on ebaõiglane. UrhG § 97a lõike 3 neljandas lauses on aga selle üldreegli ja erandi vaheline suhe ümber pööratud. Nii ei ole selle sätte kohaselt kohtukulude kindlaksmääramiseks kohaldatav 1000 euro suurune ülempiir kohaldatav üksnes konkreetsel juhul, kui see väärtus on vastava juhtumi asjaolusid arvestades ebaõiglane.
Kokkuvõttes täpsustab asjaomane kohus, et kõnealune eelotsusetaotlus on esitatud tema menetluses olevate paljude vaidluste kontekstis, mille lahendus intellektuaalomandi õiguste kaitsega seotud vaidluste kohtueelses etapis kantud advokaadikulude hüvitamise osas sõltub liidu õiguse tõlgendamisest, kuna Saksa kohtupraktika on selles osas väga erisugune.
Neil asjaoludel otsustas Landgericht Saarbrücken (Saarbrückeni apellatsioonikohus) menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
a)
Kas direktiivi [2004/48] artiklit 14 tuleb tõlgendada nii, et vajalikud advokaadikulud, mis tekivad direktiivi 2004/48 artiklis 2 viidatud intellektuaalomandi õiguste omajal, kes esitab nõudekirja saatmisega kõnealuste õiguste rikkuja vastu kohtuväliselt rikkumisest hoidumise nõude, on liigitatavad selles artiklis viidatud „kohtukuludeks“ või „muudeks kuludeks“?
b)
Kui esimesele küsimusele vastatakse eitavalt, siis kas direktiivi [2004/48] artiklit 13 tuleb tõlgendada nii, et alaküsimuses a nimetatud advokaadikulud on liigitatavad selles artiklis viidatud kahjutasu alla?
2.
a)
Kas liidu õigust, eelkõige
–
direktiivi [2004/48] artikleid 3, 13 ja 14,
–
direktiivi [2001/29] artiklit 8 ning
–
direktiivi [2009/24] artiklit 7,
tuleb tõlgendada nii, et direktiivi 2004/48 artiklis 2 viidatud intellektuaalomandi õiguste omajal on põhimõtteliselt õigus nõuda esimese küsimuse alaküsimuses a nimetatud advokaadikulude täielikku hüvitamist, vähemasti nende proportsionaalse ja olulise osa hüvitamist, isegi kui
–
nõude aluseks olnud rikkumise on toime pannud füüsiline isik väljaspool oma kutse- või majandustegevust ja
–
liikmesriigi õigusnormid näevad sellisel juhul ette, et kõnealuste advokaadikulude hüvitamisel tuleb üldjuhul aluseks võtta vaidlusaluse hüve vähendatud väärtus?
b)
Kui teise küsimuse alaküsimusele a vastatakse jaatavalt, siis kas teise küsimuse alaküsimuses a viidatud liidu õigusnorme tuleb tõlgendada nii, et võimalik on kohaldada erandit teise küsimuse alaküsimuses a viidatud põhimõttest, mille kohaselt tuleb esimese küsimuse alaküsimuses a nimetatud advokaadikulud hüvitada õiguste omajale täielikult või vähemasti proportsionaalses ja olulises osas,
võttes arvesse teisi tegureid (näiteks teose ajakohasus, avaldamise kestus ja rikkumise toimepanek füüsilise isiku poolt väljaspool tema majandus- või kutsetegevust),
isegi kui direktiivi 2004/48 artiklis 2 viidatud intellektuaalomandi õiguste rikkumine seisneb failide jagamises (
filesharing
), mis tähendab teose üldsusele kättesaadavaks tegemist selle kaudu, et teost pakutakse teataval failivahetusplatvormil ilma autoriõiguste digitaalkaitseta (
digital rights management
) kõikidele osalejatele tasuta allalaadimiseks?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2004/48 artiklit 14 tuleb tõlgendada nii, et kulud, mida intellektuaalomandi õiguste omaja tasub enda esindamise eest oma nõustajale, et tagada nende õiguste järgimine kohtuvälisel teel, nagu nõudekirjaga seotud kulud, kuuluvad mõiste „kohtukulud“ või „muud kulud“ alla selle sätte tähenduses. Teise võimalusena soovib ta teada, kas need kulud kuuluvad mõiste „kahjutasu“ alla selle direktiivi artikli 13 tähenduses.
Nagu ilmneb direktiivi 2004/48 põhjendusest 10, on direktiivi eesmärk ühtlustada liikmesriikide seadustikke, et tagada siseturul intellektuaalomandi õiguste järgimise kõrge, võrdväärne ning ühetaoline kaitsetase.
Sel eesmärgil ja vastavalt direktiivi 2004/48 artiklile 1 käsitleb see direktiiv intellektuaalomandi õiguste järgimiseks vajalikke meetmeid, menetlusi ja õiguskaitsevahendeid. Nimetatud direktiivi artikli 2 lõikes 1 on täpsustatud, et direktiivis ette nähtud meetmeid, menetlusi ja õiguskaitsevahendeid kohaldatakse nende õiguste mis tahes rikkumise kohta, nagu on sätestatud liidu õigusaktides ja/või vastava liikmesriigi riigisisestes õigusaktides.
Euroopa Kohus on siiski asunud seisukohale, et direktiivi 2004/48 sätetega ei soovita reguleerida kõiki intellektuaalomandi õigustega seotud aspekte, vaid üksnes neid, mis on lahutamatult seotud esiteks nende õiguste järgimise tagamisega, ja teiseks nende õiguste rikkumisega, nähes intellektuaalomandi õiguste rikkumiste ennetamiseks, tõkestamiseks või heastamiseks ette kohustuse kehtestada tõhusad õiguskaitsevahendid (16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Liidu seadusandja tegi nimetatud direktiivi vastuvõtmisel valiku ühtlustada intellektuaalomandi õiguste järgimise tagamist üldiselt vaid minimaalselt (9. juuli 2020. aasta kohtuotsus Constantin Film Verleih,
C‑264/19
,
EU:C:2020:542
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 44 sisuliselt märkis, tuleb siiski tõdeda, et arvestades direktiivi 2004/48 eesmärki tagada intellektuaalomandi õiguste kaitse kõrge tase, kohaldatakse direktiivi 2004/48 nii kohtumenetluste kui ka kohtuväliste menetluste suhtes, kuna need kahte liiki menetlused võivad osutuda intellektuaalomandi õiguste järgimise tagamiseks vajalikuks.
Nii on Euroopa Kohus juba otsustanud, et sellise kahju hüvitamise hagile eelnev eraldiseisev menetlus, milles hageja palub direktiivi 2004/48 artikli 8 lõike 1 punkti c alusel internetiühenduse pakkujalt teavet, mis võimaldaks tema kliente tuvastada konkreetselt selleks, et nende vastu saaks tõhusalt kohtusse pöörduda, vastab nimetatud sättes ette nähtud kriteeriumile, nimelt, et selline nõue on esitatud „intellektuaalomandi õiguste rikkumise menetlemisel“ (vt selle kohta 17. juuni 2021. aasta kohtuotsus M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, punktid
ja
).
Kuna kohtuväline nõudekirja esitamine on enne kohtumenetluse kui sellise algatamist kompromissi leidmise viis, ei saa asuda seisukohale, et see ei kuulu direktiivi 2004/48 kohaldamisalasse.
Mis puudutab küsimust, kas nõudekirjaga seotud kulud kuuluvad mõistete „kohtukulud“ või „muud kulud“ alla direktiivi 2004/48 artikli 14 tähenduses või mõiste „kahjutasu“ alla selle direktiivi artikli 13 tähenduses, siis tuleb tõdeda, et direktiivi 2004/48 artikli 14 sõnastus ei hõlma mitte ainult „kohtukulusid“ selle sõna kitsas tähenduses, vaid ka eduka poole „muid kulusid“.
Selle sätte eesmärk on tugevdada intellektuaalomandi kaitse taset, vältides seda, et kahju kannatanud isik loobub oma õiguste kaitseks kohtumenetluse algatamisest (16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Konkreetne eesmärk, mida selle sättega taotletakse, on täielikult hõlmatud direktiivi 2004/48 üldise eesmärgiga, milleks on liikmesriikide õigusnormide ühtlustamine selleks, et tagada intellektuaalomandi kõrge, võrdväärne ning ühetaoline kaitsetase. Vastavalt nimetatud eesmärkidele peavad intellektuaalomandi õiguste rikkumise toimepanija tegevuse tagajärjed jääma üldjuhul täielikult tema kanda (vt selle kohta 18. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Realchemie Nederland,
C‑406/09
,
EU:C:2011:668
, punkt
).
Silmas pidades neid eesmärke ja direktiivi 2004/48 artikli 14 laia ja üldist sõnastust, milles on viidatud edukale poolele ja „kaotaja poolele“, täpsustamata ega piiramata, missuguse direktiivis ette nähtud menetluse tüübiga on tegemist, on see säte kohaldatav kohtukuludele, mis on tekkinud kõigis selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvates menetlustes (16. juuli 2015. aasta kohtuotsus Diageo Brands,
C‑681/13
,
EU:C:2015:471
, punkt
).
Direktiivi 2004/48 artikli 14 laia tõlgendamisega nii, et see näeb ette, et vaidluse kaotanud pool peab üldreeglina tasuma eduka poole „muud kulud“, tegemata mingeid täpsustusi nende tasude laadi osas, võidakse laiendada selle artikli kohaldamisala ning kaotada artikli 13 soovitav toime (28. juuli 2016. aasta kohtuotsus United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, punkt
).
Seetõttu otsustas Euroopa Kohus 28. juuli 2016. aasta kohtuotsuse United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
) punktis 36, et direktiivi 2004/48 artiklit 14 on kohane tõlgendada nii, et „muude kulude“ hulka kuuluvad üksnes kulud, mis on otse ja tihedalt seotud asjasse puutuva kohtumenetlusega.
Kui 28. juuli 2016. aasta kohtuotsuses United Video Properties (
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
) asuti selle kohtuotsuse aluseks olnud asjaolusid arvestades seisukohale, et „muud kulud“ direktiivi 2004/48 artikli 14 tähenduses peavad nende sissenõutavuseks vastama nendele kriteeriumidele, siis on see veelgi enam nii selles sättes silmas peetud „kohtukulude“ puhul.
Mis puudutab küsimust, kas nõudekirjaga seotud kulud kujutavad endast „kohtukulusid“ või „muid kulusid“ direktiivi 2000/48 artikli 14 tähenduses, siis tuleb tõdeda, et kuigi on tõsi, et nõudekirjaga seotud kulusid ei saa pidada „kohtukuludeks“ selle sätte tähenduses, kuna selles etapis ei ole veel ükski kohtuvaidlus pooleli, ei ole direktiiviga 2004/48 vastuolus lugeda need kulud „muudeks kuludeks“, olgugi et selles kohtueelses etapis ei ole veel kindel, kas asjaomase intellektuaalomandi õiguse omaja hiljem esitab või ei esita kohtule hagi või kas väidetav rikkuja nõustub tema kompromissettepanekuga.
Mis puudutab seda, et nõudekirja esitamine on intellektuaalomandi õiguste järgimise tagamiseks vajalik menetlus hilisema kohtumenetluse vältimiseks või asendamiseks, siis tuleb asuda seisukohale, et samadel põhjustel, mis on esitatud käesoleva kohtuotsuse punktides 32–35, kuuluvad selles menetluses abistamise ja esindamisega seotud kulud mõiste „muud kulud“ alla direktiivi 2004/48 artikli 14 tähenduses.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2004/48 artiklit 14 tuleb tõlgendada nii, et kulud, mida intellektuaalomandi õiguste omaja tasub enda esindamise eest oma nõustajale, et tagada nende õiguste järgimine kohtuvälisel teel, nagu nõudekirjaga seotud kulud, kuuluvad mõiste „muud kulud“ alla selle sätte tähenduses.
Teine küsimus
Esiteks tuleb märkida, et ELTL artiklis 267 sätestatud liikmesriigi kohtute ja Euroopa Kohtu vahelises koostöömenetluses on Euroopa Kohtu ülesanne anda liikmesriigi kohtule tarvilik vastus, mis võimaldaks viimasel poolelioleva kohtuasja lahendada. Seda arvestades tuleb Euroopa Kohtul temale esitatud küsimused vajaduse korral ümber sõnastada (21. detsembri 2021. aasta kohtuotsus Randstad Italia,
C‑497/20
,
EU:C:2021:1037
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Seda arvestades tuleb asuda seisukohale, et oma teise küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2004/48 artiklit 14 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et olukorras, kus füüsiline isik on rikkunud intellektuaalomandi õigust väljaspool oma kutse- või majandustegevust, arvutatakse selles sättes nimetatud „muud kulud“, mida selle õiguse omajal on õigus sisse nõuda, välja kindlasummaliselt, vaidlusaluse hüve nende õigusnormidega piiratud väärtuses, välja arvatud juhul, kui liikmesriigi kohus asub seisukohale, et tema menetluses oleva juhtumi konkreetseid asjaolusid arvestades on sellise piirangu kohaldamine ebaõiglane. Jaatava vastuse korral soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus ka teada, milliseid tegureid peab ta vajaduse korral arvesse võtma, et teha kindlaks, kas need kulud on artikli 14 tähenduses mõistlikud ja proportsionaalsed.
Esimesena, direktiivi 2004/48 artiklis 14 on nõutud, et mõistlikud ja proportsionaalsed kohtukulud ja muud kulud kannab üldiselt kaotaja pool.
Ühelt poolt paneb selle direktiivi artikkel 14 liikmesriikidele kohustuse tagada üksnes „mõistlike“ kohtukulude hüvitamine. See nõue, mida kohaldatakse nii „kohtukuludele“ kui ka „muudele kuludele“ selle sätte tähenduses, peegeldab direktiivi 2004/48 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud üldist kohustust, mille kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et direktiivis osutatud intellektuaalomandi õiguste järgimise tagamiseks vajalikud meetmed, menetlused ja õiguskaitsevahendid ei tohi olla põhjendamatult kulukad (vt selle kohta 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, punkt
).
Nii on Euroopa Kohus asunud seisukohale, et mõistlikud ei ole eduka poole ja tema advokaadi vahel kokku lepitud tavatult kõrge tasu või selliste teenuste osutamine advokaadi poolt, mida ei loeta kõnealuse intellektuaalomandi õiguse järgimise tagamiseks vajalikuks (vt selle kohta 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, punkt
).
Teiselt poolt näeb direktiivi 2004/48 artikkel 14 ette, et kohtukulud ja muud kulud, mis jäävad kaotaja poole kanda, peavad olema „proportsionaalsed“.
Sellega seoses on Euroopa Kohus otsustanud, et küsimust, kas need kulud on proportsionaalsed, ei saa hinnata eraldi kuludest, mida edukas pool tegelikult kandis seoses advokaadi abiga, juhul kui need kulud on käesoleva otsuse punkti 49 tähenduses „mõistlikud“. Nimelt, kuigi proportsionaalsuse nõue ei anna mõista, et kaotaja pool peaks tingimata hüvitama kogu teise poole kantud kulu tervikuna, nõuab see siiski, et edukal poolel oleks õigus hüvitisele vähemalt olulises ja kohases osas mõistlikest kuludest, mida ta tegelikult kandis (vt selle kohta 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, punkt
).
Lisaks, mis puudutab eelkõige sellise füüsilise isiku olukorda, kes väljaspool oma kutse- või majandustegevust on rikkunud intellektuaalomandi õigust, siis tuleb märkida, et nagu nähtub direktiivi 2004/48 põhjendusest 14, kohaldatakse tingimust, mille kohaselt peab selle kohaldamisalasse kuuluv rikkumine olema toime pandud kommertseesmärgil, üksnes direktiivi II peatükis sätestatud tõenditega seotud meetmete suhtes, teabe saamise õigusega seotud meetmete ning ajutiste ja kaitsemeetmete suhtes, ilma et see piiraks liikmesriikide õigust kohaldada neid meetmeid ka tegude suhtes, mis ei ole toime pandud kommertseesmärgil (vt selle kohta 17. juuni 2021. aasta kohtuotsus M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, punkt
).
See tingimus ei ole aga kohaldatav direktiivi 2004/48 artiklis 14 käsitletud „kohtukulude“ ja „muude kulude“ nõuetele. Seetõttu võib üksikisikutest rikkujatelt selle sätte alusel intellektuaalomandi õiguste omaja kasuks põhimõtteliselt välja mõista kõik kulud, niivõrd kuivõrd need on mõistlikud ja proportsionaalsed (vt analoogia alusel 17. juuni 2021. aasta kohtuotsus M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, punkt
).
Euroopa Kohus on siiski möönnud, et kui liikmesriigid võtavad oma riigisisesesse õiguskorda üle direktiivi 2004/48 artiklis 14 ette nähtud üldreegli, võivad nad kehtestada kindlasummalised kulumäärad. Samas on Euroopa Kohus täpsustanud, et need määrad peavad tagama, et kulud, mis võidakse riigisisesesse õigusesse üle võetud normide alusel jätta kaotaja poole kanda, oleksid mõistlikud ning et nende kulude hüvitamiseks sissenõutavad maksimumsummad ei oleks ka liiga madalad võrreldes tasumääradega, mida advokaadid tavaliselt intellektuaalomandi valdkonnas kohaldavad (vt selle kohta 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, punktid
,
,
ja
).
Kui rikkujalt saaks välja mõista vaid väikese osa mõistlikest advokaadikuludest, mida intellektuaalomandi õiguse omaja on kandnud, kahaneks rikkumishagi hoiatav mõju rikkumise ärahoidmisel tõsiselt, see aga läheks vastuollu direktiivi 2004/48 artikli 3 lõikes 2 sätestatud üldise kohustuse ja kahjustaks nimetatud direktiivi peaeesmärki tagada siseturul intellektuaalomandi õiguste kaitse kõrge tase – eesmärk, mida on sõnaselgelt mainitud sama direktiivi põhjenduses 10 vastavuses Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 17 lõikega 2 (vt selle kohta 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, punkt
).
Lisaks peab liikmesriigi kohus kontrollima, et tõenäoline kohtukulude summa, mis võidakse intellektuaalomandi õiguste omajale välja mõista, ei oleks niisugune, et see isik võib loobuda oma õiguste kaitseks kohtusse pöördumast, arvestades summat, mis jääb tema kanda kohtuväliste kuludena, ning milline on nende kulude tarvilikkus põhimenetluses kahju hüvitamise nõude seisukohast (vt selle kohta 9. juuni 2016. aasta kohtuotsus Hansson,
C‑481/14
,
EU:C:2016:419
, punkt
).
Teisena, direktiivi 2004/48 artiklis 14 on lisaks hüvitamisele kuuluvate kulude mõistlikkuse ja proportsionaalsuse kontrollimisele nähtud ette, et nende kulude kandmise jagamise üldnorm ei ole kohaldatav, kui õiglus ei luba, et kaotaja pool hüvitaks eduka poole kulud, isegi kui need on mõistlikud ja proportsionaalsed.
Euroopa Kohus on otsustanud, et see säte hõlmab riigisiseseid õigusnorme, mis lubavad kohtunikul üksikjuhtumitel, kui kohtukulude hüvitamise üldise korra rakendamine viiks ebaõiglaseks peetava tagajärjeni, sellest üldreeglist erandina kõrvale kalduda. Siiski täpsustas Euroopa Kohus, et õiglus ei saa iseenesest õigustada etteantud piiri ületavate kulude hüvitamise üldist ja tingimusteta välistamist (vt selle kohta 28. juuli 2016. aasta kohtuotsus United Video Properties,
C‑57/15
,
EU:C:2016:611
, punkt
).
Kolmandana, vastavalt direktiivi 2004/48 artiklile 14 koostoimes selle põhjendusega 17 peavad liikmesriigi õigusnormid, millega on üle võetud artikkel 14, igal juhul võimaldama kohtul, kelle pädevuses on kohtukulude väljamõistmine, võtta igal üksikjuhul selle kohtuasja eripära arvesse.
Seega võib liikmesriigi kohus nende eripärade alusel eelkõige arvesse võtta teose ajakohasust, avaldamise kestust, asjaolu, et füüsiline isik pani õiguste rikkumise toime väljaspool oma kutse- või majandustegevust, ning – nagu nähtub direktiivi 2004/48 põhjendusest 17 – asjaomase intellektuaalomandi õiguse iseärasusi ja seda, kas rikkumine on olnud tahtlik või mitte.
Lisaks on selle iga juhtumi eripära arvessevõtmisel samuti vajalik, et eelotsusetaotluse esitanud kohus saaks kontrollida vastavalt direktiivi 2004/48 artiklis 3 ette nähtud üldisele kohustusele eelkõige seda, kas esindaja nõudekirjaga seotud kohtukulude väljamõistmise nõue on õiglane ning see ei ole kuritarvituslik (vt selle kohta 17. juuni 2021. aasta kohtuotsus M.I.C.M.,
C‑597/19
,
EU:C:2021:492
, punktid
ja
).
Mis puudutab põhikohtuasjas kõne all olevaid liikmesriigi õigusnorme, nimelt UrhG § 97a, siis näeb see ette, et hüvitamisele kuuluvaid kulusid vähendatakse, kohaldades nende suhtes maksimaalselt 1000 euro suurust vaidlusaluse hüve väärtust juhul, kui nõudekiri on saadetud füüsilise isikule, kes ei kasuta kaitstud teoseid või muid kaitstud objekte oma majandus- või kutsetegevuses. Asjaomase § 97a lõike 3 neljandas lauses on siiski ette nähtud erand juhuks, kui nimetatud väärtus on käesoleva asja konkreetsetel asjaoludel ebaõiglane.
Niisugused õigusnormid ei ole direktiivi 2004/48 artikliga 14 vastuolus, kuna nende eesmärk on tagada, et kaotaja poole kantavad kulud oleksid mõistlikud ja proportsionaalsed, kuivõrd need annavad kohtukulusid välja mõistvale kohtule võimaluse võtta igal üksikjuhul vaidluse eripära arvesse.
Seda arvestades tuleb teisele küsimusele vastata, et direktiivi 2004/48 artiklit 14 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et olukorras, kus füüsiline isik on rikkunud intellektuaalomandi õigust väljaspool oma kutse- või majandustegevust, arvutatakse selles sättes nimetatud „muud kulud“, mida selle õiguse omajal on õigus sisse nõuda, välja kindlasummaliselt, vaidlusaluse hüve nende õigusnormidega piiratud väärtuses, välja arvatud juhul, kui liikmesriigi kohus asub seisukohale, et tema menetluses oleva juhtumi konkreetseid asjaolusid arvestades on sellise piirangu kohaldamine ebaõiglane.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kümnes koda) otsustab:

1.
Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/48/EÜ intellektuaalomandi õiguste jõustamise kohta artiklit 14 tuleb tõlgendada nii, et kulud, mida intellektuaalomandi õiguste omaja tasub enda esindamise eest oma nõustajale, et tagada nende õiguste järgimine kohtuvälisel teel, nagu nõudekirjaga seotud kulud, kuuluvad mõiste „muud kulud“ alla selle sätte tähenduses.

2.
Direktiivi 2004/48 artiklit 14 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riigisisesed õigusnormid, mis näevad ette, et olukorras, kus füüsiline isik on rikkunud intellektuaalomandi õigust väljaspool oma kutse- või majandustegevust, arvutatakse selles sättes nimetatud „muud kulud“, mida selle õiguse omajal on õigus sisse nõuda, välja kindlasummaliselt, vaidlusaluse hüve nende õigusnormidega piiratud väärtuses, välja arvatud juhul, kui liikmesriigi kohus asub seisukohale, et tema menetluses oleva juhtumi konkreetseid asjaolusid arvestades on sellise piirangu kohaldamine ebaõiglane.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: saksa.