CELEX: 62015TJ0110
Galimybė susipažinti su dokumentais
Reglamentas (EB) Nr. 1049/2001
Dokumentai, susiję su OLAF tyrimu
Atsisakymas leisti susipažinti
Išimtis, susijusi su inspekcijų, tyrimų ir audito tikslų apsauga
Pareiga atlikti konkretų ir individualų nagrinėjimą
Dokumentų kategorija

Ginčo aplinkybės
2014 m. birželio 17 d. ieškovei
International Management Group
buvo pranešta apie Europos kovos su sukčiavimu tarnybos (OLAF) atliekamą tyrimą dėl „galimų pažeidimų, padarytų skiriant ES finansavimą [ieškovės naudai], kiek tai susiję su jos teisiniu statusu, ir, be kita ko, dėl 2002 m. birželio 25 d. Tarybos reglamento (EB, Euratomas) Nr. 1605/2002 dėl Europos Bendrijų bendrajam biudžetui taikomo finansinio reglamento [(
OL L 248
, 2002, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 4 t., p. 74)] 53 straipsnio 1 dalies c punkto taikymo“.
Pagal 2013 m. rugsėjo 11 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (ES, Euratomas) Nr. 883/2013 dėl [OLAF] atliekamų tyrimų ir kuriuo panaikinami Europos Parlamento ir Tarybos reglamentas (EB) Nr. 1073/1999 ir Tarybos reglamentas (Euratomas) Nr. 1074/1999 (
OL L 248, 2013, p. 1
) 9 straipsnio 4 dalį pateikus faktinių aplinkybių, susijusių su OLAF tyrimu, santrauką buvo surengtas OLAF ir ieškovės atstovo pokalbis; po šio pokalbio prasidėjo šalių susirašinėjimas ir buvo pateikta paraiška leisti susipažinti su tam tikrais faktinių aplinkybių santraukoje nurodytais dokumentais, su kuriais OLAF, remdamasi minėtu reglamentu, atsisakė leisti susipažinti.
2014 m. spalio 30 d. ieškovė, remdamasi 2001 m. gegužės 30 d. Europos Parlamento ir Tarybos reglamento (EB) Nr. 1049/2001 dėl galimybės visuomenei susipažinti su Europos Parlamento, Tarybos ir Komisijos dokumentais (
OL L 145
, 2001, p. 43; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 1 sk., 3 t., p. 331) 2 straipsnio 1 dalimi, prašė leisti susipažinti su šiais dokumentais:
„a)
su visais OLAF turimais dokumentais ir informacija, kurie susiję su tyrimu;
b)
su kitais OLAF turimais dokumentais ir informacija, susijusiais su [ieškove];
c)
su visu 2014 m. spalio 6 d. [OLAF] laiško priede esančioje „Faktinių aplinkybių santraukoje“ pateikiamu susirašinėjimu arba tik su jo dalimi, kuri yra su ja susijusi;
d)
su visu OLAF ir į tyrimą įtrauktų valstybių narių susirašinėjimu;
e)
su visais dokumentais, ataskaitomis ir informacija, kurie susiję su tyrimu ir kuriuos valstybės narės gavo arba, atvirkščiai, pateikė, įskaitant:
i)
tariamus „oficialius tam tikrų valstybių narių valdžios institucijų, įskaitant užsienio reikalų ministerijas, pareiškimus“ (žr. [OLAF] dokumento „Faktinių aplinkybių santrauka“ 22 punktą);
ii)
tariamą „informaciją, gautą iš Jungtinių Tautų ir [GD] ECHO“ (žr. OLAF dokumento „Faktinių aplinkybių santrauka“ 23–25 punktus);
f)
su visais dokumentais, ataskaitomis ir informacija, kurie susiję su tyrimu ir kuriuos Sąjungos institucijos, įstaigos, organai ir agentūros ir ES nepriklausančių valstybių narių valdžios institucijos gavo 2008–2014 m.“
2014 m. lapkričio 27 d. OLAF atsisakė leisti ieškovei susipažinti su visais prašomais dokumentais, motyvuodama tuo, kad jų atskleidimas pakenktų inspekcijų, tyrimų ir audito tikslų apsaugai, numatytai Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečioje įtraukoje.
2014 m. gruodžio 11 d. ieškovė, remdamasi Reglamento Nr. 1049/2001 7 straipsnio 2 dalimi, pateikė kartotinę paraišką leisti susipažinti su prašomais dokumentais (toliau – kartotinė paraiška).
OLAF tyrimas Nr. OF/2011/1002, siejamas su šio sprendimo 3 punkte išvardytais dokumentais, kurie buvo nurodyti ieškovės pirminės paraiškos a ir c–f punktuose, buvo užbaigtas 2014 m. gruodžio 12 d., o 2014 m. gruodžio 15 d. OLAF Europos Komisijai perdavė galutinę ataskaitą.
2015 m. vasario 6 d. OLAF priėmė sprendimą THOR/C4/LL/el/(S) (2015) 4287, kuriuo atmetė kartotinę paraišką (toliau – ginčijamas sprendimas), nurodydama, kad visi prašomi dokumentai yra susiję arba su atliekamu, arba su baigtu tyrimu, tačiau šiuo atveju taikomas pagrįstas terminas, per kurį paraišką turi patenkinti kompetentingos Europos Sąjungos institucijos arba nacionalinės valdžios institucijos, dar nepasibaigė, todėl tokių dokumentų atskleidimas galėtų pakenkti minėtų tyrimų tikslų apsaugai.
Procesas ir šalių reikalavimai
Ieškovė pareiškė ieškinį; jį Bendrojo Teismo kanceliarija gavo 2015 m. kovo 2 d.
Tą pačią dieną pateiktu atskiru dokumentu ieškovė prašė, kad ieškinys būtų nagrinėjamas taikant pagreitintą procedūrą pagal 1991 m. gegužės 2 d. Bendrojo Teismo procedūros reglamento 76a straipsnį.
2015 m. balandžio 24 d. Komisija Bendrojo Teismo kanceliarijai pateikė atsiliepimą į ieškinį.
2015 m. gegužės 5 d. sprendimu Bendrasis Teismas (aštuntoji kolegija) atmetė prašymą taikyti pagreitintą procedūrą.
2015 m. rugpjūčio 24 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje buvo pateiktas dublikas.
2015 m. spalio 27 d. Bendrojo Teismo kanceliarijoje buvo pateiktas triplikas.
2015 m. lapkričio 27 d. Bendrojo Teismo kanceliarija šalims pranešė apie rašytinės proceso dalies pabaigą. Per Bendrojo Teismo procedūros reglamento 106 straipsnio 2 dalyje nustatytą terminą šalys nepateikė prašymo surengti teismo posėdį.
Ieškovė Bendrojo Teismo prašo:
—
panaikinti ginčijamą sprendimą,
—
priteisti iš Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Bendrojo Teismo prašo:
—
atmesti ieškinį kaip nepagrįstą,
—
priteisti iš ieškovės bylinėjimosi išlaidas.
Dėl teisės
Grįsdama ieškinį ieškovė nurodo keturis pagrindus: pirmasis susijęs su tuo, kad Komisija pažeidė pareigą motyvuoti, kai rėmėsi bendrąja patikrinimo, tyrimo ir audito tikslų apsaugos prezumpcija, antrasis – su viršesnio viešojo intereso, pateisinančio prašomų dokumentų atskleidimą, egzistavimu, trečiasis – su motyvų, siejamų su asmens privatumo ir neliečiamumo apsauga, nenurodymu ir ketvirtasis – su gero administravimo principo pažeidimu.
Dėl pirmojo ieškinio pagrindo, susijusio su tuo, kad Komisija pažeidė pareigą motyvuoti, kai rėmėsi bendrąja patikrinimo, tyrimo ir audito tikslų apsaugos prezumpcija
Nurodydama pirmąjį ieškinio pagrindą ieškovė teigia, kad Komisija nesilaikė pareigos motyvuoti, kai prašomiems dokumentams pritaikė bendrąją prezumpciją. Šiuo klausimu ieškovė primena, kad bendrąją prezumpciją leidžiantis taikyti motyvas yra grindžiamas tuo, kad tie patys argumentai taikytini to paties pobūdžio dokumentams. Taigi remiantis ginčijamame sprendime pateiktais motyvais darytina išvada, kad įvairūs argumentai taikomi įvairių rūšių dokumentams. Be to, aptariamas tyrimas jau yra baigtas. OLAF požiūris, kad bendrąją prezumpciją reikia taikyti visiems dokumentams, prieštarauja ir Reglamento Nr. 1049/2001 tikslui.
Be to, nagrinėjamu atveju atsižvelgiant tiek į teisės aktus, tiek į galiojančią teismo praktiką neturėtų būti taikoma jokia bendroji prezumpcija, o Komisijos palyginimas su kitomis teismo praktikoje pripažintomis bendrosiomis prezumpcijomis yra netinkamas.
Komisijos teigimu, atrodo, kad ieškovės argumentuose yra esminių prieštaravimų, kurie yra visiškai nesusiję su pareiga motyvuoti. Iš tikrųjų ginčijamas sprendimas yra pakankamai motyvuotas, kalbant tiek apie nusistovėjusią teismo praktiką dėl susipažinimo su OLAF bylų medžiaga, tiek apie teismo praktikos, susijusios su bendrosiomis prezumpcijomis, „reglamentuojančiomis“ tokių bylų medžiagą sudarančius dokumentus, taikymą. OLAF neseniai taikyta bendroji prezumpcija grindžiama dabar jau šiuo klausimu nusistovėjusios teismo praktikos taikymu pagal analogiją. Komisijos teigimu, su OLAF atliekamais tyrimais susijusiems dokumentams analogiškai turėtų būti taikoma bendroji prezumpcija tik tuo atveju, jei bendroji prezumpcija buvo pripažinta teismo praktikoje. Tokios prezumpcijos pripažinimas pateisinamas būtinybe išsaugoti Sąjungos teisės aktų leidėjo nustatytų sektorinio reguliavimo sistemų, pagal kurias nesuteikiama teisė susipažinti su byla arba saugomas byloje esančių dokumentų konfidencialumas, veiksmingumą, kad visuomenės susipažinimo su dokumentais tvarka netaptų naudinga norint apeiti arba iškreipti tam tikrų sektorių taisykles.
Šiuo klausimu Komisija nurodo, kad, kaip ir konkurencijos teisės bylose, bendroji galimybės susipažinti su dokumentais nesuteikimo prezumpcija buvo įtvirtinta konkrečius sektorius reglamentuojančiuose teisės aktuose (Reglamentas Nr. 883/2013), kuriuose numatomos griežtos konfidencialumo taisyklės tvarkant tyrimo metu gautą informaciją (minėto reglamento 10 straipsnis ir bendrai 3–16 straipsniai) ir panaikinama teisė leisti susipažinti su bylos medžiaga. Jeigu pagal Reglamentą Nr. 1049/2001 plačioji visuomenė, įskaitant susijusius asmenis, turėtų galimybę susipažinti su bylos medžiaga, tai tiesiogiai pažeistų konkretiems sektoriams taikomus teisės aktus ir gerokai pakenktų tyrimų veiksmingumui. Be to, informacijos konfidencialumas buvo numatytas Reglamente Nr. 883/2013 siekiant konkrečių tikslų, t. y., viena vertus, užtikrinti sklandžią tyrimo eigą atsižvelgiant į viešąjį interesą ir, kita vertus, apsaugoti teisėtus susijusių asmenų interesus, kad informacija, kurią jie pateikia Komisijai, būtų naudojama tik tyrimo tikslais. Galiausiai Komisija mano, kad bendroji prezumpcija turėtų būti taikoma ne tik prieš pradedant tyrimą, bet ir vykstant tyrimui ir jį visiškai užbaigus.
Visų pirma reikėtų atkreipti dėmesį į šioje byloje taikytinus teisės aktus ir į principus, įtvirtintus teismo praktikoje, susijusioje su galimybe susipažinti su dokumentais.
Pirma, pagal SESV 15 straipsnio 3 dalį ir Europos Sąjungos pagrindinių teisių chartijos 42 straipsnį visi Sąjungos piliečiai ir visi fiziniai ar juridiniai asmenys, gyvenantys ar turintys registruotą buveinę valstybėje narėje, turi teisę, laikydamiesi minėtoje SESV 15 straipsnio dalyje nustatytų principų ir sąlygų, susipažinti su Sąjungos institucijų, įstaigų ir organų dokumentais. Būtent pagal šios 3 dalies antrą pastraipą tokius principus ir sąlygas taikydami įprastą teisėkūros procedūrą reglamentais nustato Europos Parlamentas ir Europos Sąjungos Taryba.
Antra, remiantis Teisingumo Teismo praktika reikia pažymėti, kad Komisijai vykdant administracinę veiklą galimybė susipažinti su dokumentais nėra tokios pat apimties, kaip atitinkamos Sąjungos institucijos teisėkūros veiklos atveju (2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Komisija / EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
,
punktas; šiuo klausimu taip pat žr. 2010 m. birželio 29 d. Sprendimo Komisija / Technische Glaswerke Ilmenau,
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
,
punktas).
Trečia, Reglamentu Nr. 1049/2001 siekiama suteikti visuomenei kuo platesnę teisę susipažinti su institucijų dokumentais (2007 m. vasario 1 d. Sprendimas Sison / Taryba,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
,
punktas). Iš šio reglamento, būtent jo 4 straipsnio, nustatančio su šiuo klausimu susijusių išimčių sistemą, taip pat matyti, kad teisei susipažinti su dokumentais taikomi tam tikri apribojimai, pagrįsti viešojo ar privataus intereso pagrindais (2007 m. vasario 1 d. Sprendimo Sison / Taryba,
C‑266/05 P
,
EU:C:2007:75
,
punktas; 2010 m. birželio 29 d. Sprendimo Komisija / Technische Glaswerke Ilmenau,
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
,
punktas ir 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Komisija / EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
,
punktas).
Ketvirta, pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečioje įtraukoje nustatytą išimtį institucijos turi atsisakyti leisti susipažinti su dokumentu, jeigu jį atskleidus būtų pakenkta inspekcijų, tyrimų ir audito tikslų apsaugai, nebent atitinkamo dokumento atskleidimą pateisintų viršesnis viešasis interesas.
Penkta, remiantis nusistovėjusia Teisingumo Teismo praktika aišku, kad siekiant pagrįsti atsisakymą leisti susipažinti su prašomu atskleisti dokumentu iš principo nepakanka, kad toks dokumentas būtų susijęs su Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 ir 3 dalyse nurodyta veikla. Atitinkama institucija taip pat privalo paaiškinti, kaip susipažinimas su šiuo dokumentu galėtų konkrečiai ir realiai pakenkti šiame straipsnyje numatytos išimties saugomam interesui (2008 m. liepos 1 d. Sprendimo Švedija ir Turco / Taryba,
C‑39/05 P ir C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
,
punktas ir 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Komisija / EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
,
punktas).
Tačiau Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šiuo klausimu atitinkamai Sąjungos institucijai iš principo leidžiama remtis kai kurių kategorijų dokumentams taikomomis bendrosiomis prezumpcijomis, nes panašūs bendro pobūdžio pagrindai gali būti taikomi paraiškoms leisti susipažinti su tokio paties pobūdžio dokumentais (2008 m. liepos 1 d. Sprendimo Švedija ir Turco / Taryba,
C‑39/05 P ir C‑52/05 P
,
EU:C:2008:374
,
punktas; taip pat žr. 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Komisija / EnBW ,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
,
punktą ir jame nurodytą teismo praktiką).
Teisingumo Teismas taip pat yra pripažinęs, kad bendrosios galimybės susipažinti su dokumentais nesuteikimo prezumpcijos egzistuoja penkiais atvejais, t. y. kiek tai susiję su dokumentais administracinėse bylose dėl valstybės pagalbos kontrolės procedūros (2010 m. birželio 29 d. Sprendimo Komisija / Technische Glaswerke Ilmenau,
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
,
punktas), su dokumentais, kuriais per įmonių koncentracijos kontrolės procedūrą Komisija apsikeitė su pranešusiomis šalimis ar trečiaisiais asmenimis (2012 m. birželio 28 d. Sprendimo Komisija / Éditions Odile Jacob,
C‑404/10 P
,
EU:C:2012:393
,
punktas ir Sprendimo Komisija / Agrofert Holding,
C‑477/10 P
,
EU:C:2012:394
,
punktas), su per teismo procesą institucijos pateiktais pareiškimais (2010 m. rugsėjo 21 d. Sprendimo Švedija ir kt. / API ir Komisija,
C‑514/07 P, C‑528/07 P ir C‑532/07 P
,
EU:C:2010:541
,
punktas), su dokumentais, susijusiais su ikiteismine procedūros dėl įsipareigojimų nevykdymo stadija (2013 m. lapkričio 14 d. Sprendimo LPN ir Suomija / Komisija,
C‑514/11 P ir C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
,
punktas), ir su dokumentais, esančiais byloje dėl SESV 101 straipsnio taikymo procedūros (2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Komisija / EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
,
punktas).
Bendrasis Teismas konstatavo bendrųjų prezumpcijų egzistavimą dar keturiais papildomais atvejais, t. y. kiek tai susiję su konkurso dalyvių pasiūlymais vykstant viešųjų pirkimų procedūrai, kai paraišką leisti susipažinti su dokumentais teikia kitas konkurso dalyvis (2013 m. sausio 29 d. Sprendimo Cosepuri / EFSA,
T‑339/10 ir T‑532/10
,
EU:T:2013:38
,
punktas), su vadinamosios „EU Pilot“ procedūros dokumentais (2014 m. rugsėjo 25 d. Sprendimo Spirlea / Komisija,
T‑306/12
,
EU:T:2014:816
, apskųsto apeliacine tvarka, 63 punktas), su dokumentais, kuriuos nacionalinės konkurencijos institucijos, vadovaudamosi 2002 m. gruodžio 16 d. Tarybos reglamento (EB) Nr. 1/2003 dėl konkurencijos taisyklių, nustatytų [SESV 101 ir 102] straipsniuose, įgyvendinimo (
OL L 1
, 2003, p. 1; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 8 sk., 2 t., p. 205) 11 straipsnio 4 dalimi, perduoda Komisijai (2015 m. gegužės 12 d. Sprendimo Unión de Almacenistas de Hierros de España / Komisija,
T‑623/13
,
EU:T:2015:848
,
punktas), ir su dokumentais, susijusiais su Komisijos rengimusi atlikti poveikio vertinimą siekiant parengti politinį pasiūlymą (2015 m. lapkričio 13 d. Sprendimo ClientEarth / Komisija,
T‑424/14 ir T‑425/14
,
EU:T:2015:848
, apskųsto apeliacine tvarka, 97 punktas).
Nepaisant to, kad daugelyje šio sprendimo 29 punkte nurodytų bylų Teisingumo Teismas nagrinėjo santykį tarp Reglamento Nr. 1049/2001 ir kitų reglamentų, kuriuose nustatyta speciali susipažinimo tvarka, ir todėl padarė išvadą, kad reikia užtikrinti nuoseklų kiekvieno tokio reglamento taikymą, iš šios Teisingumo Teismo praktikos matyti, kad santykis tarp dviejų reglamentų nėra vienintelis kriterijus, galintis pateisinti tokių bendrųjų prezumpcijų taikymą.
Iš tikrųjų iš šio sprendimo 29 punkte nurodytos teismo praktikos aišku, kad tokių bendrųjų prezumpcijų taikymą pagrindžiantis
ratio legis
yra susijęs su būtinybe užtikrinti sklandų nagrinėjamų procedūrų veikimą ir garantuoti, kad nebus pakenkta jų tikslams. Taigi bendrosios prezumpcijos pripažinimas gali būti pagrįstas tuo, kad galimybė susipažinti su tam tikrų procedūrų dokumentais yra nesuderinama su sklandžia šių procedūrų eiga ir kelia grėsmę, kad joms bus pakenkta, turint omenyje, kad bendrosios prezumpcijos leidžia apsaugoti vientisą procedūros eigą apribojant trečiųjų šalių kišimąsi (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 25 d. Sprendimo Spirlea / Komisija,
T‑306/12
,
EU:T:2014:816
, apskųsto apeliacine tvarka, 57 ir 58 punktus ir generalinio advokato M. Wathelet išvados sujungtose bylose LPN ir Suomija / Komisija,
C‑514/11 P ir C‑605/11 P
,
EU:C:2013:528
,
,
,
ir
punktus). Vienas iš kriterijų, kuriais galima pateisinti bendrosios prezumpcijos pripažinimą, yra specialių taisyklių, numatytų teisės akte, susijusiame su Sąjungos institucijoje vykstančia procedūra, dėl kurios buvo priimti prašomi dokumentai, taikymas (šiuo klausimu žr. 2015 m. birželio 11 d. Sprendimo McCullough / Cedefop,
T‑496/13
,
EU:T:2015:374
,
punktą ir jame nurodytą teismo praktiką ir generalinio advokato P. Cruz Villalón išvados byloje Taryba / Access Info Europe,
C‑280/11 P
,
EU:C:2013:325
,
punktą).
Taigi motyvai, kuriais minėtose bylose rėmėsi Teisingumo Teismas, taip pat turi būti taikomi OLAF tyrimo veiklai. Kitaip sakant, jeigu pagal Reglamentą Nr. 1049/2001 visiems būtų suteikta galimybė susipažinti su bylos medžiagą sudarančiais dokumentais, net ir vykstant OLAF tyrimo procedūrai, tai iš esmės pakenktų sklandžiai tyrimo eigai. Taip būtų ir tuomet, jei OLAF tyrimas būtų neseniai baigtas (toliau žr. šio sprendimo 35 punktą).
Šiuo klausimu reikia konstatuoti, kad vykstant OLAF tyrimo procedūrai taip pat galioja specialios taisyklės dėl galimybės susipažinti su informacija, kuri buvo gauta arba parengta per tokią procedūrą, ir dėl tokios informacijos naudojimo tvarkos. Pagal Reglamento Nr. 883/2013, kuriuo reglamentuojami OLAF tyrimai, 10 straipsnį ši tarnyba yra teisiškai įpareigota informaciją, gautą vykdant savo tyrimus, laikyti konfidencialia ir ją saugoti kaip profesinę paslaptį. Taip pat reikia pažymėti, kad su OLAF tyrimu susijusiam asmeniui, nepaisant jo turimos teisės pagal minėto reglamento 9 straipsnį gauti pokalbio su OLAF protokolą (siekiant jį patvirtinti arba pateikti pastabų), nesuteikiama jokia galimybė susipažinti su dokumentais. Iš tikrųjų galimybė susipažinti su OLAF bylų medžiaga suteikiama vykstant tolesnei procedūrai. Galutinė OLAF rekomendacija pateikiama kompetentingoms Sąjungos arba nacionalinėms institucijoms. Kai šios institucijos ketina taikyti sankciją asmeniui, dėl kurio buvo atliktas tyrimas, kaip nagrinėjamu atveju ieškovei, jos privalo jam suteikti galimybę pasinaudoti teise į gynybą pagal taikytiną administracinį ar baudžiamąjį procesą.
Be to, kalbant apie Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečioje įtraukoje nustatytą išimtį, susijusią su tyrimų veiklos apsauga, iš teismo praktikos matyti, kad OLAF tyrimų apauga apima ir tolesnius veiksmus, jei jie buvo atlikti per pagrįstą terminą (šiuo klausimu žr. 2006 m. liepos 6 d. Sprendimo Franchet ir Byk / Komisija,
T‑391/03 ir T‑70/04
,
EU:T:2006:190
,
–
punktus). Iš tikrųjų, jei pagal šią teismo praktiką pagrįstas terminas nuspręsti dėl tolesnių veiksmų, kurių turėtų būti imtasi remiantis OLAF kompetentingoms institucijoms perduota informacija, dar nėra pasibaigęs, suteikta galimybė nors iš dalies susipažinti su OLAF tyrimo medžiaga galėtų nacionalinės valdžios institucijoms kliudyti veiksmingai pasinaudoti tokiais duomenimis, nes pažeidimų padarymu įtariami asmenys galėtų trukdyti sklandžiai įvairių procedūrų ar tyrimų, kuriuos šios valdžios institucijos nuspręstų pradėti, eigai. Be to, svarbu pažymėti, kad OLAF tyrimai ir galimos vėlesnės procedūros priklauso nuo informatorių ir liudininkų pasirengimo teikti informaciją. Tai, kad ateityje jų informacija, paaiškinimai ar prielaidos galėtų būti atskleisti, juos paskatintų „cenzūruoti“ jų perduodamą informaciją arba nepateikti įslaptintos informacijos, o tai pakenktų Sąjungos kovos su sukčiavimu politikos veiksmingumui.
Apibendrinant pasakytina, kad OLAF taikytinuose teisės aktuose iš esmės panaikinama susijusių asmenų teisė susipažinti su OLAF bylos medžiaga. Tik tuo atveju, kai galutinę ataskaitą gavusios valdžios institucijos ketina susijusių asmenų nenaudai priimti aktus, šios valdžios institucijos pagal joms taikomas procesines taisykles privalo tokiems asmenims leisti susipažinti su galutine OLAF ataskaita, kad jie galėtų pasinaudoti savo teise į gynybą. Todėl galimybės susipažinti su OLAF bylų medžiaga arba su galutinėmis OLAF ataskaitomis suteikimas plačiajai visuomenei labai sutrikdytų Reglamentu Nr. 883/2013 įtvirtintą tvarką.
Atsižvelgiant į visa tai, kas išdėstyta, darytina išvada, kad siekiant išaiškinti Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečioje įtraukoje nustatytą išimtį reikia pripažinti, jog egzistuoja bendroji prezumpcija, pagal kurią administracinės bylos dokumentų atskleidimas iš esmės kelia grėsmę OLAF tyrimo tikslų apsaugai.
Tačiau ši bendroji prezumpcija nepanaikina minėtų suinteresuotųjų asmenų teisės įrodyti, kad konkrečiam dokumentui, kurį prašoma atskleisti, ši prezumpcija netaikoma arba kad egzistuoja viršesnis viešasis interesas, pateisinantis atitinkamo dokumento atskleidimą pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalį (2010 m. birželio 29 d. Sprendimo Komisija / Technische Glaswerke Ilmenau,
C‑139/07 P
,
EU:C:2010:376
,
punktas ir 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Komisija / EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
,
punktas).
Vis dėlto reikalavimas patikrinti, ar aptariama bendroji prezumpcija iš tikrųjų taikoma, negali būti aiškinamas taip, kad atitinkama institucija turi individualiai išnagrinėti visus konkrečiu atveju prašomus dokumentus. Dėl tokio reikalavimo ši bendroji prezumpcija taptų neveiksminga, t. y. atitinkama institucija į bendro pobūdžio prašymą leisti susipažinti negalėtų atsakyti taip pat bendrai (2013 m. lapkričio 14 d. Sprendimo LPN ir Suomija / Komisija,
C‑514/11 P ir C‑605/11 P
,
EU:C:2013:738
,
punktas ir 2014 m. vasario 27 d. Sprendimo Komisija / EnBW,
C‑365/12 P
,
EU:C:2014:112
,
punktas).
Būtent atsižvelgiant į šiame sprendime primintus teismo praktikos principus reikia išnagrinėti, ar OLAF padarė klaidą taikydama Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečią įtrauką.
Šioje byloje reikia pažymėti, kad ieškovės paraiška leisti susipažinti buvo akivaizdžiai pateikta dėl OLAF tyrimų dokumentų.
Kaip matyti iš ginčijamo sprendimo, o ieškovė to neginčija, ieškovės pirminės paraiškos a ir c–f punktuose nurodyti dokumentai (žr. šio sprendimo 3 punktą) yra OLAF tyrimo OF/2011/1002, atlikto ieškovės atžvilgiu ir užbaigto 2014 m. gruodžio 12 d., dalis, o ieškovės pirminės paraiškos b punkte nurodyti dokumentai yra susiję su įvairiais vis dar vykstančiais tyrimais.
Atsižvelgdama į tai, jog tyrimas OF/2011/1002 buvo baigtas 2014 m. gruodžio 12 d., OLAF, remdamasi teismo praktika, pagal kurią su tyrimais susijusiems dokumentams toliau taikoma Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalyje nustatyta išimtis, jei užbaigus tam tikrus tyrimus buvo parengtos galutinės ataskaitos, bet dar nepraėjo pagrįstas terminas toliau tęsti procedūrą, nusprendė, kad nagrinėjamu atveju toks terminas nuspręsti dėl tolesnių veiksmų, kurių kompetentinga valdžios institucija turėtų imtis vadovaudamasi iš jos gauta informacija, dar nėra praėjęs. OLAF taip pat nurodė, kad dokumentams buvo taikyta bendroji prezumpcija, kuri taikoma prieš užbaigiant ir užbaigus tyrimą, siekiant apsaugoti informacijos konfidencialumą ir užtikrinti, kad bus bendradarbiaujama su informatoriais. Šiuo klausimu ji pažymėjo, kad tyrimai ir tolesnės procedūros daugiausia priklauso nuo informatorių (trečiųjų asmenų) ir liudininkų pateikiamos informacijos ir nuo jų noro ją pateikti ir kad tuo atveju, jei nebūtų užtikrinamas informacijos konfidencialumas, galėtų kilti grėsmė tokių asmenų pasirengimui prisidėti prie tyrimo. Atsižvelgdama į tai, ji akcentavo šiuo metu galiojančias konkretiems sektoriams skirtas taisykles, kuriomis reglamentuojami OLAF atliekami tyrimai ir konfidencialumo pareiga, pavyzdžiui, Reglamento Nr. 883/2013 10 straipsniu.
Vadovaujantis šiame sprendime nurodytais teismo praktikoje įtvirtintais principais reikia pripažinti, kad OLAF pagrįstai taikė bendrąją dokumentų konfidencialumo prezumpciją, kiek tai susiję su jos tyrimais.
Šiuo klausimu neturi būti pritarta ieškovės argumentui, kad tokia prezumpcija negali būti taikoma užbaigtos tyrimo procedūros dokumentams.
Kaip jau buvo minėta, OLAF baigus tyrimą ir parengus galutinę ataskaitą, kompetentinga institucija dar privalo priimti sprendimą dėl tolesnės procedūros. Taigi bendroji prezumpcija taikoma ir užbaigtai OLAF procedūrai, kuriai pasibaigus taip pat gali būti pažeisti saugomi viešieji interesai.
Be to, reikia konstatuoti, kad tyrimas buvo baigtas 2014 m. gruodžio 12 d., o 2014 m. gruodžio 15 d. OLAF Komisijai perdavė galutinę ataskaitą pagal Reglamento Nr. 883/2013 11 straipsnio 3 dalį, todėl, kaip ginčijamame sprendime pagrįstai nurodo OLAF, šio sprendimo priėmimo dieną dar nebuvo pasibaigęs pagrįstas terminas imtis tolesnių veiksmų.
Ieškovė taip pat negali remtis byloje, kurioje buvo priimtas 2014 m. gegužės 21 d. Sprendimas Catinis / Komisija (
T‑447/11
,
EU:T:2014:267
), pateiktu argumentu, kad pagrįstų bendrosios prezumpcijos netaikymą ir tai, kad dėl šios priežasties OLAF neatleidžiama nuo pareigos motyvuoti. Minėtoje byloje OLAF nesirėmė bendrąja galimybės susipažinti su dokumentais nesuteikimo prezumpcija, bet individualiai ir konkrečiai išnagrinėjo prašomus dokumentus. Todėl Bendrasis Teismas nenagrinėjo, ar tokia prezumpcija galėjo būti taikoma.
Galiausiai, nei argumentas, kad 2008 m. Komisijos pateiktu siūlymu dėl Reglamento Nr. 1049/2001 persvarstymo „norėta įtraukti galimybės susipažinti su dokumentais nesuteikimo prezumpcijas“, neatsižvelgiant į OLAF tyrimų funkcijas, nei argumentas, kad prašydama Bendrojo Teismo pripažinti bendrąją prezumpciją taikytina OLAF bylų medžiagai Komisija prašo pažeisti ESS 17 straipsnio 2 dalį, kuria jai buvo suteikti įgaliojimai teikti pasiūlymus dėl teisės aktų, ir ESS 14 straipsnį, kuriuo Parlamentui ir Tarybai buvo suteiktos teisėkūros funkcijos, neturi reikšmės. Kalbant apie galimybę susipažinti su dokumentais, pažymėtina, kad bendrosios prezumpcijos taikymas buvo įtvirtintas teismo praktikoje, susijusioje su įvairiomis teisės sritimis, todėl negalima abejoti tokios prezumpcijos teisėtumu atsižvelgiant į ESS 14 straipsnį ir 17 straipsnio 2 dalį. Taigi nėra pagrindo, leidžiančio tvirtinti, kad šiuo klausimu dėl tokios prezumpcijos ekstrapoliacijos OLAF tyrimų medžiagai galėtų kilti sunkumų. Bet kuriuo atveju Komisija siūlymas nebuvo patvirtintas.
Taigi, kalbant apie tariamą pareigos motyvuoti, nustatytos SESV 296 straipsnyje, pažeidimą ir atsižvelgiant į principus, įtvirtintus šio sprendimo 23–40 punktuose nurodytoje teismo praktikoje, darytina išvada, kad, kaip matyti ir iš šio sprendimo 43 punkto, OLAF šią pareigą įvykdė.
Dėl antrojo ieškinio pagrindo, susijusio su viršesnio viešojo intereso atskleisti prašomus dokumentus egzistavimu
Nurodydama antrąjį ieškinio pagrindą ieškovė teigia, kad egzistuoja viršesnis interesas, pateisinantis prašomų dokumentų atskleidimą, nes jie buvo atskleisti tretiesiems asmenims, įskaitant leidimo susipažinti su tokiais dokumentais neturinčius trečiuosius asmenis, pavyzdžiui, Vokietijos laikraštį „Der Spiegel“. To, jog vyksta vidaus tyrimas dėl dokumentų atskleidimo leidimo su jais susipažinti neturintiems tretiesiems asmenims, nepakanka, kad Komisija būtų atleista nuo atsakomybės dėl informacijos nutekinimo. Ieškovės teigimu, galimybė susipažinti su prašomais dokumentais jai būtina tam, kad ji galėtų paneigti jos atžvilgiu iškeltus ypač rimtus įtarimus, kurie, be kita ko, buvo nurodyti laikraštyje „Der Spiegel“. Ieškovė yra teisėtai suinteresuota, kad jai būtų suteikta galimybė taip pat viešai apsiginti. Iš tikrųjų tokia gynyba, kuri galėtų atkurti pusiausvyrą OLAF tyrimo funkcijų vykdymo srityje, būtų įmanoma tik tada, jei ieškovė susipažintų su jai iki šiol neprieinamais dokumentais.
Visų pirma Komisija tvirtina, kad OLAF galutinės ataskaitos atskleidimo priežastis buvo neteisėtas informacijos nutekinimas, dėl kurio vyksta tyrimas. Toks neteisėtas informacijos nutekinimas laikomas faktine aplinkybe, kuri negali turėti įtakos tikrinant, ar egzistuoja viršesnis viešasis interesas atskleisti prašomus dokumentus. Toliau Komisija teigia, kad ieškovės, kaip asmens, susijusio su OLAF tyrimu, suinteresuotumas atskleidimu yra visiškai privatus. Kadangi toks konkretus suinteresuotumas nebūdingas kitiems piliečiams, jis neturi būti laikomas viršesniu viešuoju interesu, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1049/2001. Galiausiai Komisija primena, kad ieškovei tenka pareiga įrodyti, jog egzistuoja viršesnis viešasis interesas atskleisti prašomus dokumentus. Tačiau kartotinėje paraiškoje nėra beveik nieko (išskyrus neaiškią ir bendro pobūdžio nuorodą į ieškovės teisę į gynybą), kas įrodytų tokį atskleidimą pateisinančio viršesnio viešojo intereso egzistavimą ir kuo remiantis būtų galima netaikyti bendrosios galimybės susipažinti su dokumentais nesuteikimo prezumpcijos. Triplike Komisija priduria, kad būtinybė gintis nuo spaudoje pateikiamų „rimtų įtarimų“ taip pat siejama su visiškai privačiu suinteresuotumu, o ne su viršesniu viešuoju interesu.
Primintina, kad Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečioje įtraukoje numatyta išimtis netaikoma, jeigu atitinkamo dokumento atskleidimą pateisina viršesnis viešasis interesas.
Dėl būtinybės prašomus dokumentus atskleisti dėl viršesnio intereso, siekiant geriau apsiginti nuo įtarimų, kurie buvo pateikti po to, kai laikraštyje „Der Spiegel“ buvo išspausdintas konkretus straipsnis, reikia pažymėti, kad toks argumentas savaime neįrodo, jog egzistuoja prašomų dokumentų paskelbimą pateisinantis viešasis interesas, kuris galėtų būti svarbesnis už konfidencialumo apsaugą, kaip tai suprantama pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnį. Atsižvelgiant į bendrąjį galimybės susipažinti su dokumentais principą, įtvirtintą SESV 15 straipsnyje ir Reglamento Nr. 1049/2001 1 ir 2 konstatuojamosiose dalyse, toks interesas privalo būti objektyvaus ir bendro pobūdžio ir neturi būti painiojamas su konkrečiais ar privačiais interesais.
Pagal Reglamento Nr. 1049/2001 2 straipsnio 1 dalį asmuo, kuris gali pasinaudoti teise susipažinti su institucijų dokumentais, yra „bet kuris Sąjungos pilietis ir bet kuris fizinis ar juridinis asmuo, gyvenantis ar turintis registruotą buveinę valstybėje narėje“. Iš to darytina išvada, kad šiuo reglamentu galimybę susipažinti su viešais dokumentais siekiama užtikrinti visiems, o ne tik asmeniui, prašančiam leisti susipažinti su dokumentais, kurie yra su juo susiję (2005 m. balandžio 26 d. Sprendimo Sison / Taryba,
T‑110/03, T‑150/03 ir T‑405/03
,
EU:T:2005:143
,
punktas).
Todėl konkretus interesas, kuriuo gali remtis asmuo, prašantis leisti susipažinti su dokumentu, kuris yra tiesiogiai su juo susijęs, paprastai negali būti lemiamas nei vertinant, ar egzistuoja viršesnis viešasis interesas, nei lyginant interesus pagal Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečią įtrauką (šiuo klausimu žr. 2005 m. balandžio 26 d. Sprendimo Sison / Taryba,
T‑110/03, T‑150/03 ir T‑405/03
,
EU:T:2005:143
,
punktą; 2014 m. kovo 20 d. Sprendimo Reagens / Komisija,
EU:T:2014:139
,
punktą ir 2014 m. gegužės 21 d. Sprendimo Catinis / Komisija,
T‑447/11
,
EU:T:2014:267
,
–
punktus).
Taigi net darant prielaidą, kad prašomi dokumentai yra būtini ieškovės gynybai byloje – į ką reikia atsižvelgti nagrinėjant šią bylą, – tai neturi reikšmės vertinant viešųjų interesų palyginamumą. Tas pats pasakytina ir apie argumentą, kad galimybė susipažinti su prašomais dokumentais būtina siekiant geriau apsiginti nuo Vokietijos spaudoje paskelbtų įtarimų.
Taigi reikia konstatuoti, kad, išskyrus šiuos privačiuosius interesus, iš kurių pirmasis nurodomas kartotinėje paraiškoje ir yra susijęs su teisės į gynybą paisymu vykstant OLAF tyrimui, o antrasis – šioje byloje, kiek tai susiję su ieškovės suinteresuotumu geriau apsiginti nuo „Der Spiegel“ paskelbtų įtarimų, ieškovė nepateikė jokių kitų argumentų, pateisinančių viršesnį viešąjį interesą.
Be to, vien aplinkybė, kad dalis konfidencialios OLAF bylos medžiagos buvo neteisėtai atskleista, savaime nereiškia, kad susijusiam asmeniui reikėtų padaryti išimtį dėl OLAF tyrimo bylos medžiagai taikomų konfidencialumo taisyklių (šiuo klausimu žr. 2003 m. gruodžio 18 d. Nutarties Goméz-Reino / Komisija,
T‑215/02
,
EU:T:2003:352
,
punktą).
Todėl, atsižvelgiant į tai, kas išdėstyta, antrajam ieškinio pagrindui negalima pritarti.
Dėl trečiojo ieškinio pagrindo, grindžiamo motyvų, susijusių su asmens privatumo ir neliečiamumo apsauga, nenurodymu
Nurodydama trečiąjį ieškinio pagrindą ieškovė teigia, jog mažai tikėtina, kad atsižvelgiant į aptariamų dokumentų pobūdį gali kilti grėsmė asmens privatumo ir neliečiamumo apsaugai. Be to, OLAF nepaaiškino, kodėl gerbdama tam tikrų asmenų privatumą ir duomenų neliečiamumą ji negali suteikti galimybės iš dalies susipažinti su prašomais dokumentais.
Komisija atsako, kad ginčijamo sprendimo punktas, kuriame aptariama asmens duomenų apsauga, buvo papildytas siekiant išsamumo, nes prašomuose dokumentuose yra pagal kitą išimtį saugomų duomenų. Kaip matyti iš pirmesnio nei pastarasis, kuriame aptariama asmens duomenų apsauga, ginčijamo sprendimo punkto, ginčijamas sprendimas iš esmės grindžiamas bendrąja prezumpcija, leidžiančia neatskleisti visų prašomų dokumentų ir nesistengti nustatyti, ar turėtų būti suteikta galimybė iš dalies su jais susipažinti, todėl šis pagrindas yra nereikšmingas.
Šioje byloje pritariant Komisijai reikia konstatuoti, kad ginčijamas sprendimas teisėtai grindžiamas jame nurodytais motyvais, kurie susiję su Reglamento Nr. 1049/2001 4 straipsnio 2 dalies trečioje įtraukoje nustatyta išimtimi, todėl šis pagrindas bet kuriuo atveju turi būti atmestas kaip nereikšmingas.
Dėl ketvirtojo ieškinio pagrindo, susijusio su gero administravimo principo pažeidimu
Ieškovė mano, kad OLAF pažeidė Pagrindinių teisių chartijos 41 straipsnyje įtvirtintą gero administravimo principą, nes neišnagrinėjo visų svarbių bylos aspektų, o priimdama ginčijamą sprendimą rėmėsi tariamai egzistuojančia bendrąja prezumpcija. Gero administravimo principas buvo pažeistas dar ir dėl to, kad galutinė OLAF ataskaita buvo atskleista įvairiems asmenims, įskaitant „Der Spiegel“ pasirodžiusio straipsnio autoriui ir vienam Europos Parlamento nariui. Atsisakymas suteikti galimybę susipažinti su prašomais dokumentais, kurie leistų ieškovei apsiginti nuo įtarimų, kuriuos tretieji asmenys išdėstė remdamiesi nutekinta informacija, taip pat yra nepagrįstas.
Komisija teigia, kad OLAF atsižvelgė į visus aspektus, kuriuos privalėjo išnagrinėti, kad galėtų priimti savo sprendimą, ir šiuo klausimu pateikė būtinus motyvus, remdamasi bendrosios prezumpcijos dėl dokumentų, susijusių su jos tyrimo veikla, egzistavimu. Todėl Komisijai neaišku, kaip galėjo būti pažeistas gero administravimo principas. Ji dar kartą primena, kad tariamas galutinės OLAF ataskaitos atskleidimas įvairiems asmenims, jei toks ir buvo, įvyko dėl informacijos nutekinimo ir kad šiuo metu tiriamos šio nutekinimo aplinkybės.
Reikia pažymėti, kad taikydama bendrąją prezumpciją OLAF nepažeidė gero administravimo principo. Be to, kaip jau buvo konstatuota pirmajame ieškinio pagrinde, OLAF ginčijamame sprendime paaiškino, kodėl prezumpcija turi būti taikoma visiems su tyrimu susijusiems dokumentams tam, kad būtų išlaikytas Sąjungos teisės aktų leidėjo priimtų konkretiems sektoriaus skirtų taisyklių vientisumas, kiek tai susiję su jos veikla.
Aplinkybė, kad įvyko neteisėtas pagal Reglamento Nr. 883/2013 10 straipsnį saugomos informacijos nutekinimas, nereiškia, kad galutinė OLAF ataskaita buvo atskleista ir tapo viešai prieinama, kaip tai suprantama pagal Reglamentą Nr. 1049/2001.
Be to, nors tenka apgailestauti, kad dėl tokio nutekinimo Vokietijos spauda gavo konfidencialios informacijos, tai savaime nepateisina prašomų dokumentų atskleidimo per pagal Reglamentą Nr. 1049/2001 vykstančią procedūrą.
Darytina išvada, kad ketvirtąjį ieškinio pagrindą, vadinasi, ir visą ieškinį, reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Procedūros reglamento 134 straipsnio 1 dalį pralaimėjusiai šaliai priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, jei laimėjusi šalis to reikalavo. Kadangi ieškovė bylą pralaimėjo, iš jos priteisiamos bylinėjimosi išlaidos, kaip to reikalavo Komisija.

Remdamasis šiais motyvais,
BENDRASIS TEISMAS (aštuntoji kolegija),
nusprendžia:

1.
Atmesti ieškinį.

2.
Priteisti iš
International Management Group
bylinėjimosi išlaidas.

Gratsias
Kancheva
Wetter
Paskelbta 2016 m. gegužės 26 d. viešame posėdyje Liuksemburge.
Parašai
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.