CELEX: 62021CJ0691
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 85/374/ETY
3 artikla
Tuotevastuu
Valmistajan käsite
Sähkönjakeluverkon haltija, joka muuttaa sähkön jännitetasoa sen jakelua varten

Ennakkoratkaisupyyntö koskee tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 25.7.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/374/ETY (
EYVL 1985, L 210, s. 29
), sellaisena kuin se on muutettuna 10.5.1999 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 1999/34/EY (
EYVL 1999, L 141, s. 20
), 2 artiklan ja 3 artiklan 1 kohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa asianosaisina ovat yhtäältä Cafpi SA ja sen vakuutuksenantaja Aviva assurances SA ja toisaalta sähkönjakeluverkon haltija Enedis SA ja joka koskee sähkön ylijännitteestä aiheutuneiden vahinkojen korvaamista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 85/374 johdanto-osan neljännen ja viidennen perustelukappaleen sanamuoto on seuraava:
”kuluttajien suojaamiseksi vastuun tulisi koskea jokaista tuotantoon osallistuvaa valmistajaa, jonka valmistama lopputuote tai osatuote taikka toimittama raaka-aine on turvallisuudeltaan puutteellinen; samasta syystä vastuun tulisi koskea maahantuojaa, joka tuo tuotteen yhteisöön, ja sitä, joka esiintyy valmistajana varustamalla tuotteen nimellään, tavaramerkillään tai muulla erottuvalla tunnuksellaan taikka joka toimittaa tuotteen, jonka valmistajaa ei voida tunnistaa,
kuluttajien suojaamiseksi tulisi tilanteissa, joissa useat henkilöt ovat vastuussa samasta vahingosta, vahinkoa kärsineen voida vaatia täyttä korvausta keneltä tahansa heistä.”
Kyseisen direktiivin 1 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Valmistaja vastaa vahingosta, joka aiheutuu hänen tuotteensa puutteellisesta turvallisuudesta.”
Mainitun direktiivin 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Tässä direktiivissä ’tuotteella’ tarkoitetaan irtaimia esineitä, vaikka esine on liitetty toiseen irtaimeen esineeseen tai kiinteistöön. Tuotteena pidetään myös sähköä.”
Saman direktiivin 3 artiklan sanamuoto on seuraava:
”1.   ’Valmistajalla’ tarkoitetaan lopputuotteen valmistajaa, raaka-aineen tuottajaa ja osatuotteen valmistajaa sekä sitä, joka varustamalla tuotteen nimellään, tavaramerkillään tai muulla erottuvalla tunnuksellaan esiintyy tuotteen valmistajana.
2.   Valmistajan vastuuta rajoittamatta tässä direktiivissä tarkoitettuna valmistajana pidetään myös sitä, joka elinkeinotoiminnassa tuo tuotteen yhteisöön myyntiä, vuokraamista, leasing-toimintaa tai muuta jakelua varten, ja hän on vastuussa kuten valmistaja.
3.   Jos tuotteen valmistajaa ei voida tunnistaa, tuotteen valmistajana pidetään jokaista, joka on laskenut tuotteen liikkeelle, jollei hän ilmoita vahinkoa kärsineelle kohtuullisessa ajassa valmistajaa tai sitä, jolta hän on hankkinut tuotteen. Tätä sovelletaan myös, jos 2 kohdassa tarkoitettu maahantuoja ei käy ilmi maahan tuodusta tuotteesta, vaikka valmistajan nimi kävisikin ilmi siitä.”
Direktiivin 85/374 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jos tämän direktiivin säännösten mukaan kaksi tai useampi vastaa samasta vahingosta, he vastaavat yhteisvastuullisesti, mikä ei kuitenkaan estä soveltamasta, mitä kansallisessa lainsäädännössä säädetään takautumisoikeudesta.”
Kyseisen direktiivin 9 artiklassa säädetään seuraavaa:
”’Vahingolla’ tarkoitetaan 1 artiklassa:
– –
b)
muun esineen kuin turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen itsensä vahingoittumista tai tuhoutumista, vähennettynä kuitenkin 500 [euron] omavastuumäärällä ja edellyttäen, että esine on
i)
laadultaan yleensä yksityiseen käyttöön tai kulutukseen tarkoitettu
ja
ii)
pääasiassa ollut vahinkoa kärsineen yksityisessä käytössä tai kulutuksessa.
– –”
Mainitun direktiivin 11 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Jäsenvaltioiden on lainsäädännössään säädettävä, että vahinkoa kärsineelle tämän direktiivin mukaan kuuluvat oikeudet vanhentuvat kymmenessä vuodessa päivästä, jona valmistaja laski vahinkoa aiheuttaneen tuotteen liikkeelle, jollei vahinkoa kärsinyt ole tänä aikana nostanut kannetta valmistajaa vastaan.”
Ranskan oikeus
Direktiivi 85/374 on saatettu osaksi Ranskan oikeusjärjestystä tuotevastuusta 19.5.1998 annetulla lailla nro 98-389 (loi n
o
98-389 du 19 mai 1998 relative à la responsabilité du fait des produits défectueux) (JORF 21.5.1998, s. 7744), jolla siviilikoodeksiin (code civil) lisättiin 1386-1 §–1386-18 §, joista on tullut kyseisen koodeksin 1245 §–1245-17 §.
Siviilikoodeksin 1386-1 §:ssä, josta on tullut sen 1245 §, säädetään seuraavaa:
”Valmistaja on vastuussa turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteensa aiheuttamasta vahingosta riippumatta siitä, onko se sopimussuhteessa vahingonkärsijään.”
Mainitun koodeksin 1386-2 §:ssä, josta on tullut saman koodeksin 1245-1 §, säädetään seuraavaa:
”Tämän luvun säännöksiä sovelletaan henkilövahingon korvaamiseen.
Näitä säännöksiä sovelletaan myös sellaisen vahingon korvaamiseen, joka on asetuksella määritettyä summaa suurempi ja joka johtuu muun esineen kuin itse turvallisuudeltaan puutteellisen tuotteen vahingoittumisesta.”
Siviilikoodeksin 1386-3 §:ssä, josta on tullut tämän koodeksin 1245-2 §, säädetään seuraavaa:
”Tuotteella tarkoitetaan mitä tahansa irtainta esinettä, vaikka esine on liitetty kiinteistöön, mukaan lukien maaperästä, karjankasvatuksesta, metsästyksestä ja kalastuksesta saatavat tuotteet. Sähköä pidetään tuotteena.”
Mainitun koodeksin 1386-6 §:n 1 momentin, josta on tullut saman koodeksin 1245-5 §:n 1 momentti, sanamuoto on seuraava:
”Valmistajana pidetään ammattimaisesti toimivaa lopputuotteen valmistajaa, raaka-aineen tuottajaa ja osatuotteen valmistajaa.”
Siviilikoodeksin 1386-7 §, josta on tullut kyseisen koodeksin 1245-6 §:n 1 momentti, kuuluu seuraavasti:
”Jos valmistajaa ei voida tunnistaa, myyjä, vuokralleantaja, lukuun ottamatta leasingvuokraajaa tai vastaavaa, tai kuka tahansa muu ammattimainen tavarantoimittaja on vastuussa tuotteen puutteellisesta turvallisuudesta samoin edellytyksin kuin valmistaja, jollei se nimeä omaa tavarantoimittajaansa tai valmistajaa kolmen kuukauden kuluessa siitä päivästä, jona vahingonkärsijän vaatimus on annettu sille tiedoksi.”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Cafpin toimiston sähkölaitteissa ilmeni toimintahäiriöitä 28.7.2010. Sovintoratkaisuun perustuvan asiantuntijalausunnon mukaan nämä toimintahäiriöt johtuivat Enedisin hallinnoiman sähkönjakeluverkon nollajohtimen rikkoutumisesta aiheutuneesta ylijännitteestä.
Cafpin vakuutuksenantaja Aviva assurances korvasi Cafpille osittain vahingot. Cafpi ja Aviva assurances nostivat Enedisia vastaan kanteen kärsimänsä vahingon korvaamiseksi sopimukseen perustuvaa vastuuta koskevan yleisen säännöksen eli siviilikoodeksin aikaisemman 1147 §:n nojalla. Enedis väitti, että asiassa oli sovellettava ainoastaan siviilikoodeksin tuotevastuuta koskevia säännöksiä ja että Cafpin ja Aviva assurancesin nostama vahingonkorvauskanne oli vanhentunut.
Kannetta käsitellyt tuomioistuin jätti 6.7.2018 antamassaan tuomiossa soveltamatta viimeksi mainittuja säännöksiä ja hylkäsi kantajien vaatimukset asiakysymyksen osalta.
Cour d’appel de Versailles (Versailles’n ylioikeus, Ranska) kumosi tämän tuomion 6.2.2020 antamallaan tuomiolla. Se katsoi yhtäältä, että Électricité de France SA:n tuottama sähkö ei ollut lopputuote, koska se oli suurjännitteistä ja näin ollen kulutukseen soveltumatonta, ja toisaalta, että Enedis muuntaa sähköä voidakseen jaella sitä loppukuluttajalle, joten se oli kuluttajalle jaeltavaksi tarkoitetun lopputuotteen valmistaja ja sitä oli näin pidettävä tuotevastuuta koskevassa lainsäädännössä tarkoitettuna valmistajana. Tämä tuomioistuin katsoi täten, että kyseistä lainsäädäntöä voitiin soveltaa asiassa ja että Cafpin ja Aviva assurancesin kanne oli jätettävä tutkimatta vanhentumisen vuoksi.
Cafpi ja Aviva assurances tekivät tästä tuomiosta kassaatiovalituksen ennakkoratkaisua pyytäneeseen tuomioistuimeen eli Cour de cassationiin (ylin tuomioistuin, Ranska).
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii, onko sähkönjakeluverkon haltijan, joka muuttaa sähkön intensiteetti- ja jännitetasoa sähkön jakelemiseksi loppukuluttajalle, katsottava ”valmistavan” sähköä direktiivissä 85/374 tarkoitetulla tavalla.
Kyseinen tuomioistuin toteaa aluksi, että sen julkisasiamiehen mukaan se, että Enedisin kaltainen toimija luokitellaan sähköntuottajaksi, ”on vastoin alan eri toimijoiden välisten sopimussuhteiden ja taloudellisten suhteiden todellisuutta”, kun otetaan huomioon yhtäältä se, että jakeluverkonhaltija ei voi tuottaa sähköä raaka-aineesta, jota se ei ole ostanut, ja toisaalta se, ettei kyseinen verkonhaltija myy sähköä vaan kuluttaja ostaa sen jälleenmyyjältä.
Mainittu tuomioistuin toteaa seuraavaksi, että samankaltaisessa tapauksessa Bundesgerichtshof (liittovaltion ylin tuomioistuin, Saksa) katsoi 25.2.2014 antamassaan tuomiossa, että sähkönjakeluverkon haltijaa on pidettävä valmistajana, jos se muuttaa sähköä merkittävällä tavalla muuntamalla sen jännitetasoa, jotta loppukuluttaja voi käyttää sähköä.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin esittää lopuksi epäilyksensä tällaisesta arvioinnista sillä perusteella, ettei se välttämättä ole yhteensopiva sähkön sisämarkkinoita koskevien direktiivien eli sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä 19.12.1996 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 96/92/EY (
EYVL 1997, L 27, s. 20
), sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 96/92/EY kumoamisesta 26.6.2003 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2003/54/EY (
EUVL 2003, L 176, s. 37
) ja sähkön sisämarkkinoita koskevista yhteisistä säännöistä ja direktiivin 2003/54/EY kumoamisesta 13.7.2009 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2009/72/EY (
EUVL 2009, L 211, s. 55
) kanssa, joissa edellytettiin sähkön siirto- ja jakeluverkonhaltijoiden riippumattomuutta kilpailulle avoimesta sähköntuotannosta ja ‑toimituksesta.
Cour de cassation on tässä tilanteessa päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko direktiivin [85/374] 2 artiklaa ja 3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sähkönjakeluverkon haltijaa voidaan pitää ’valmistajana’, kun se muuttaa sähköntoimittajan toimittaman sähkön jännitetasoa sähkön jakelemiseksi loppukäyttäjälle?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Tutkittavaksi ottaminen
Komissio vetoaa muodollisesti oikeudenkäyntiväitettä esittämättä siihen, että esitetty kysymys on mahdollisesti jätettävä tutkimatta sillä perusteella, ettei se ole merkityksellinen pääasian ratkaisun kannalta, koska vahinko, jonka korvaamista Cafpi vaatii, on aiheutunut kyseisen yhtiön liiketoiminnassa käytetyille sähkölaitteille, kun taas direktiivin 85/374 9 artiklan mukaan direktiivillä säännellään ainoastaan toimijan tuotevastuuta kuluttajaan nähden.
Tältä osin on todettava, että direktiivin 85/337 9 artiklan b alakohdasta tosin ilmenee, että direktiiviä sovelletaan esineen vahingoittumiseen tai tuhoutumiseen edellyttäen, että esine on laadultaan yleensä yksityiseen käyttöön tai kulutukseen tarkoitettu ja pääasiassa ollut vahinkoa kärsineen yksityisessä käytössä tai kulutuksessa.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin niin, että koska direktiivillä 85/374 toteutettu yhdenmukaistaminen ei käsitä ammattikäyttöön tarkoitetulle esineelle, jota on käytetty tässä käyttötarkoituksessa, aiheutuneiden vahinkojen korvaamista, tämä direktiivi ei ole esteenä sille, että jäsenvaltio säätää tältä osin vastuujärjestelmästä, joka vastaa direktiivillä käyttöön otettua järjestelmää (tuomio 4.6.2009, Moteurs Leroy Somer,
C-285/08
,
EU:C:2009:351
,
kohta).
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut vastauksena unionin tuomioistuimen esittämään selvennyspyyntöön, tässä tapauksessa siviilikoodeksin 1386-2 §:stä, josta on tullut sen 1245-1 §, ilmenee, että saattaessaan direktiivin 85/374 osaksi Ranskan oikeusjärjestystä kansallinen lainsäätäjä ei rajoittanut tuotevastuujärjestelmän soveltamisalaa yksityiseen käyttöön tai kulutukseen tarkoitetulle tavaralle, jota käytetään tässä tarkoituksessa, aiheutuneen vahingon korvaamiseen.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin tuomioistuimella on toimivalta ratkaista unionin oikeussääntöjä koskeva ennakkoratkaisupyyntö sellaisissa tapauksissa, joissa siitä huolimatta, että pääasian tosiseikat eivät suoraan kuulu unionin oikeuden soveltamisalaan, unionin oikeussääntöjä sovelletaan kansallisen oikeuden nojalla siinä unionin oikeussääntöjen sisältöön tehdyn viittauksen vuoksi (tuomio 7.11.2018, K ja B,
C-380/17
,
EU:C:2018:877
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tällaisissa tilanteissa nimittäin unionilla on selvä intressi siihen, että unionin oikeudesta omaksuttuja säännöksiä tulkitaan yhtenäisesti, jotta vältettäisiin myöhemmät tulkintaerot (tuomio 7.11.2018, K ja B,
C-380/17
,
EU:C:2018:877
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Näin ollen se, että unionin tuomioistuin tulkitsee unionin oikeussääntöjä tilanteissa, jotka jäävät näiden sääntöjen soveltamisalan ulkopuolelle, on perusteltua, kun unionin oikeussääntöjä sovelletaan kansallisen oikeuden nojalla tällaisiin tilanteisiin suoraan ja ehdottomasti, jotta voidaan taata, että mainittuja tilanteita sekä tilanteita, joihin sovelletaan unionin oikeussääntöjä, kohdellaan samalla tavoin (tuomio 7.11.2018, K ja B,
C-380/17
,
EU:C:2018:877
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kuten tämän tuomion 29 kohdassa on todettu, on niin, että koska Ranskan tasavallan lainsäätäjä on saattaessaan direktiivin 85/374 osaksi Ranskan oikeusjärjestystä päättänyt soveltaa kyseisellä direktiivillä käyttöön otettua tuotevastuujärjestelmää myös sellaisille tavaroille aiheutuneisiin vahinkoihin, joita ei ole tarkoitettu yksityiseen käyttöön tai kulutukseen ja joita käytetään tässä tarkoituksessa, on tämän tuomion 30–32 kohdassa mainitun oikeuskäytännön valossa todettava, että unionilla on selvä intressi siihen, että unionin tuomioistuin lausuu ennakkoratkaisupyynnöstä, joten tämä pyyntö on otettava tutkittavaksi.
Asiakysymys
Siltä osin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin viittaa kysymyksessään direktiivin 85/374 2 artiklaan, on aluksi todettava, että kyseinen säännös sisältää tuotteen määritelmän ja siinä säädetään tässä yhteydessä nimenomaisesti, että sähköä on pidettävä kyseisessä direktiivissä tarkoitettuna tuotteena.
Ne henkilöt, joilta vahingon kärsineellä on oikeus hakea korvausta direktiivillä 85/374 säädetyssä vastuujärjestelmässä, on määritetty tämän direktiivin 1 ja 3 artiklassa. Koska kyseisellä direktiivillä pyritään siinä säänneltyjen seikkojen täydelliseen yhdenmukaistamiseen, on katsottava, että vahingonkorvausvastuussa olevien henkilöiden piiri on direktiivin 1 ja 3 artiklassa määritetty tyhjentävästi eikä sen määrittämisen edellytykseksi voida asettaa sellaisten muiden kriteerien vahvistamista, jotka eivät ilmene direktiivin 85/374 1 ja 3 artiklan sanamuodosta (tuomio 10.1.2006, Skov ja Bilka,
C-402/03
,
EU:C:2006:6
,
ja
kohta ja tuomio 7.7.2022, Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia,
C-264/21
,
EU:C:2022:536
,
kohta).
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymys on täten ymmärrettävä siten, että sillä tiedustellaan, onko direktiivin 85/374 3 artiklan 1 kohtaa tulkittava siten, että sähkönjakeluverkon haltijaa on pidettävä tässä säännöksessä tarkoitettuna ”valmistajana”, kun se muuttaa sähkön jännitetasoa sähkön jakelemiseksi loppukäyttäjälle.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös sen asiayhteys ja sillä säännöstöllä tavoitellut tavoitteet, jonka osa säännös on (tuomio 17.12.2020, CLCV ym. (Dieselmoottorin estolaite),
C-693/18
,
EU:C:2020:1040
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Ensinnäkin direktiivin 85/374 3 artiklan 1 kohdan sanamuodon mukaan ”’valmistajalla’ tarkoitetaan lopputuotteen valmistajaa, raaka-aineen tuottajaa ja osatuotteen valmistajaa sekä sitä, joka varustamalla tuotteen nimellään, tavaramerkillään tai muulla erottuvalla tunnuksellaan esiintyy tuotteen valmistajana”.
Toiseksi asiayhteydestä, johon tämä säännös kuuluu, on todettava, että direktiivin 85/374 5 artiklasta, luettuna yhdessä sen johdanto-osan neljännen perustelukappaleen kanssa, ilmenee, että useat henkilöt voidaan luokitella saman tuotteen ”valmistajaksi” mainitun direktiivin 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitetulla tavalla ja että ne ovat täten kaikki yhteisvastuussa kyseisen tuotteen aiheuttamasta vahingosta.
Tuotteen tuotanto‑ ja jakeluketjussa toimivien erilaisten talouden toimijoiden rooleista unionin tuomioistuin on täsmentänyt, että on tehty valinta siitä, että vastuu turvallisuudeltaan puutteellisten tuotteiden aiheuttamasta vahingosta on kohdistettu lähtökohtaisesti valmistajaan, koska suurimmassa osassa tapauksia jälleenmyyjä ainoastaan jälleenmyy tuotteen sellaisena kuin se on ostettu ja koska ainoastaan valmistajalla on mahdollisuus toimia tuotteen laadun suhteen (ks. vastaavasti tuomio 10.1.2006, Skov ja Bilka,
C-402/03
,
EU:C:2006:6
,
ja
kohta).
Tältä osin on myös muistutettava tuotteen valmistus- ja jakeluprosessin rajaamisesta, että unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee, että tuote on katsottava lasketun liikkeelle direktiivin 85/374 11 artiklassa tarkoitetulla tavalla silloin, kun se siirretään pois valmistajan toteuttamasta valmistusprosessista ja kun se siirtyy jakeluprosessiin sellaisena kuin sitä tarjotaan yleisölle käyttöä tai kulutusta varten (ks. vastaavasti tuomio 9.2.2006, O’Byrne,
C-127/04
,
EU:C:2006:93
,
kohta).
Kolmanneksi direktiivin 85/374 tavoitteesta on todettava, että sen johdanto-osan neljännessä perustelukappaleessa todetaan, että kuluttajien suojaamiseksi vastuun tulisi koskea jokaista tuotantoon osallistuvaa valmistajaa, jonka valmistama lopputuote tai osatuote taikka toimittama raaka-aine on turvallisuudeltaan puutteellinen.
Direktiivin 85/374 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu valmistajan käsite, joka on unionin oikeuden itsenäinen käsite, vastaa näin ollen kuluttajansuojan tavoitetta, joka edellyttää, että yhtäältä useita henkilöitä voidaan pitää valmistajina ja että toisaalta kuluttaja voi kohdistaa vaatimuksensa kehen tahansa niistä, joten yhden ainoan asianmukaisimman vastuuhenkilön, jota vastaan kuluttajan pitäisi vedota oikeuksiinsa, selvittämisellä ei ole merkitystä (ks. vastaavasti tuomio 7.7.2022, Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia,
C-264/21
,
EU:C:2022:536
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa esitetty kysymys koskee tilannetta, jossa sähkönjakeluverkon haltija, joka muuttaa sähkön jännitetasoa sen loppukäyttäjälle tapahtuvaa jakelua varten, ja on täsmennettävä, että ilman kyseisen verkonhaltijan toimenpiteitä kuluttajan ei ole mitenkään mahdollista käyttää Électricité de Francen tuottamaa suurjännitesähköä.
Tällä tavoin toimiva verkonhaltija ei täten pelkästään toimita tuotetta eli tässä tapauksessa sähköä, vaan se osallistuu tuotteen tuotantoprosessiin muuttamalla yhtä sen ominaisuutta eli sen jännitettä, jotta tuote voitaisiin tarjota yleisölle käyttöä tai kulutusta varten.
Toisin kuin Ranskan hallitus väittää, sähkön jännitetaso on yksi tämän tuotteen ominaisuuksista riippumatta siitä, onko sähkön ylijännite sellainen turvallisuuspuute, jota suuri yleisö osaa perustellusti odottaa. Tältä osin on todettava, että tuotteen ominaisuutta voidaan muuttaa ilman, että se on viallinen ennen kyseistä muutosta tai sen jälkeen.
Tästä seuraa, että sähkönjakeluverkon haltijaa, joka muuttaa sähkön jännitetasoa, on pidettävä direktiivin 85/374 3 artiklan 1 kohdassa tarkoitettuna ”valmistajana”.
Toisin kuin ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut, tämä valmistajan käsitteen tulkinta ei ole ristiriidassa tämän tuomion 24 kohdassa tarkoitettujen direktiivien säännösten kanssa eikä muun muassa niiden säännösten kanssa, joiden mukaan sähkön tuotanto- ja jakelutehtävät on erotettu toisistaan.
Kuten tämän tuomion 35 kohdassa mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, sellaisten vahingonkorvausvastuussa olevien henkilöiden piiri, joita vastaan vahingonkärsijällä on oikeus nostaa kanne direktiivissä 85/374 säädetyn vastuujärjestelmän perusteella, on määritettävä pelkästään kyseisen direktiivin 1 ja 3 artiklan perusteella eikä lisäedellytyksiä, joista ei ole säädetty näissä artikloissa, ole mahdollista asettaa. Tämän tuomion 24 kohdassa tarkoitetuilla direktiiveillä on todettava olevan eri tavoitteet.
Edellä esitetyn perusteella ennakkoratkaisukysymykseen on vastattava, että direktiivin 85/374 3 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, että sähkönjakeluverkon haltijaa on pidettävä tässä säännöksessä tarkoitettuna ”valmistajana”, kun se muuttaa sähkön jännitetasoa sähkön jakelemiseksi loppukäyttäjälle.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kymmenes jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Tuotevastuuta koskevien jäsenvaltioiden lakien, asetusten ja hallinnollisten määräysten lähentämisestä 25.7.1985 annetun neuvoston direktiivin 85/374/ETY, sellaisena kuin se on muutettuna 10.5.1999 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä 1999/34/EY, 3 artiklan 1 kohtaa

on tulkittava siten, että

sähkönjakeluverkon haltijaa on pidettävä tässä säännöksessä tarkoitettuna ”valmistajana”, kun se muuttaa sähkön jännitetasoa sähkön jakelemiseksi loppukäyttäjälle.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.