CELEX: 62018CJ0132
Kasační opravný prostředek
Veřejná služba
Důchody
Převod nároků na důchod nabytých v rámci vnitrostátního důchodového systému do důchodového systému Evropské unie
Odečtení zhodnocení, k němuž došlo mezi dnem podání žádosti o převod a dnem skutečného převodu

Evropská komise se v rámci kasačního opravného prostředku domáhá zrušení rozsudku Tribunálu Evropské unie ze dne 5. prosince 2017, Tuerck v. Komise (T‑728/16, dále jen „napadený rozsudek“,
EU:T:2017:865
), kterým Tribunál zrušil rozhodnutí Komise ze dne 10. prosince 2015 o potvrzení převodu nároků na důchod, které nabyla Sabina Tuerck před nástupem do služebního poměru v Unii, do důchodového systému Evropské unie (dále jen „sporné rozhodnutí“).
Právní rámec
Článek 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu úředníků Evropské unie (dále jen „služební řád“) stanoví:
„Úředník, který nastoupí do služebního poměru v Evropské unii po:
–
odchodu ze služby ve státní správě nebo ve vnitrostátní či mezinárodní organizaci,
–
výkonu zaměstnání nebo samostatné výdělečné činnosti,
může v období mezi svým jmenováním a dobou vzniku nároku na vyplácení starobního důchodu […] uhradit Unii kapitálovou hodnotu nároků na důchod vzniklých na základě takové služby nebo činnosti, jejíž výše je aktualizována ke dni skutečného převodu.
V takovém případě stanoví orgán oprávněný ke jmenování v rámci příslušného orgánu, v němž úředník vykonává službu, s přihlédnutím k základnímu platu a věku úředníka a ke směnnému kurzu v den žádosti o převod, prostřednictvím obecných prováděcích ustanovení počet let služby započitatelných pro důchod, které mu jsou započteny v rámci důchodového systému Unie za předcházející služební období na základě kapitálu převedeného, po odečtení částky představující kapitálové zhodnocení, mezi dnem žádosti o převod a skutečným dnem převodu [dnem skutečného převodu].
[…]“
Článek 7 rozhodnutí Komise C(2011) 1278 final ze dne 3. března 2011 týkajícího se obecných prováděcích ustanovení k článkům 11 a 12 přílohy VIII služebního řádu (dále jen „OPU“) mimo jiné stanoví:
„Pro výpočet započtených příspěvkových let podle čl. 11 odst. 2 a 3 přílohy VIII služebního řádu:
1.   Počet let služby, které se mají brát v úvahu, se vypočte na základě převoditelné částky, která představuje nároky nabyté [úředníkem, který podal předmětnou žádost] […] po odečtení částky představující kapitálové zhodnocení mezi dnem registrace žádosti o převod a dnem skutečného převodu.
Pokud není vnitrostátní či mezinárodní orgán schopen sdělit hodnotu nároků na důchod ke dni registrace žádosti, z převedené částky se odečte jednoduchý úrok ve výši [3,1 %], a to za období ode dne registrace žádosti do dne skutečného převodu.
[…]“
Skutečnosti předcházející sporu
Sabine Tuerck nastoupila do služebního poměru u unijního orgánu dne 1. března 2004 poté, co odešla ze služby v německé státní správě.
Dne 27. května 2010 požádala na základě čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu o úhradu kapitálové hodnoty nároků na důchod, které jí vznikly na základě činnosti, již vykonávala před nástupem do služebního poměru v Unii, do důchodového systému Unie.
Dne 29. dubna 2013 Úřad pro správu a vyplácení individuálních nároků (PMO) tuto žádost postoupil Deutsche Rentenversicherung Bund (spolková instituce důchodového pojištění, Německo) (dále jen „DRV“) coby vnitrostátnímu subjektu spravujícímu důchodový systém, ve kterém byly získány předmětné nároky na důchod.
Dne 5. května 2015 DRV sdělila PMO, že výše převoditelného kapitálu odpovídajícího nárokům na důchod, které S. Tuerck získala, činí ke dni registrace její žádosti 141652,07 eura.
PMO dne 22. června 2015 předložil S. Tuerck na základě částky uvedené DRV návrh na započtení příspěvkových let, které se zohlední v rámci důchodového systému Unie; uznané příspěvkové období podle tohoto návrhu činilo 3 roky, 8 měsíců a 29 dnů. Dotyčná osoba tento návrh přijala.
Dne 10. prosince 2015 PMO S. Tuerck informoval o přijetí sporného rozhodnutí, kterým bylo započtení příspěvkových let podle článku 7 OPU nakonec stanoveno na 3 roky a 4 měsíce, a to na základě nabytých nároků ve výši 126048,05 eura. Tato částka byla vypočtena tak, že se od kapitálu, který DRV v mezidobí převedla, tj. částky 146714,33 eura, odečetla částka 20666,28 eura, která měla představovat zhodnocení důchodových nároků, které S. Tuerck nabyla v období mezi dnem registrace své žádosti a dnem skutečného převodu tohoto kapitálu do důchodového systému Unie. Výše odpočtu byla vypočítána tak, že se na zmíněný kapitál uplatnila úroková sazba ve výši 3,1 % za každý rok, který uplynul v rámci předmětného období.
Řízení před Tribunálem a napadený rozsudek
Sabine Tuerck podala žalobu na neplatnost sporného rozhodnutí návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 14. října 2016.
Na podporu návrhových žádání vznesla dva důvody – první vycházel z porušení čl. 7 odst. 1 OPU a druhý z porušení čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu.
Vzhledem k tomu, že Tribunál v napadeném rozsudku konstatoval, že první žalobní důvod uplatněný S. Tuerck je opodstatněný, sporné rozhodnutí z tohoto důvodu zrušil.
Návrhová žádání účastnic řízení před Soudním dvorem
Komise v kasačním opravném prostředku navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
napadený rozsudek zrušil;
–
vydal konečné rozhodnutí ve věci a žalobu zamítl a
–
uložil S. Tuerck náhradu nákladů řízení v prvním stupni a řízení o kasačním opravném prostředku.
Sabine Tuerck v kasační odpovědi navrhuje, aby Soudní dvůr:
–
kasační opravný prostředek zamítl;
–
podpůrně, kdyby byl napadený rozsudek zrušen, vrátil věc Tribunálu, aby tento rozhodl o druhém žalobním důvodu, jenž byl v řízení před ním uplatněn, a
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Ke kasačnímu opravnému prostředku
Komise vznáší na podporu kasačního opravného prostředku čtyři důvody.
K prvnímu důvodu kasačního opravného prostředku, který vychází z nesprávného právního posouzení souvisejícího s určením subjektu, který má pravomoc provést odečtení kapitálového zhodnocení podle čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu
Argumentace účastnic řízení
Komise tvrdí, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 23 a 24 napadeného rozsudku konstatoval, že Komise nemůže prostřednictvím mechanismu upraveného v čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu od výše kapitálu, který jí v daném případě převedla dotčená státní správa nebo vnitrostátní organizace či instituce (dále jen „dotčený vnitrostátní orgán“), „nic odečíst“.
Tento mechanismus má totiž dvě po sobě následující fáze – první spočívá ve výpočtu aktualizovaného kapitálu, který úředník, jenž podal předmětnou žádost, získal ve vnitrostátním důchodovém systému, a v jeho převodu do důchodového systému Unie a druhá spočívá v konverzi tohoto kapitálu na příspěvkové roky, které se mají brát v úvahu v rámci důchodového systému Unie.
Z judikatury Soudního dvora přitom podle Komise vyplývá, že zatímco první fáze spadá do výlučné pravomoci dotčeného vnitrostátního orgánu, druhá fáze se řídí unijním právem. Článek 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu kromě toho výslovně stanoví, že unijní orgán, u kterého úředník, který podal předmětnou žádost, vykonává službu, má v rámci druhé fáze pravomoc odečíst od kapitálu převedeného dotčeným vnitrostátním orgánem částku odpovídající zhodnocení nároků na důchod nabytých tímto úředníkem, k němuž došlo mezi dnem podání žádosti o převod a dnem skutečného převodu tohoto kapitálu.
S. Tuerck zpochybňuje opodstatněnost této argumentace.
Závěry Soudního dvora
Článek 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu v prvním pododstavci stanoví, že úředník, který nastoupí do služebního poměru v Evropské unii mimo jiné po odchodu ze služby ve státní správě nebo ve vnitrostátní či mezinárodní organizaci může v období mezi svým jmenováním a dnem vzniku nároku na vyplácení starobního důchodu uhradit Unii kapitálovou hodnotu nároků na důchod vzniklých na základě takové služby nebo činnosti, jejíž výše je aktualizována ke dni skutečného převodu. V druhém pododstavci tohoto ustanovení je uvedeno, že unijní orgán, v němž úředník, který podal předmětnou žádost, vykonává službu, musí z převedeného kapitálu odečíst částku, která odpovídá zhodnocení uvedených nároků na důchod mezi dnem podání žádosti o převod a dnem skutečného převodu.
Z uvedeného ustanovení vyplývá, že jakmile dotčený vnitrostátní orgán převede kapitálovou hodnotu nároků na důchod, které získal úředník, jenž podal žádost o převod, ke dni podání této žádosti, jejíž výše je aktualizována ke dni skutečného převodu, unijnímu orgánu, v němž tento úředník vykonává službu, tento orgán má pravomoc odečíst z této kapitálové hodnoty částku odpovídající zhodnocení nároků na důchod, k němuž došlo mezi dnem podání žádosti o převod a dnem skutečného převodu.
Z toho vyplývá, že čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu dotčený orgán neopravňuje k tomu, aby provedl odečtení z části tohoto kapitálu, která odpovídá samotné výši nároků na důchod. Z judikatury, kterou Tribunál připomněl v bodě 24 napadeného rozsudku, v tomto ohledu plyne nejen to, že dotčený vnitrostátní orgán má výlučnou pravomoc k výpočtu posledně uvedené částky, ale také to, že Komise tuto částku následně nemůže měnit ani zpochybňovat (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 9. listopadu 1989, Bonazzi-Bertottili v. Komise,
75/88, 146/88 a 147/88
, nezveřejněný,
EU:C:1989:410
, body
a
, jakož i ze dne 5. prosince 2013, Časta,
C‑166/12
,
EU:C:2013:792
, body
a
).
Co se týče otázky, zda Tribunál v napadeném rozsudku nerespektoval čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu, jak tvrdí Komise, je třeba konstatovat, že tento soud netvrdil, že Komise nemůže „nic odečíst“ od výše kapitálu, který jí převedl dotčený vnitrostátní orgán, bez bližšího rozlišení. V bodě 23 zmíněného rozsudku uvedl pouze to, že „[p]okud […] [dotčené] vnitrostátní […] orgány sdělily [Komisi] hodnotu nároků na důchod ke dni registrace žádosti, [Komise] nemůže od této částky nic odečíst, a výpočet příspěvkových let na zákonný důchod tedy musí být proveden na základě celé sdělené částky“.
Z této argumentace přitom vyplývá, že „částkou“, od které Komise nemůže nic odečíst, není celková výše kapitálu převedeného dotčeným vnitrostátním orgánem, ale pouze část tohoto kapitálu, která odpovídá nárokům na důchod, které úředník, jenž podal předmětnou žádost o převod, získal v rámci vnitrostátního důchodového systému ke dni registrace této žádosti.
V tomtéž bodě napadeného rozsudku je kromě toho výslovně připomenuto, že Komise má naproti tomu pravomoc odečíst od celkové výše převedeného kapitálu částku odpovídající výši druhé části tohoto kapitálu, kterou představuje zhodnocení nároků na důchod, k němuž došlo mezi dnem registrace žádosti o převod a dnem skutečného převodu.
Tribunál se tedy při určování subjektu, který má pravomoc provést odečtení kapitálového zhodnocení podle čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu, nedopustil nesprávného právního posouzení.
Tento důvod kasačního opravného prostředku tudíž není opodstatněný a musí být zamítnut.
Ke druhému důvodu kasačního opravného prostředku, který vychází z nesprávného právního posouzení týkajícího se pravidel odečtení kapitálového zhodnocení podle čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu a čl. 7 odst. 1 OPU
Argumentace účastnic řízení
Komise zaprvé namítá, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, pokud v bodech 23, 31 a 32 napadeného rozsudku konstatoval, že unijní orgán, u kterého úředník vykonává službu, může provést odečtení kapitálového zhodnocení podle čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu na základě uplatnění úrokové sazby ve výši 3,1 %, na kterou odkazuje čl. 7 odst. 1 druhý pododstavec OPU, pouze v případě, že dotčený vnitrostátní orgán není schopen sdělit výši nároků na důchod, které tento úředník získal ke dni registrace své žádosti o převod, a nikoliv za všech okolností.
Zadruhé, Tribunál se podle Komise dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodech 23, 26 až 28 a 33 napadeného rozsudku konstatoval, že takové odečtení musí být provedeno na základě „převoditelného“ kapitálu představujícího nároky na důchod, které uvedený úředník získal ke dni registrace své žádosti o převod. V článku 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu je totiž jednoznačně uvedeno, že toto odečtení musí být provedeno na základě kapitálu „převedeného“ dotčeným vnitrostátním orgánem.
S. Tuerck zpochybňuje opodstatněnost této argumentace.
Závěry Soudního dvora
Pokud jde zaprvé o argument vycházející z nesprávného právního posouzení, který je popsán v bodě 28 tohoto rozsudku, je třeba uvést, že v čl. 7 odst. 1 OPU prvním pododstavci je uvedeno, že výše odpočtu z kapitálu převedeného dotčeným vnitrostátním orgánem musí odpovídat částce, která představuje zhodnocení tohoto kapitálu mezi dnem registrace žádosti o převod a dnem skutečného převodu, a v druhém pododstavci tohoto ustanovení je následně upřesněno, že pokud není dotčená vnitrostátní instituce schopna sdělit hodnotu nároků na důchod, které získal úředník, jenž podal žádost o převod, ke dni registrace této žádosti, takové odečtení se provádí tak, že se na převedený kapitál uplatní úroková sazba ve výši 3,1 %, a to za období od tohoto dne do dne skutečného převodu.
Z tohoto znění jednoznačně plyne, že ačkoliv je na Komisi, aby v daném případě určila, zda jí dotčený vnitrostátní orgán není schopen sdělit hodnotu nároků na důchod, které získal úředník, jenž podal žádost o převod, ke dni registrace této žádosti, odečtení na základě uplatnění paušální úrokové sazby ve výši 3,1 % může tento orgán provést pouze tehdy, pokud dospěje k závěru, že zmíněný orgán nemůže tuto hodnotu sdělit.
Argument vycházející z nesprávného právního posouzení, který je uveden v bodě 28 tohoto rozsudku, tedy není opodstatněný.
Pokud jde zadruhé o argument vycházející z nesprávného právního posouzení, který je zmíněn v bodě 29 tohoto rozsudku, je nutno nejprve zdůraznit, že podle čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu platí, že základem pro odečtení uvedené v tomto ustanovení musí být výše kapitálu převedeného dotčeným vnitrostátním orgánem, jak je uvedeno v bodě 20 tohoto rozsudku a jak správně připomněla Komise.
Je ovšem třeba konstatovat, že Tribunál v bodě 23 napadeného rozsudku neuvádí, že je kapitál „převoditelný“ ke dni registrace žádosti o převod základem pro takové odečtení, ale konstatuje, že z něj vychází výpočet příspěvkových let, které se mají brát v úvahu v rámci důchodového systému Unie, v závislosti na nárocích, které nabyl úředník, jenž podal předmětnou žádost, v rámci vnitrostátního důchodového systému. Tribunál kromě toho v bodech 26 až 28 a 33 napadeného rozsudku uvedl, že má tento výpočet předběžnou povahu.
Komise tudíž Tribunálu nesprávně vytýká, že konstatoval, že odečtení kapitálového zhodnocení podle čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu musí být provedeno na základě „převoditelného“ kapitálu.
S využitím „převoditelného“ kapitálu coby základu pro výpočet příspěvkových let, které se mají brát v úvahu v rámci důchodového systému Unie, ostatně výslovně počítá čl. 7 odst. 1 první pododstavec OPU, jak bylo připomenuto v bodě 21 napadeného rozsudku.
Z toho vyplývá, že argument vycházející z nesprávného právního posouzení, který je uveden v bodě 29 tohoto rozsudku, není opodstatněný.
Vzhledem k tomu, že nebyl prokázán žádný z případů nesprávného právního posouzení, na které Komise poukazuje v rámci tohoto důvodu kasačního opravného prostředku, tento důvod musí být v plném rozsahu zamítnut jako neopodstatněný.
Ke třetímu důvodu kasačního opravného prostředku, který vychází z nesprávného právního posouzení týkajícího se neslučitelnosti výkladu čl. 7 odst. 1 OPU, který provedl Tribunál, s čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu, jakož i z porušení povinnosti uvést odůvodnění a z nesprávného právního posouzení, které souvisejí s analýzou posuzovaného případu
Argumentace účastnic řízení
Komise v kasačním opravném prostředku zaprvé tvrdí, že se Tribunál v bodech 23, 31 a 32 napadeného rozsudku dopustil nesprávného právního posouzení, když vyložil čl. 7 odst. 1 OPU v tom smyslu, že se úroková sazba ve výši 3,1 %, na kterou je v tomto ustanovení odkázáno, použije pouze v případě, že jí dotčený vnitrostátní orgán není schopen sdělit výši nároků na důchod, které získal úředník, jenž podal žádost o převod, ke dni registrace této žádosti, a to proto, že tento výklad je neslučitelný s čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu, který má uvedené ustanovení provádět.
Komise je zadruhé toho názoru, že Tribunál v bodech 26 až 30 a 33 napadeného rozsudku porušil povinnost uvést odůvodnění, když konstatoval, že DRV v projednávaném případě nebyla v situaci, kdy by nemohla Komisi sdělit výši nároků na důchod, které S. Tuerck získala ke dni registrace své žádosti o převod, ale nepodpořil tento závěr dostatečným vysvětlením.
Komise v replice v tomto ohledu dodala, že Tribunál nemohl vycházet z dohody, kterou v roce 1994 uzavřela se Spolkovou republikou Německo, na rozdíl od toho, co je uvedeno v bodě 33 napadeného rozsudku. Tato dohoda totiž před přijetím sporného rozhodnutí pozbyla platnosti.
S. Tuerck celou tuto argumentaci zpochybňuje.
Závěry Soudního dvora
Co se zaprvé týče argumentu vycházejícího z nesprávného právního posouzení, který je popsán v bodě 40 tohoto rozsudku, je třeba uvést, že samotný čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu nevymezuje prováděcí pravidla týkající se odečtení, které je v něm upraveno, ale stanoví v tomto směru, že obecná prováděcí ustanovení přijmou jednotlivé unijní orgány.
Článek 7 odst. 1 OPU tato prováděcí pravidla upravuje ve vztahu ke Komisi.
Za těchto podmínek by bylo možné konstatovat, že je výklad čl. 7 odst. 1 OPU, který provedl Tribunál v bodech 23, 31 a 32 napadeného rozsudku, neslučitelný s čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu pouze tehdy, pokud by tento výklad bránil provedení pravidla odečtení upraveného ve zmíněném článku 11, nebo by toto provedení přinejmenším ztěžoval.
Právě uplatnění úrokové sazby ve výši 3,1 % uvedené v čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci OPU však Komisi umožňuje vyřešit situaci, kdy jí dotčený vnitrostátní orgán není schopen sdělit výši nároků na důchod, které získal úředník, jenž podal žádost o převod, ke dni registrace této žádosti. Pokud by takové ustanovení přijato nebylo, Komise by nemohla splnit povinnost, kterou má na základě čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu.
Nelze tedy konstatovat, že Tribunál vyložil čl. 7 odst. 1 OPU v rozporu s čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu.
Pokud jde zadruhé o argument vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, který je uveden v bodě 41 tohoto rozsudku, je nutno konstatovat, že Komise v řízení před Tribunálem, ani před Soudním dvorem neodůvodnila sporné rozhodnutí tak, že by jí DRV nebyla schopna sdělit výši nároků na důchod získaných S. Tuerck. Její stanovisko, které vyplývá z bodů 18 a 32 napadeného rozsudku, jež v rámci kasačního opravného prostředku nebyly zpochybněny, totiž spočívalo v tom, že úrok ve výši 3,1 %, na který odkazuje čl. 7 odst. 1 druhý pododstavec OPU, musí být uplatněn obecně ve všech řízeních o převodu nároků na důchod a konkrétně i v posuzované věci.
Vzhledem k tomu, že Komise v řízení před Tribunálem tvrdila, že se předmětný úrok uplatní za všech okolností, tedy implicitně, avšak nutně, měla za to, že podmínka uvedená v čl. 7 odst. 1 druhém pododstavci OPU, podle níž nedošlo ke sdělení informací, je v tomto ohledu irelevantní, nemůže Tribunálu vytýkat, že posouzení toho, zda byla taková podmínka v projednávaném případě dodržena, nepodpořil dostatečným odůvodněním.
V každém případě je třeba konstatovat, že napadený rozsudek je v tomto směru odůvodněn právně dostačujícím způsobem. Tribunál totiž v bodech 26 až 30 zmíněného rozsudku podrobně vysvětlil, že DRV nebyla v situaci, kdy by nemohla Komisi sdělit výši nároků na důchod, které S. Tuerck získala ke dni registrace své žádosti o převod, ale že jí naopak zaslala informace, které se týkaly jak této výše, tak výše zhodnocení nároků dotyčné osoby v období mezi tímto dnem a dnem skutečného převodu kapitálu. Tribunál rovněž v bodě 33 uvedeného rozsudku vysvětlil, proč má za to, že jsou tyto informace přesné a věrohodné.
Pokud jde zatřetí o argument popsaný v bodě 42 tohoto rozsudku, v jehož rámci Komise zpochybňuje opodstatněnost bodu 33 napadeného rozsudku, je nutno uvést, že podle čl. 127 odst. 1 jednacího řádu Soudního dvora platí, že v průběhu řízení nelze předkládat nové důvody, ledaže by se zakládaly na právních a skutkových okolnostech, které vyšly najevo v průběhu řízení.
Takové důvody proto musí být podle ustálené judikatury Soudního dvora odmítnuty jako nepřípustné, ledaže představují rozšíření důvodů uvedených v návrhu na zahájení řízení a jsou s nimi těsně spjaty (rozsudek ze dne 20. prosince 2017, Španělsko v. Rada,
C‑521/15
,
EU:C:2017:982
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávaném případě však Komise opírá svůj argument o samotný text napadeného rozsudku, a ne o právní a skutkové okolnosti, které vyšly najevo v průběhu řízení před Soudním dvorem.
Nelze se kromě toho domnívat, že by tento argument představoval rozšíření důvodu vycházejícího z porušení povinnosti uvést odůvodnění, který je uveden v kasačním opravném prostředku, ani že by byl s tímto důvodem těsně spjat.
Jak totiž plyne z ustálené judikatury, zpochybnění odůvodnění aktu, které souvisí s otázkou porušení podstatných formálních náležitostí, a zpochybnění opodstatněnosti tohoto aktu, které se týká jeho materiální legality, jsou dva různé důvody, které lze uplatnit v rámci žaloby na neplatnost nebo v rámci kasačního opravného prostředku (rozsudky ze dne 2. dubna 1998, Komise v. Sytraval a Brink’s France,
C‑367/95 P
,
EU:C:1998:154
, bod
, jakož i ze dne 28. července 2011, Mediaset v. Komise,
C‑403/10 P
, nezveřejněný,
EU:C:2011:533
, bod
).
Uvedený argument je tudíž nepřípustný.
Tento důvod kasačního opravného prostředku tedy musí být částečně zamítnut jako neopodstatněný a částečně odmítnut jako nepřípustný.
Ke čtvrtému důvodu kasačního opravného prostředku, který vychází jednak z nesprávného právního posouzení a jednak z porušení povinnosti uvést odůvodnění v rozsahu, v němž Tribunál konstatoval, že došlo ke vzniku bezdůvodného obohacení
Argumentace účastnic řízení
Komise namítá, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, když v bodě 32 napadeného rozsudku konstatoval, že pokud by Komise mohla provádět odečtení tak, že by na kapitál převedený dotčeným vnitrostátním orgánem uplatnila úrok, vedlo by to ke vzniku bezdůvodného obohacení na úkor úředníka, který podal předmětnou žádost. Cílem odečtení podle čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu je podle Komise – na rozdíl od toho, co konstatoval Tribunál – zabránit bezdůvodnému obohacení ve prospěch dotčeného úředníka, a to tak, že je zaručeno, že se převod nároků na důchod nabytých v rámci vnitrostátního důchodového systému do důchodového systému Unie týká pouze výše nároků na důchod, které dotyčná osoba nabyla ke dni registrace své žádosti o převod, přičemž částka odpovídající zhodnocení těchto nároků v období mezi tímto dnem a dnem skutečného převodu uvedeného kapitálu je vyloučena.
Pokud jde kromě toho o odůvodnění napadeného rozsudku, Tribunál se podle Komise nevypořádal s jejím argumentem, že částka, která převyšuje výsledek uplatnění úrokové sazby ve výši 3,1 %, na kterou odkazuje čl. 7 odst. 1 OPU, se úředníkovi, jenž podal předmětnou žádost, v jednotlivých případech vrací.
S. Tuerck zpochybňuje opodstatněnost této argumentace.
Závěry Soudního dvora
Co se zaprvé týče argumentu vycházejícího z nesprávného právního posouzení, který je uveden v bodě 59 tohoto rozsudku, je třeba konstatovat, že Tribunál v bodě 32 napadeného rozsudku dovodil, že pokud by Komise mohla provádět odečtení podle čl. 11 odst. 2 přílohy VIII služebního řádu tak, že by na kapitál převedený dotčeným vnitrostátním orgánem uplatnila úrok, mohlo by v takovém případě, o jaký se jedná v posuzované věci, v němž byla Komisi sdělena přesná výše nároků dotyčné osoby na důchod, a Komise tedy může postupovat podle čl. 7 odst. 1 prvního pododstavce OPU, dojít ke vzniku bezdůvodného obohacení na úkor úředníka, který podal předmětnou žádost.
Ačkoliv paušální uplatnění úroku v takové situaci nevede ke vzniku bezdůvodného obohacení automaticky, nutně v jeho důsledku dochází ke vzniku rizika bezdůvodného obohacení, jelikož je možné, že Komise na základě tohoto postupu odečte z kapitálu převedeného dotčeným vnitrostátním orgánem částku, která převyšuje skutečné zhodnocení nároků na důchod, které získal úředník, jenž podal předmětnou žádost, a přivlastní si tak část těchto nároků na důchod.
Vzhledem k existenci takového rizika nelze dospět k závěru, že se Tribunál dopustil nesprávného právního posouzení, pokud vyslovil závěr uvedený v bodě 59 tohoto rozsudku.
Pokud jde zadruhé o argument vycházející z porušení povinnosti uvést odůvodnění, který je popsán v bodě 60 tohoto rozsudku, je třeba uvést, že podle ustálené judikatury platí, že Tribunál není povinen vyjádřit se ke všem argumentům účastníků řízení; musí své rozhodnutí odůvodnit pouze takovým způsobem, aby se účastníci řízení mohli seznámit s důvody, o které se opírá, a aby Soudní dvůr mohl v případě podání kasačního opravného prostředku provést přezkum (rozsudky ze dne 9. září 2008, FIAMM a další v. Rada a Komise,
C‑120/06 P a C‑121/06 P
,
EU:C:2008:476
, bod
, jakož i ze dne 6. září 2012, Prezes Urzędu Komunikacji Elektronicznej v. Komise,
C‑422/11 P a C‑423/11 P
,
EU:C:2012:553
, bod
).
V projednávaném případě je třeba uvést, že předpokladem bezdůvodného obohacení, na které poukazuje Tribunál, je – jak plyne z bodu 63 tohoto rozsudku – to, že skutečná výše zhodnocení nároků na důchod nabytých dotčeným úředníkem je nižší než částka, která je výsledkem paušálního uplatnění úrokové sazby ve výši 3,1 % a kterou zmiňuje Komise.
Tento orgán však v rámci svého argumentu poukazuje na opačnou situaci, kdy získaná částka převyšuje výsledek uplatnění této úrokové sazby, a s odůvodněním, které uvedl Tribunál, tedy nikterak nesouvisí. Tribunálu tudíž nelze vytýkat, že se k uvedenému argumentu nevyjádřil.
Tento důvod kasačního opravného prostředku je tudíž třeba zamítnout jako neopodstatněný.
V důsledku toho musí být kasační opravný prostředek zčásti zamítnut a zčásti odmítnut.
K nákladům řízení
Podle čl. 138 odst. 1 jednacího řádu, který se na řízení o kasačním opravném prostředku použije na základě čl. 184 odst. 1 tohoto jednacího řádu, se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval.
Vzhledem k tomu, že v projednávaném případě S. Tuerck požadovala náhradu nákladů řízení a Komise neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (osmý senát) rozhodl takto:

1)
Kasační opravný prostředek se zčásti zamítá a zčásti odmítá.

2)
Evropské komisi se ukládá náhrada nákladů řízení.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: francouzština.