CELEX: 62017CJ0065
Řízení o předběžné otázce
Veřejné zakázky na služby
Zdravotní a sociální služby
Zadání zakázky bez uplatnění pravidel pro zadávání veřejných zakázek
Nutnost dodržování zásad transparentnosti a rovného zacházení
Pojem ‚nepochybný přeshraniční význam‘
Směrnice 92/50/EHS
Článek 27

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce (
Úř. věst. 1992, L 209, s. 1
; Zvl. vyd. 06/02, s. 322), ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/52/ES ze dne 13. října 1997 (
Úř. věst. 1997, L 328, s. 1
; Zvl. vyd. 06/03, s. 3) (dále jen „směrnice 92/50“).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Oftalma Hospital Srl (dále jen „Oftalma“) a Commissione Istituti Ospitalieri Valdesi (CIOV) (komise pro valdéské nemocnice, Itálie) a Regione Piemonte (region Piemont, Itálie) ve věci úplaty za služby péče poskytované společností Oftalma na základě smlouvy uzavřené s CIOV (dále jen „dotčená smlouva“).
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 92/50
Směrnice 92/50 definuje ve své hlavě II použití nazvané „dvoustupňové“. Podle článku 8 této směrnice jsou zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v její příloze I A, zadávány v souladu s ustanoveními hlav III až VI této směrnice, tj. s články 11 až 37 uvedené směrnice. Naproti tomu podle článku 9 téže směrnice „[z]akázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze I B, jsou zadávány v souladu s články 14 a 16“.
Článek 14 směrnice 92/50 je obsažen v hlavě IV této směrnice, která se týká obecných technických předpisů.
Článek 16 této směrnice, který spadá do hlavy V této směrnice, nadepsané „Obecná pravidla pro vyhlašování“, v odstavci 1 stanoví, že zadavatelé, kteří zadali zakázku nebo pořádali veřejnou soutěž na určitý výkon, zašlou oznámení o výsledcích řízení Úřadu pro publikace Evropské unie.
Článek 27 odst. 3 směrnice 92/50 stanoví:
„Pokud zadají zadavatelé zakázku ve vyjednávacím řízení uvedeném v čl. 11 odst. 2, nesmí být počet zájemců přizvaných k jednání menší než tři za předpokladu, že je dostatečný počet vhodných zájemců.“
Příloha I B této směrnice obsahuje výčet kategorií služeb, mezi nimiž se v kategorii 25 nacházejí zdravotnictví, veterinářství a sociální služby.
Směrnice 2004/18/ES
Podle článků 20 a 21 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2004/18/ES ze dne 31. března 2004 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, dodávky a služby (
Úř. věst. 2004, L 134, s. 114
; Zvl. vyd. 06/07, s. 132), se zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze II A této směrnice, zadávají v souladu s články 23 až 55 této směrnice, zatímco zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze II B uvedené směrnice, se řídí výhradně článkem 23 a čl. 35 odst. 4 této směrnice.
Příloha II B téže směrnice obsahuje výčet kategorií služeb, mezi nimiž se v kategorii 25 nacházejí zdravotní a sociální služby.
Článek 82 směrnice 2004/18, nadepsaný „Zrušení“, zejména stanoví, že se směrnice 92/50 zrušuje s účinkem od 31. ledna 2006 a odkazy na tuto směrnici se považují za odkazy na směrnici 2004/18.
Italské právo
Decreto-legislativo n. 157 – Attuazione della direttiva 92/50/CEE in materia di appalti pubblici di servizi (legislativní nařízení č. 157, kterým se provádí směrnice 92/50/EHS o veřejných zakázkách na služby) ze dne 17. března 1995 (běžný doplněk GURI č. 104 ze dne 6. května 1995), ve znění použitelném v době rozhodné z hlediska skutkového stavu věci v původním řízení (dále jen „legislativní nařízení č. 157/95“) v článku 3 stanoví:
„1.   Veřejnými zakázkami na služby se rozumí úplatné smlouvy uzavřené písemně mezi poskytovatelem služeb a veřejným zadavatelem uvedeným v článku 2, jejichž předmětem jsou služby uvedené v přílohách 1 a 2 nařízení.
2.   V případě veřejných zakázek na služby uvedených v příloze 2 a veřejných zakázek, u kterých je hodnota těchto služeb vyšší než hodnota služeb uvedených v příloze 1 se použije pouze čl. 8 odst. 3, článek 20 a článek 21 tohoto nařízení.“
Článek 7 tohoto legislativního nařízení ve svém odstavci 1 stanoví:
„Zakázky podle tohoto nařízení mohou být zadávány přímou dohodou po zveřejnění oznámení o zakázce na služby v následujících případech:
a)
v případě nabídek, které jsou v rozporu s pravidly, podaných v návaznosti na vyhlášení veřejné zakázky, vyhlášení omezené veřejné zakázky, nebo vyhlášení veřejné zakázky s veřejnou soutěží nebo v případě nabídek považovaných za nepřijatelné s ohledem na ustanovení článku 11, čl. 12 odst. 2, článků 18, 19 a 22 až 25, nejsou-li podmínky zakázky podstatným způsobem pozměněny; v tomto případě zadavatelé zveřejní vyhlášení zakázky, ledaže do vyjednávacího řízení přizve všechny subjekty, jež splňují kritéria uvedená v článcích 11 až 16 a které ve výše uvedených řízeních podaly nabídky v souladu s formálními požadavky postupu vedoucího k zadání veřejné zakázky;
b)
ve výjimečných případech, kdy povaha služeb nebo rizika s nimi spojená nedovolují stanovit předběžně celkovou cenu;
c)
v případě, kdy z důvodu povahy služeb, na které se vztahují veřejné zakázky, zejména pokud jsou tyto služby intelektuální povahy nebo spadají do kategorie 6 přílohy 1, nelze specifikace zakázek stanovit s dostatečnou přesností, aby umožnily zadat zakázky výběrem nejlepší nabídky podle pravidel pro otevřené nebo omezené řízení.“
Článek 22 uvedeného legislativního nařízení v odstavci 3 stanoví:
„V zadávacím řízení přímou dohodou na základě čl. 7 odst. 1 nesmí být počet zájemců menší než tři, za předpokladu, že je dostatečný počet vhodných zájemců.“
Příloha 2 legislativního nařízení č. 157/95 v bodě 25 uvádí „Zdravotnictví, veterinářství a sociální služby“.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Na základě dotčené smlouvy ze dne 2. ledna 1999, která byla v roce 2004 pozměněna dodatkem, kterým se společnost Oftalma zavázala, že nevyužije řízení o platebním rozkazu, CIOV svěřila společnosti Oftalma poskytování specializovaných služeb v oblasti oftalmologie v oftalmologickém centru Ospedale evangelico valdese di Torino (Evangelická valdéská nemocnice v Turíně, Itálie).
Dne 21. dubna 2005 uložil Tribunale di Torino (soud v Turíně, Itálie) CIOV a regionu Piemont, aby společnosti Oftalma zaplatily částku 1727886,36 eura navýšenou o úroky jako úplatu za služby péče poskytnuté v roce 2004.
CIOV a region Piemont podaly, každý zvlášť, proti tomuto platebnímu rozkazu odpor u Tribunale di Torino (soud v Turíně). Během tohoto prvostupňového řízení se region Piemont dovolával neplatnosti dotčené smlouvy, neboť podle něj byla uzavřena v rozporu s postupy zadávání veřejných zakázek, upravenými legislativním nařízením č. 157/95.
Rozsudkem ze dne 5. prosince 2007 zamítl Tribunale di Torino (soud v Turíně) odpory podané CIOV a regionem Piemont, a tudíž vyhověl návrhům společnosti Oftalma.
Před tímto prvostupňovým řízením podala společnost Oftalma v roce 2004 žalobu u Tribunale di Torino (soud v Turíně) znějící na uložení povinnosti CIOV a regionu Piemont, aby jí zaplatily částku 1226535,07 eura jako vyrovnání založené na tarifech použitelných na služby péče poskytnuté v letech 2002 a 2003, jakož i během prvního semestru roku 2004.
Rozsudkem ze dne 9. října 2007 Tribunale di Torino (soud v Turíně) žalobu společnosti Oftalma zamítl.
Společnost Oftalma a region Piemont podaly proti oběma výše uvedeným rozsudkům odvolání.
Corte d’appello di Torino (odvolací soud v Turíně, Itálie) po spojení těchto věcí ke společnému řízení prohlásil dotčenou smlouvu rozsudkem ze dne 7. června 2010 za neplatnou, a v důsledku toho společnosti Oftalma uložil, aby nahradila částky zaplacené v rámci výkonu platebního rozkazu.
Tento soud měl za to, že dotčená smlouva byla uzavřena v rozporu se směrnicí 92/50 a legislativním nařízením č. 157/95, kterým byla směrnice provedena, protože uzavření této smlouvy nepředcházelo žádné vyhlášení zakázky, přestože CIOV byla na základě článku 2 legislativního nařízení č. 157/95 ve spojení s článkem 1 směrnice 92/50 veřejnoprávním subjektem, jež má postavení veřejného zadavatele.
Společnost Oftalma podala proti tomuto rozsudku u předkládajícího soudu, Corte suprema di cassazione (Nejvyšší kasační soud, Itálie), kasační opravný prostředek.
Předkládající soud v této souvislosti zejména uvádí, že čl. 3 odst. 2 legislativního nařízení č. 157/95 stejně jako směrnice 92/50 nestanoví postup zveřejnění a vyhlášení zakázky před uzavřením smluv o poskytování zdravotních služeb a že toto legislativní nařízení ani výslovně nestanoví, že zadávání takových zakázek podléhá dodržování zásad efektivity, nestrannosti, rovného zacházení a transparentnosti.
Tento soud se zamýšlí nad správností judikatury italských správních soudů, podle níž veřejné zakázky na poskytování zdravotních služeb, ačkoliv nespadají přímo do úpravy použitelné v oblasti veřejných zakázek na služby, podléhají na základě obecných pravidel vnitrostátního práva a zásad unijního práva, vyplývajících z článků 49, 56 a 106 SFEU, i nadále předchozímu zveřejnění výzvy k podávání nabídek, přestože je tato výzva neformální.
V uvedené ustálené judikatuře se nicméně konstatuje, že čl. 22 odst. 3 legislativního nařízení č. 157/95, kterým se provádí čl. 27 odst. 3 směrnice 92/50, stanoví, že i v případě omezeného zadávacího řízení nesmí být počet zájemců menší než tři. Tento soud, jenž zdůrazňuje, že tato ustanovení se mají použít na zakázky na služby, na které se vztahují všechna ustanovení této směrnice, nicméně tvrdí, že takové vnitrostátní ustanovení „může být považováno za výraz obecné zásady“, jež se uplatní i na zakázky na služby, které jí podléhají pouze částečně. Podle této judikatury je takový výklad v souladu s cíli směrnice 92/50, které spočívají ve vytvoření vnitřního trhu prostřednictvím řádné koordinace postupů zadávání veřejných zakázek na služby.
Předkládající soud dodává, že tento výklad je v souladu s jedním z cílů směrnice 92/50, kterým je harmonizace pravidel zadávání veřejných zakázek s pravidly týkajícími se zakázek na stavební práce a dodávky. V této souvislosti zdůrazňuje, že jak směrnice Rady 71/305/EHS ze dne 26. července 1971 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce (
Úř. věst. 1971, L 185, s. 5
) (
neoficiální překlad
), ve znění směrnice Rady 89/440/EHS ze dne 18. července 1989 (
Úř. věst. 1989, L 210, s. 1
), tak směrnice Rady 93/36/EHS ze dne 14. června 1993 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na dodávky (
Úř. věst. 1993, L 199, s. 1
; Zvl. vyd. 06/02, s. 110) ukládá veřejným zadavatelům, aby zaručili skutečnou soutěž, a to i ve vyjednávacích řízeních.
Tento soud podotýká, že podrobení veřejné zakázky na zdravotní služby takové povinnosti je v souladu s judikaturou Soudního dvora, podle níž se základní zásady Smlouvy o FEU uplatní na veřejné zakázky na služby vyloučené z působnosti směrnice 92/50.
Za těchto podmínek se Corte suprema di Cassazione (Nejvyšší kasační soud) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Musí být článek 9 směrnice [92/50], který stanoví, že zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze I B [směrnice], jsou zadávány v souladu s články 14 a 16 [této směrnice], vykládán v tom smyslu, že tyto zakázky každopádně nadále podléhají zásadám svobody usazování a volného pohybu služeb, rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, transparentnosti a zákazu diskriminace uvedeným v článcích 49, 56 a 106 SFEU?
2)
V případě kladné odpovědi na první otázku musí být článek 27 směrnice 92/50, který stanoví, že v případě zadání zakázky prostřednictvím vyjednávacího řízení nesmí být počet zájemců přizvaných k jednání menší než tři, za předpokladu že je dostatečný počet vhodných zájemců, vykládán v tom smyslu, že se použije i na zakázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze I B této směrnice?
3)
Brání článek 27 směrnice 92/50, který stanoví, že v případě zadání zakázky prostřednictvím vyjednávacího řízení nesmí být počet zájemců přizvaných k jednání menší než tři, za předpokladu, že je dostatečný počet vhodných zájemců, použití vnitrostátních předpisů, které u veřejných zakázek zadaných před přijetím směrnice [2004/18], jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze I B směrnice 92/50, nezaručují otevření hospodářské soutěži v případě použití vyjednávacího řízení?“
K předběžným otázkám
K první otázce
Podstatou první otázky předkládajícího soudu je, zda v případě, kdy se zadává veřejná zakázka na služby, jež spadá pod článek 9 směrnice 92/50, a v důsledku toho podléhá v zásadě pouze článkům 14 a 16 této směrnice, je veřejný zadavatel i přesto povinen dodržovat také základní pravidla a obecné zásady Smlouvy o FEU, zejména zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, jakož i povinnost transparentnosti z nich vyplývající.
Podle článku 9 směrnice 92/50 jsou „[z]akázky, jejichž předmětem jsou služby uvedené v příloze I B, […] zadávány v souladu s články 14 a 16“. Tyto články obsahují povinnosti týkající se technických specifikací zakázky a zaslání oznámení o výsledku zadávacího řízení.
Soudní dvůr v této souvislosti rozhodl, že pokud se zakázky týkají služeb spadajících do této přílohy I B, mají veřejní zadavatelé pouze povinnost stanovit technické specifikace odkazem na vnitrostátní normy provádějící evropské normy, které musí být uvedeny v obecné nebo zadávací dokumentaci spojené s každou zakázkou, a zaslat Úřadu pro publikace Evropské unie oznámení o výsledcích řízení o zadání těchto zakázek (rozsudek ze dne 17. března 2011, Strong Segurança,
C‑95/10
,
EU:C:2011:161
, bod
).
Soudní dvůr také rozhodl, že zařazení služeb do příloh I A a I B směrnice 92/50 je v souladu se systémem zavedeným touto směrnicí, který stanoví použití ustanovení této směrnice na dvou úrovních (rozsudek ze dne 17. března 2011, Strong Segurança,
C‑95/10
,
EU:C:2011:161
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr totiž uvedl, že unijní normotvůrce předpokládal, že zakázky týkající se služeb spadajících do přílohy I B směrnice 92/50 nemají
a priori
, s ohledem na svou specifickou povahu, dostatečný přeshraniční význam, který by mohl být důvodem pro to, aby byly zadávány v zadávacím řízení, které má umožnit podnikům ostatních členských států seznámit se s oznámením o zakázce a podat nabídku (rozsudek ze dne 17. března 2011, Strong Segurança,
C‑95/10
,
EU:C:2011:161
, bod
a citovaná judikatura).
Soudní dvůr měl nicméně za to, že se takové zakázky, pokud však mají nepochybný přeshraniční význam, řídí základními pravidly a obecnými zásadami Smlouvy o FEU, zejména zásadami rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, jakož i povinností transparentnosti, z nich vyplývající (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. března 2011, Strong Segurança,
C‑95/10
,
EU:C:2011:161
, bod
a citovaná judikatura). Uvedená povinnost transparentnosti, aniž nezbytně znamená povinnost provést zadávací řízení, vyžaduje zajištění odpovídajícího stupně zveřejnění, který umožní zajištění soutěže, a dále kontrolu nestrannosti zadávacího řízení (rozsudek ze dne 13. listopadu 2008, Coditel Brabant,
C‑324/07
,
EU:C:2008:621
, bod
a citovaná judikatura).
Při neexistenci zvláštních okolností, jejichž existence nevyplývá ze spisu, který má Soudní dvůr k dispozici, musí být posouzení existence nepochybného přeshraničního významu provedeno z důvodu právní jistoty k datu zadání dotčené veřejné zakázky (viz obdobně rozsudek ze dne 10. listopadu 2005, Komise v. Rakousko,
C‑29/04
,
EU:C:2005:670
, bod
). V této souvislosti skutečnost, že ve věci v původním řízení byl následně k dotčené smlouvě připojen dodatek, nemůže mít vliv na datum, k němuž musí být existence takového významu posouzena, pokud takový dodatek nemůže podstatným způsobem změnit obecnou systematiku smlouvy, což však přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
Je tedy věcí předkládajícího soudu, aby provedl podrobné posouzení všech relevantních skutečností týkajících se dotčené zakázky, aby tak ověřil existenci nepochybného přeshraničního významu k datu zadání zakázky, o níž jde ve věci v původním řízení.
V tomto ohledu je třeba zdůraznit, že při tomto přezkumu nelze existenci nepochybného přeshraničního významu hypoteticky vyvodit z určitých skutečností, které – posuzovány abstraktně – mohou být indiciemi v tomto smyslu, nýbrž musí pozitivně vyplývat z konkrétního posouzení okolností zakázky dotčené ve věci v původním řízení. To znamená, že nelze mít za to, že nepochybný přeshraniční význam je tvořen skutečnostmi nevylučujícími jeho existenci, ale za takový musí být považován v případě, že je jeho přeshraniční povaha prokázána na základě objektivních a shodujících se poznatků (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 6. října 2016, Tecnoedi Costruzioni,
C‑318/15
,
EU:C:2016:747
, bod
).
Soudní dvůr již rozhodl, že výše hodnoty dotčené zakázky ve spojení s místem provádění prací, nebo dokonce technická povaha zakázky a zvláštní vlastnosti dotyčných výrobků mohou tvořit objektivní kritéria, jež mohou nasvědčovat existenci nepochybného přeshraničního významu. V tomto kontextu mohou být zohledněny rovněž stížnosti podané subjekty se sídlem v členských státech jiných, než je stát veřejného zadavatele, a to za podmínky, že bude ověřeno, že takové stížnosti jsou skutečné, a nikoliv jen fiktivní (rozsudek ze dne 6. října 2016, Tecnoedi Costruzioni,
C‑318/15
,
EU:C:2016:747
, bod
a citovaná judikatura). Navíc okolnost, že k datu zadání zakázky, o niž jde ve věci v původním řízení, podobné zdravotní služby byly či nikoli již zajišťovány subjekty usazenými v jiných členských státech, může rovněž tvořit okolnost, kterou je nutné zohlednit.
Nicméně je třeba připomenout, že pokud jde konkrétně o zdravotnickou činnost, měl Soudní dvůr v rámci žaloby pro nesplnění povinnosti státem za to, že nepochybný přeshraniční význam nebyl prokázán na základě pouhé skutečnosti, že dotčené veřejné zakázky měly značnou hospodářskou hodnotu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 29. dubna 2010, Komise v. Německo,
C‑160/08
,
EU:C:2010:230
, body
,
a
).
V projednávané věci je přitom třeba konstatovat, jak uvedla společnost Oftalma ve svém písemném vyjádření, že předkládací rozhodnutí neobsahuje žádný poznatek, který by mohl naznačit, že zakázka, o niž jde ve věci v původním řízení, měla k datu svého zadání nepochybný přeshraniční význam.
I v případě, že by existence takového nepochybného přeshraničního významu byla prokázána, a nedostatek transparentnosti by tudíž mohl vyvolat rozdílné zacházení k újmě podniků nacházejících se v jiném členském státě, než je stát veřejného zadavatele, může být takové rozdílné zacházení odůvodněno objektivními okolnostmi (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. prosince 2014, Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino a další,
C‑113/13
,
EU:C:2014:2440
, bod
, jakož i citovaná judikatura).
Co se týče takového odůvodnění, společnost Oftalma se ve svém písemném vyjádření odvolává na bod 57 rozsudku ze dne 11. prosince 2014, Azienda sanitaria locale n. 5 Spezzino a další (
C‑113/13
,
EU:C:2014:2440
), ve kterém Soudní dvůr rozhodl, že cíl spočívající v zachování, z důvodů veřejného zdraví, vyvážené a všem dostupné lékařské a nemocniční služby, může rovněž spadat pod jednu z výjimek z důvodů veřejného zdraví.
Přísluší předkládajícímu soudu, aby v případě prokázání existence nepochybného přeshraničního významu zkoumal, s přihlédnutím k judikatuře uvedené v předcházejících dvou bodech, zda bylo zadání zakázky, o niž jde ve věci v původním řízení, odůvodněné.
S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na první otázku odpovědět, že pokud se zadává veřejná zakázka na služby, jež spadá pod článek 9 směrnice 92/50, a v důsledku toho podléhá v zásadě pouze článkům 14 a 16 této směrnice, je veřejný zadavatel i přesto povinen dodržovat také základní pravidla a obecné zásady Smlouvy o FEU, zejména zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, jakož i povinnost transparentnosti z nich vyplývající, pokud má taková zakázka k datu svého zadání nepochybný přeshraniční význam, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.
V tomtéž případě dále společnost Oftalma vznáší námitky proti tvrzením regionu Piemont a CIOV s odkazem na zásadu
nemo auditur propriam turpitudinem allegans
. Tvrdí, že pokud je uzavření smlouvy, která s ní byla uzavřena, protiprávní, je nutné tuto protiprávnost přičítat regionu Piemont a CIOV. Společnost Oftalma mimoto tvrdí, že odmítnutím poskytnout úplatu za její služby, které byly poskytovány účinně a pravidelně, získává CIOV neoprávněnou výhodu.
V této souvislosti je třeba konstatovat, že takové zásady musejí být předkládajícím soudem posouzeny v rámci aplikace vnitrostátního práva.
Ke druhé a třetí otázce
Podstatou druhé a třetí otázky předkládajícího soudu je, zda čl. 27 odst. 3 směrnice 92/50 musí být vykládán v tom smyslu, že se použije na veřejné zakázky na služby spadající do přílohy I B této směrnice.
Je třeba uvést, že přijetím článku 9 směrnice 92/50 unijní normotvůrce výslovně stanovil, že na služby uvedené v příloze I B se použijí pouze články 14 a 16 této směrnice. Vzhledem k neexistenci ustanovení v opačném smyslu je třeba mít za to, že tomu je tak i v případě, kdy má veřejná zakázka týkající se takové služby nepochybný přeshraniční význam.
Z toho plyne, že podrobení služeb uvedených v příloze I B směrnice 92/50 jiným článkům, než jsou články, na které výslovně odkazuje článek 9 této směrnice, by vedlo k výkladu, který by byl v rozporu s jasným zněním tohoto článku, a byl by tedy v rozporu s vůlí unijního normotvůrce.
Z výše uvedeného vyplývá, že povinnosti vyplývající z čl. 27 odst. 3 uvedené směrnice se nepoužijí na veřejnou zakázku týkající se služby uvedené v příloze I B směrnice, i když má tato služba nepochybný přeshraniční význam.
Požadavek dodržování unijních základních pravidel a obecných zásad, jakož i povinností z nich vyplývajících, který je uznán ve vztahu k veřejným zakázkám majícím nepochybný přeshraniční význam v judikatuře citované v bodě 36 tohoto rozsudku, tak ještě jako takový neobnáší přizvání minimálního počtu uchazečů do vyjednávajícího řízení, jak stanoví uvedený čl. 27 odst. 3.
K tomu přistupuje skutečnost, že přijetí výkladu, podle něhož se má v případě existence nepochybného přeshraničního významu použít ve věci, jako je věc v původním řízení čl. 27 odst. 3 směrnice 92/50, by mohlo vést k tomu, že na zakázky na služby spadající do přílohy I B směrnice 92/50 by se použila jiná ustanovení této směrnice, která se použijí výlučně na služby uvedené v příloze I A směrnice, což by mohlo zbavit existující rozlišení mezi službami přílohy I A a službami spadajícími do přílohy I B této směrnice jakéhokoli užitečného účinku (v tomto smyslu, pokud jde o přílohy II A a II B směrnice 2004/18, které odpovídají přílohám I A a I B směrnice 92/50, viz rozsudek ze dne 17. března 2011, Strong Segurança,
C‑95/10
,
EU:C:2011:161
, bod
).
S ohledem na všechny předcházející úvahy je třeba na druhou a třetí otázku odpovědět, že čl. 27 odst. 3 směrnice 92/50 musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije na veřejné zakázky na služby spadající do přílohy I B této směrnice.
K omezení časových účinků rozsudku, který bude vydán
Společnost Oftalma ve svém vyjádření Soudnímu dvoru navrhuje, aby v případě, že by unijní základní pravidla a obecné zásady, jakož i povinnost transparentnosti z nich vyplývající byly vykládány v tom smyslu, že uzavření takové smlouvy, jako je smlouva, o niž jde ve věci v původním řízení, musí v případě, že má tato smlouva nepochybný přeshraniční význam, předcházet odpovídající stupeň zveřejnění, omezil časové účinky rozsudku, který bude vydán. Podle společnosti Oftalma by tento rozsudek mohl zpochybnit platnost všech úmluv uzavřených soukromými zařízeními s veřejnými orgány o poskytování péče, a v důsledku toho destabilizovat celý italský systém zdravotnictví.
V tomto ohledu je třeba připomenout, že jen zcela výjimečně mohou okolnosti přimět Soudní dvůr k tomu, aby na základě obecné zásady právní jistoty, která je vlastní unijnímu právnímu řádu, omezil možnost všech zúčastněných osob dovolávat se ustanovení, jehož výklad podal, za účelem zpochybnění právních vztahů založených v dobré víře. Takovéto omezení lze podle ustálené judikatury Soudního dvora připustit pouze v samotném rozsudku, kterým se rozhoduje o požadovaném výkladu (rozsudek ze dne 17. července 2008, Krawczyński,
C‑426/07
,
EU:C:2008:434
, body
a
).
Jak přitom vyplývá z bodu 36 tohoto rozsudku, Soudní dvůr již rozhodl, že zakázky týkající se služeb spadajících do přílohy I B směrnice 92/50, které mají nepochybný přeshraniční význam, podléhají základním pravidlům a obecným zásadám Smlouvy o FEU, ze kterých vyplývá povinnost transparentnosti.
V důsledku toho není namístě omezovat časové účinky tohoto rozsudku.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (devátý senát) rozhodl takto:

1)
Pokud se zadává veřejná zakázka na služby, jež spadá pod článek 9 směrnice Rady 92/50/EHS ze dne 18. června 1992 o koordinaci postupů při zadávání veřejných zakázek na stavební práce, ve znění směrnice Evropského parlamentu a Rady 97/52/ES ze dne 13. října 1997, a v důsledku toho podléhá v zásadě pouze článkům 14 a 16 této směrnice, je veřejný zadavatel i přesto povinen dodržovat také základní pravidla a obecné zásady Smlouvy o FEU, zejména zásady rovného zacházení a zákazu diskriminace na základě státní příslušnosti, jakož i povinnost transparentnosti z nich vyplývající, pokud má taková zakázka k datu svého zadání nepochybný přeshraniční význam, což přísluší ověřit předkládajícímu soudu.

2)
Článek 27 odst. 3 směrnice 92/50 musí být vykládán v tom smyslu, že se nepoužije na veřejné zakázky na služby spadající do přílohy I B této směrnice.

Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: italština.