CELEX: 62019CJ0636
Eelotsusetaotlus
Piiriülesed tervishoiuteenused
Mõiste „kindlustatud isik“
Määrus (EÜ) nr 883/2004
Artikli 1 punkt c
Artikkel 2
Artikkel 24
Õigus mitterahalistele hüvitistele, mida elukohaliikmesriik annab pensioni maksva liikmesriigi kulul
Direktiiv 2011/24/EL
Artikli 3 punkti b alapunkt i
Artikkel 7
Muus liikmesriigis kui elukohaliikmesriik või pensioni maksev liikmesriik saadud tervishoiuteenuse kulude hüvitamine
Tingimused

Eelotsusetaotlus puudutab küsimust, kuidas tõlgendada Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2011. aasta direktiivi 2011/24/EL patsiendiõiguste kohaldamise kohta piiriüleses tervishoius (
ELT 2011, L 88, lk 45
) artikli 3 punkti b alapunkti i ja artikli 7 lõiget 1 koostoimes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta (
ELT 2004, L 166, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72; parandus
ELT 2009, L 202, lk 91
), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 988/2009 (
ELT 2009, L 284, lk 43
) (edaspidi „määrus nr 883/2004“), artikli 1 punktiga c ja artiklitega 2 ja 24 ning ELTL artiklit 56.
Taotlus on esitatud Y‑i ja Centraal Administratie Kantoori (keskhaldusasutus, Madalmaad, edaspidi „CAK“) vahelises kohtuvaidluses seoses viimase keeldumisega hüvitada Y‑ile kulud, kulud, mis on seotud tervishoiuteenustega, mida ta sai muus liikmesriigis kui tema elukohaliikmesriik või talle vanaduspensioni maksev liikmesriik.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määrus nr 883/2004
Määruse nr 883/2004 põhjendustes 3, 20 ja 22 on märgitud:
„(3)
Nõukogu 14. juuni 1971. aasta määrust (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes [(
EÜT 1971, L 149, lk 2
; ELT eriväljaanne 05/01, lk 35)] on korduvalt muudetud ja ajakohastatud, et võtta arvesse arenguid ühenduse tasandil, sealhulgas Euroopa [Liidu] Kohtu otsuseid, aga ka siseriiklike õigusaktide muudatusi. Selliste tegurite tõttu on ühenduse koordineerimisnormid muutunud keerulisteks ja pikkadeks. Nende eeskirjade asendamine, neid samal ajal ajakohastades ja lihtsustades, on seepärast oluline isikute vaba liikumise saavutamiseks.
[…]
(20)
Haigus-, sünnitus- ja sellega samaväärsete isadushüvitiste vallas tuleks võimaldada kaitset kindlustatud isikutele ja nende pereliikmetele, kes elavad või viibivad muus liikmesriigis kui pädev liikmesriik.
[…]
(22)
Pensionitaotlejate ja pensionäride ning nende pereliikmete eriseisund muudab vajalikuks ravikindlustust reguleerivate sätete kohandamise nende olukorraga.“
Määruse artiklis 1 on sätestatud:
„Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
c)
kindlustatud isik
– III jaotise 1. ja 3. peatükis sätestatud sotsiaalkindlustusliikide puhul isik, kes vastab selle liikmesriigi õigusaktides sätestatud tingimustele, kes II jaotise kohaselt on õigustatud hüvitisi saama käesoleva määruse sätteid arvesse võttes;
[…]
l)
õigusaktid
– iga liikmesriigi puhul õigus- ja haldusnormid ning muud rakendusmeetmed, mis on seotud artikli 3 lõikes 1 käsitletud sotsiaalkindlustusliikidega;
[…]
[…]
q)
pädev asutus:
i)
asutus, kus asjaomane isik on hüvitise taotlemise ajal kindlustatud
või
ii)
asutus, kellelt asjaomasel isikul on praegu või tulevikus õigus saada hüvitisi, kui tema või tema pereliige või -liikmed elavad asutuse asukohajärgse liikmesriigi territooriumil,
[…]
s)
pädev liikmesriik
– liikmesriik, kus pädev asutus asub;
[…]
va)
mitterahalised hüvitised:
i)
III jaotise 1. peatüki (haigushüvitised, sünnitus- ja sellega samaväärsed isadushüvitised) kohaldamisel mitterahalised hüvitised, mis on sätestatud liikmesriigi õigusaktides ning mille eesmärk on osutada või teha kättesaadavaks arstiabi ning sellise abiga seonduvad tooted ja teenused või maksta otse või hüvitada nende kulu. See hõlmab ka pikaajalisi mitterahalisi hooldushüvitisi;
[…]“.
Määruse artikli 2 „Isikud, kelle suhtes määrus on kohaldatav“ lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevat määrust kohaldatakse liikmesriigi kodanike, liikmesriigis elavate kodakondsuseta isikute ja pagulaste suhtes, kes on või on olnud sotsiaalkindlustusalaste õigusaktidega hõlmatud ühes või mitmes liikmesriigis, samuti nende pereliikmete ning nende ülalpidamisel olnud isikute suhtes.“
Määruse artikli 3 „Reguleerimisala“ lõikes 1 on sätestatud:
„Käesolevat määrust kohaldatakse kõigi õigusaktide suhtes, mis reguleerivad järgmisi sotsiaalkindlustusliike:
a)
haigushüvitised;
[…]“.
Määruse nr 883/2004 artikkel 11 „Üldeeskirjad“ asub määruse II jaotises „Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine“. Selle artikli lõikes 3 on ette nähtud:
„Arvestades artiklites 12–16 sätestatut:
[…]
e)
iga muu isiku suhtes, kelle suhtes ei kehti punktid a–d, kohaldatakse elukohajärgse liikmesriigi õigusakte, ilma et see piiraks teiste käesoleva määruse sätete kohaldamist, millega talle tagatakse hüvitised ühe või mitme muu liikmesriigi õigusaktide alusel.“
Määruse artikli 16 lõikes 2 on ette nähtud:
„Isiku, kes saab pensioni või pensione ühe või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel ning kes elab teises liikmesriigis, võib tema taotluse korral välja arvata viimati nimetatud liikmesriigi õigusaktide kohaldamisalast, tingimusel et nimetatud õigusakte ei kohaldata tema suhtes seoses tema tööga või tegutsemisega füüsilisest isikust ettevõtjana.“
Määruse artiklis 24 „Õiguse puudumine mitterahalistele hüvitistele elukohajärgse liikmesriigi õigusaktide alusel“ on sätestatud:
„1.   Isik, kes saab pensioni või pensione ühe või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel ja kellel pole õigust mitterahalistele hüvitistele elukohajärgse liikmesriigi õigusaktide alusel, saab siiski neid hüvitisi endale ja oma pereliikmetele sel määral, nagu tal oleks õigus saada selle liikmesriigi õigusaktide või vähemalt ühe tema pensionite suhtes pädeva liikmesriigi õigusaktide alusel, kui ta elaks selles liikmesriigis. Mitterahalisi hüvitisi annab lõikes 2 nimetatud asutuse kulul elukohajärgne asutus, nii nagu asjaomasel isikul oleks õigus pensionile ja mitterahalistele hüvitistele selle liikmesriigi õigusaktide alusel.
2.   Lõikes 1 käsitletud juhtudel kannab mitterahaliste hüvitiste kulud asutus, mis määratakse kindlaks vastavalt järgmistele eeskirjadele:
a)
kui pensionäril on õigus mitterahalistele hüvitistele ühe liikmesriigi õigusaktide alusel, kannab kulud selle liikmesriigi pädev asutus;
b)
kui pensionäril on õigus mitterahalistele hüvitistele kahe või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel, kannab nende kulud selle liikmesriigi pädev asutus, kelle õigusaktid on kõnesoleva isiku suhtes kõige kauem kehtinud; kui nimetatud eeskirja kohaldamisel vastutab hüvitiste kulude kandmise eest mitu asutust, kannab kulud see asutus, kes kohaldab pensionäri suhtes viimasena kehtinud õigusakte.“
Määruse artikli 27 „Pensionäri või tema pereliikmete viibimine liikmesriigis, kus nad ei ela – viibimine pädevas liikmesriigis – luba asjakohaseks raviks väljaspool elukohajärgset liikmesriiki“ lõikes 3 on sätestatud:
„Artiklit 20 kohaldatakse
mutatis mutandis
pensionäri ja/või tema pereliikmete suhtes, kes viibivad liikmesriigis, kus nad ei ela, oma seisundile vastava ravi saamise eesmärgil.“
Määruse nr 883/2004 1. peatüki 3. jaos paiknev artikkel 31 „Üldsäte“ on sõnastatud järgmiselt:
„Artikleid 23–30 ei kohaldata pensionäri või tema pereliikmete suhtes, kellel liikmesriigi õigusaktide alusel on õigus hüvitistele tööst või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemisest tulenevalt. Sellisel juhul kohaldatakse selle isiku suhtes käesoleva peatüki eesmärgil artikleid 17–21.“
Direktiiv 2011/24
Direktiivi 2011/24 põhjendustes 29 ja 30 on märgitud:
„(29)
On asjakohane nõuda, et ka need patsiendid, kes soovivad saada tervishoiuteenuseid teises liikmesriigis muudel kui määrusega [nr 883/2004] ettenähtud tingimustel, peaksid saama toetuda patsientide, teenuste ja kaupade vaba liikumise põhimõtetele kooskõlas ELi toimimise lepingu ning käesoleva direktiiviga. Patsientidele tuleks tagada kõnealuste tervishoiuteenuste kulude katmine vähemalt samas ulatuses, nagu seda oleks tehtud juhul, kui samasuguseid tervishoiuteenuseid oleks osutatud kindlustajaliikmesriigis. Sellega tuleks võtta täiel määral arvesse liikmesriikide vastutust nende kodanikele kättesaadava haiguskindlustuse ulatuse kindlaksmääramisel ning ära hoida märkimisväärset mõju liikmesriikide tervishoiusüsteemide rahastamisele.
(30)
Patsientide jaoks peaks kaks süsteemi olema sidusad ning kohaldatakse kas käesolevat direktiivi või sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimist käsitlevaid liidu määrusi.“
Direktiivi artikkel 3 „Mõisted“ on sõnastatud järgmiselt:
„Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:
[…]
b)
„kindlustatud isik“ –
i)
määruse [nr 883/2004] artikliga 2 hõlmatud isikud, sealhulgas nende pereliikmed ja nende ülalpidamisel olevad isikud, kes on kindlustatud isikud nimetatud määruse artikli 1 punkti c tähenduses, […]
[…]
c)
„kindlustajaliikmesriik“ –
i)
punkti b alapunktis i osutatud isikute puhul liikmesriik, kes on pädev andma kindlustatud isikule eelloa asjakohase ravi saamiseks väljaspool elukohaliikmesriiki vastavalt määrusele [nr 883/2004] ja [Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta] määrusele (EÜ) nr 987/2009[, milles sätestatakse määruse nr 883/2004 rakendamise kord (
ELT 2009, L 284, lk 1
)];
[…]“.
Direktiivi artikli 7 „Kulude hüvitamise üldpõhimõtted“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Ilma et see piiraks [määruse nr 883/2004] kohaldamist ja kui artiklites 8 ja 9 ei ole sätestatud teisiti, tagab kindlustajaliikmesriik piiriüleseid tervishoiuteenuseid saanud kindlustatud isiku poolt kantud kulude hüvitamise, kui asjaomane tervishoiuteenus kuulub hüvitiste hulka, millele kindlustatud isikul on õigus kindlustajaliikmesriigis.
2.   Erandina lõikest 1:
a)
kui liikmesriik on nimetatud [määruse nr 883/2004] IV lisas ja ta on kooskõlas kõnealuse määrusega tunnustanud teise liikmesriigi alalistest elanikest pensionäride ja nende pereliikmete õigust haigushüvitistele, osutab ta kooskõlas oma õigusaktidega neile käesoleva direktiivi kohaselt omal kulul tervishoiuteenuseid, kui nad viibivad tema territooriumil, nagu kõnealused isikud oleksid kõnealuses lisas loetletud liikmesriigi alalised elanikud;
[…]“.
Direktiivi artikli 8 „Tervishoiuteenused, mille suhtes võib kohaldada eelloa nõuet“ lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:
„1.   Kindlustajaliikmesriik võib piiriüleste tervishoiuteenuste kulude hüvitamiseks ette näha eellubade süsteemi vastavalt käesolevale artiklile ja artiklile 9. Eellubade süsteem, sealhulgas kriteeriumid ja nende kriteeriumide kohaldamine ning eelloa andmisest keeldumise individuaalsed otsused piirduvad eesmärgi saavutamiseks vajaliku ja proportsionaalsega ega tohi kujutada endast meelevaldset diskrimineerimist või põhjendamatut takistust patsientide vabale liikumisele.
2.   Tervishoiuteenused, mille suhtes võib kohaldada eelloa nõuet, on üksnes:
a)
tervishoiuteenused, mis sõltuvad planeerimisvajadusest, mis on seotud eesmärgiga tagada küllaldane ja püsiv juurdepääs kvaliteetsete raviteenuste tasakaalustatud valikule asjaomases liikmesriigis või sooviga kontrollida kulusid ja vältida niipalju kui võimalik rahaliste, tehniliste või inimressursside raiskamist, ning
[…]
ii)
nõuavad kitsalt spetsialiseeritud ja kulukate meditsiiniliste infrastruktuuride või seadmete kasutamist;
[…]“.
Direktiivi 2011/24 artikkel 9 „Piiriüleste tervishoiuteenustega seotud haldusmenetlused“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   Kindlustajaliikmesriik tagab, et haldusmenetlused, mis on seotud tervishoiuteenuste kasutamisega teises liikmesriigis ja teises liikmesriigis saadud tervishoiuteenuste kulude hüvitamisega, põhinevad objektiivsetel ja mittediskrimineerivatel kriteeriumitel, mis on seatud eesmärgi saavutamise seisukohast vajalikud ja proportsionaalsed.
2.   Lõikes 1 osutatud haldusmenetlused on hõlpsasti kättesaadavad ning selliseid menetlusi käsitlev teave tehakse sobival tasandil avalikult kättesaadavaks. Selliste menetluste kaudu on võimalik tagada, et taotlusi käsitletakse objektiivselt ja erapooletult.
3.   Liikmesriigid kehtestavad mõistlikud tähtajad, mille jooksul tuleb piiriüleste tervishoiuteenuste taotlused läbi vaadata, ja teevad need tähtajad eelnevalt teatavaks. Piiriülese tervishoiuteenuse taotluse läbivaatamisel võtavad liikmesriigid arvesse järgmist:
a)
konkreetset terviseseisundit,
b)
kiireloomulisust ja juhtumi eripära.
4.   Liikmesriigid tagavad, et teises liikmesriigis piiriüleste tervishoiuteenuste kasutamisega ja teises liikmesriigis osutatud tervishoiuteenuste kulude hüvitamisega seotud individuaalsed otsused on nõuetekohaselt põhjendatud ja neid on võimalik iga üksikjuhtumi korral läbi vaadata ning kohtus vaidlustada, hõlmates ka ajutiste meetmete võtmist.
5.   Käesolev direktiiv ei piira liikmesriikide õigust pakkuda patsientidele vabatahtlikku eelneva teavitamise süsteemi, mille kohaselt patsient saab sellise teavitamise vastuseks kirjaliku kinnituse, kus on näidatud esialgse hinnangu alusel hüvitatav summa. Selles esialgses hinnangus võetakse arvesse patsiendi kliinilist juhtumit ja täpsustatakse eeldatavad meditsiinilised protseduurid.
Liikmesriigid võivad otsustada kohaldada määruses [nr 883/2004] sätestatud pädevate asutuste vahelisi rahalise hüvitamise mehhanisme. Kui kindlustajaliikmesriik selliseid mehhanisme ei kohalda, tagab ta, et patsiendid saavad hüvitise ilma põhjendamatu viivituseta.“
Madalmaade õigus
Ravikindlustusseaduse (Zorgverzekeringswet,
Stb
. 2005, nr 358) 1. aprillist 2014 kuni 1. jaanuarini 2017 kohaldatava redaktsiooni (
Stb
. 2013, nr 578) artiklis 69 on sätestatud:
„1.   Välisriigis elavad isikud, kellel on Euroopa Ühenduste Nõukogu määruse või vastavalt Euroopa Majanduspiirkonna lepingule või sotsiaalkindlustuse kokkuleppele vastu võetud määruse alusel õigus vajaduse korral ravile või ravikulude hüvitamisele, nagu seda näevad ette ravikindlustust reguleerivad õigusnormid nende elukohariigis, teatavad endast [CAK-le], välja arvatud juhul, kui neile laieneb käesoleva seaduse alusel kohustuslik kindlustus.
2.   Lõigetes 1, 14 ja 15 nimetatud isikud peavad tasuma ministri määrusega kehtestatud sissemakse. Nimetatud määrusega kindlaksmääratud osa kõnealusest sissemaksest käsitatakse ravikindlustustoetuse seaduse [(Wet op de zorgtoeslag)] tähenduses ravikindlustuse sissemaksena.
[…]
4.   [CAK] ülesanne on täita lõigetest 1, 14 ja 15 ning neis nimetatud rahvusvahelistest õigusnormidest tulenevaid haldusülesandeid, samuti teha lõigetes 2 ja 3 nimetatud sissemaksete kinnipidamist ja kogumist puudutavaid otsuseid.
[…]“.
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
Y on Madalmaade kodanik, kes elab Belgias ja saab vanaduspensioni, mida maksab Madalmaade Kuningriik vastavalt 31. mai 1956. aasta üldisele vanaduspensioni seadusele (Algemene Ouderdomswet) (
Stb
. 1956, nr 281). Põhikohtuasja asjaolude asetleidmise ajal võis Y saada määruse nr 883/2004 artikli 24 alusel oma elukohariigi õigusaktides ette nähtud tervishoiuteenuseid Madalmaade Kuningriigi kulul, kellele ta pidi tasuma sissemakse ravikindlustusseaduse artikli 69 alusel. Kuna Y‑il oli õigus saada Madalmaade Kuningriigi kulul pensioni, olemata selle riigi resident, ei laienenud talle aga Madalmaade kohustuslik tervisekindlustus ning ta ei pidanud tasuma sellega seotud makseid.
Pärast Belgias üldarstiga konsulteerimist tehti Y‑ile 6. märtsil 2015 Academisch Ziekenhuis Maastrichtis (Maastrichti ülikooli haigla, Madalmaad) röntgenuuring ja seejärel 8. märtsil 2015 magnetresonantstomograafia uuring (MRT).
Y‑i abikaasa võttis CAKga telefoni teel ühendust 9. ja 11. märtsil 2015 seoses raviga, mida Y kavatses saada Saksamaal. CAK juhtis tähelepanu asjaolule, et selle ravi suhtes kehtib loamenetlus.
Y‑il diagnoositi 12. märtsil 2015 Maastrichti ülikooli haiglas tehtud uuringute järel 2. staadiumi rinnavähk. Seejärel tehti talle raviettepanek.
Y küsis 13. märtsil 2015 teisest arstlikku arvamust Osnabrückis (Saksamaa) asuvast Franziskus Hospital Harderbergist, milleks ta taotles CAK‑lt eelluba. Selle konsultatsiooni käigus diagnoositi tal 3. staadiumi rinnavähk.
Nimetatud haiglas tehti Y‑ile 20. märtsil 2015 rinnaoperatsioon ning 25. märtsil 2015 eemaldati lümfisõlmed. Seejärel sai Y selles haiglas 14. aprillist 2015 kuni 24. juunini 2015 operatsioonijärgset ravi, sealhulgas kiiritusravi. Nende operatsioonide ja ravi jaoks ei olnud taotletud CAK‑lt eelluba.
Belgia ravikindlustusasutus, mille alla Y kuulus, esitas 19. märtsil 2015 CAK‑le taotluse tagantjärele loa saamiseks seoses Franziskus Hospital Harderbergis toimunud 13. märtsi 2015. aasta konsultatsioonijärgse raviga.
CAK keeldus 1. mail 2015 selle loa andmisest põhjusel, et sellise loa oleks saanud anda vaid juhul, kui Y oleks luba taotlenud enne raviteenuste saamist, mida ta aga ei teinud.
1. juulil 2015 taotles Y siiski CAK‑lt raviteenustega seotud kulude, kokku 16853,13 euro suuruse summa hüvitamist, esitades vastavad arved.
CAK jättis selle taotluse 20. juuli 2015. aasta otsusega rahuldamata, tuues põhjenduseks, et Y läks Saksamaale selleks, et saada „plaanilist ravi“, mis on ette nähtud määruse nr 883/2004 artiklis 20 koostoimes määruse nr 987/2009 artikliga 26 ning mille jaoks ei olnud Y taotlenud eelluba.
Y esitas 20. juuli 2015. aasta otsuse peale vaide, mille CAK jättis 4. jaanuari 2016. aasta otsusega rahuldamata.
Kaebus, mille Y esitas selle otsuse peale rechtbank Amsterdamile (Amsterdami esimese astme kohus, Madalmaad), jäeti samuti rahuldamata. Sisuliselt otsustas nimetatud kohus, et nädalase vahega toimunud esmane konsultatsioon, haiglasse paigutamine ja ravi Saksamaal annavad alust järeldada, et neid tervishoiuteenuseid ei osutatud Y‑i terviseseisundist tuleneva kiireloomulise ravivajaduse olukorras. Kõnealuse kohtu hinnangul käsitas CAK põhjendatult Y‑ile osutatud ravi „plaanilise ravina“, mille jaoks ei olnud antud ühtki eelluba, ning keeldus seetõttu sellega seotud ravikulude hüvitamisest.
Y esitas selle kohtuotsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule ehk Centrale Raad van Beroepile (avaliku teenistuse ja sotsiaalkindlustusasjade apellatsioonikohus, Madalmaad). Ta väidab ühelt poolt, et Saksamaa haiglas 20. ja 25. märtsil 2015. aastal tehtud operatsioone tuleb – kuivõrd vajadus nende järele oli meditsiinilisest seisukohast kiireloomuline ja ootamatu – käsitada määruse nr 883/2004 artikli 19 koostoimes määruse nr 987/2009 artikliga 26 tähenduses „mitteplaanilise“ ravina, mille hüvitamine ei eelda eelluba. Teiselt poolt väidab Y, et direktiivi 2011/24 artikli 8 kohaselt ei eelda eelluba ka Saksamaal 14. aprillist kuni 24. juunini 2015. aastal tehtud operatsioonijärgse ravi, sealhulgas kiiritusravi kulud.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et CAK ei pidanud Y‑ile Saksamaal tekkinud kulusid hüvitama, sest Y ei olnud taotlenud eelluba määruse nr 883/2004 artikli 20 lõike 1 alusel, mis kuulub vastavalt selle määruse artikli 27 lõikele 3
mutatis mutandis
kohaldamisele ka selliste pensionäride suhtes nagu Y. Leides, et puudub vajadus käsitleda küsimust, kas üksnes sellest, et Y ei taotlenud eelluba, piisas selleks, et CAK võis nende kulude hüvitamisest keelduda, tõdeb eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tema menetluse käigus ilmnes, et isegi kui seda luba oleks õigel ajal taotletud, oleks CAK võinud selle andmisest keelduda põhjusel, et kõnealuse kohtu menetluses esitatud Belgia ravikindlustusasutuse teatise kohaselt oleks samasugust ravi olnud Belgias võimalik saada sama tähtaja jooksul kui Saksamaal.
Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib siiski, kas pensionär võib – nagu Y leiab – direktiivile 2011/24 tuginedes nõuda Saksamaal saadud operatsioonijärgse ravi, sealhulgas kiiritusravi kulude täielikku või osalist hüvitamist, sest selle direktiivi artikli 8 lõike 2 punkti a alapunkti ii kohaselt ei ole niisuguse ravi kulude puhul loa olemasolu nõutav. Nimetatud kohus soovib seega teada, kas Y, kes on pensionär ega ole kindlustatud liikmesriigi kohustusliku ravikindlustusega, kuulub direktiivi 2011/24 isikulisse kohaldamisalasse kui „kindlustatud isik“ direktiivi artikli 3 punkti b alapunkti i tähenduses.
Juhul kui Euroopa Kohus peaks asuma seisukohale, et Y ei kuulu direktiivi 2011/24 isikulisse kohaldamisalasse, küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus, kas see, kui Y‑ile pensioni maksev liikmesriik keeldub olukorras, kus Y ei ole saanud eelluba, talle väljaspool seda liikmesriiki ja elukohariiki osutatud ambulatoorse ravi kulude hüvitamisest, on vastuolus ELTL artikliga 56, kuna see piirab põhjendamatult selle sättega tagatud teenuste osutamise vabadust.
Neil asjaoludel otsustas Centrale Raad van Beroep (avaliku teenistuse ja sotsiaalkindlustusasjade apellatsioonikohus, Madalmaad) menetluse peatada ning esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas direktiivi 2011/24 tuleb tõlgendada nii, et määruse nr 883/2004 artiklis 24 nimetatud isikud, kes elukohajärgses riigis saavad mitterahalisi hüvitisi Madalmaade Kuningriigi kulul, aga ei ole Madalmaades kohustusliku ravikindlustuse raames kindlustatud, võivad seoses neile osutatud tervishoiuteenustega tekkinud kulude hüvitamiseks tugineda vahetult nimetatud direktiivile?
Kui vastus on eitav, siis:
2.
kas ELTL artiklist 56 tuleneb, et elukohariigist või pensioni maksvast riigist erinevas liikmesriigis tervishoiuteenuste osutamisest tulenevate kulude hüvitamisest keeldumine, nagu käesolevas kohtuasjas, kujutab endast teenuste vaba liikumise põhjendamatut piirangut?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus
Esimese küsimusega palub eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt selgitada, kas direktiivi 2011/24 artikli 3 punkti b alapunkti i ja artikli 7 lõiget 1 koostoimes määruse nr 883/2004 artikli 1 punktiga c ja artikliga 2 tuleb tõlgendada nii, et isikut, kes on ühe liikmesriigi õigusaktide kohaselt pensionär ja kellel on selle määruse artikli 24 alusel õigus elukohaliikmesriigi antavatele mitterahalistele hüvitistele talle pensioni maksva liikmesriigi kulul, tuleb pidada selle direktiivi artikli 7 lõike 1 tähenduses „kindlustatud isikuks“, kellel on õigus kolmandas liikmesriigis saadud tervishoiuteenuste kulude hüvitamisele, kuigi ta ei ole pensioni maksva liikmesriigi kohustusliku ravikindlustusega kindlustatud.
Direktiivi 2011/24 artikli 7 lõikes 1 on sätestatud, et ilma et see piiraks määruse nr 883/2004 kohaldamist ja kui direktiivi artiklites 8 ja 9 ei ole sätestatud teisiti, tagab kindlustajaliikmesriik piiriüleseid tervishoiuteenuseid saanud kindlustatud isiku poolt kantud kulude hüvitamise, kui asjaomane tervishoiuteenus kuulub hüvitiste hulka, millele kindlustatud isikul on õigus kindlustajaliikmesriigis.
Mõiste „kindlustatud isik“ tähendab direktiivi 2011/24 artikli 3 punkti b alapunkti i kohaselt „määruse [nr 883/2004] artikliga 2 hõlmatud [isikuid], kes on kindlustatud isikud nimetatud määruse artikli 1 punkti c tähenduses“. Niisiis on see mõiste määratletud viitega neile kahele määruse nr 883/2004 sättele, et tagada selle määruse ja direktiivi 2011/24 sidusus, nagu on märgitud direktiivi põhjenduses 30. Kuna direktiivi 2011/24 artikli 3 punkti b alapunktis i on kahele eespool nimetatud määruse nr 883/2004 sättele viidatud kumulatiivselt, peab isik vastama kõigile nendes sätetes ette nähtud nõuetele, et teda saaks pidada „kindlustatud isikuks“ direktiivi tähenduses.
Ühelt poolt on määruse nr 883/2004 artikli 2 – milles on määratletud määruse isikuline kohaldamisala – lõikes 1 sätestatud, et määrust „kohaldatakse liikmesriigi kodanike […] suhtes, kes on või on olnud sotsiaalkindlustusalaste õigusaktidega hõlmatud ühes või mitmes liikmesriigis“. Teiselt poolt tähendab mõiste „kindlustatud isik“ määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti c kohaselt määruse III jaotise 1. peatükis, mis käsitleb haigus-, sünnitus- ning samaväärseid isadushüvitisi, ja 3. peatükis, mis käsitleb matusetoetusi, sätestatud eri sotsiaalkindlustusliikide puhul isikut, kes vastab määruse II jaotise kohaselt pädeva liikmesriigi õigusaktides nõutavatele hüvitiste saamise tingimustele, võttes arvesse määruse muid asjakohaseid sätteid.
Esiteks, mis puudutab seda, kas Y‑i olukorras olevat isikut, kes saab vanaduspensioni selle liikmesriigi õigusaktide alusel, mille kodanik ta on, ja elab teises liikmesriigis ning kellel on õigus saada määruse nr 883/2004 artikli 24 lõike 1 alusel mitterahalisi hüvitisi, mida elukohaliikmesriik annab pensioni maksva liikmesriigi kulul, tuleb pidada isikuks, „kes on sotsiaalkindlustusalaste õigusaktidega hõlmatud ühes liikmesriigis“ määruse artikli 2 lõike 1 tähenduses, siis tuleb asuda seisukohale, nagu seda tegi ka kohtujurist oma ettepaneku punktis 45, et sellist isikut tuleb vanaduspensioni saamise tõttu käsitada liikmesriigi õigusaktidega hõlmatud isikuna selle sätte tähenduses. Sama kehtib ka asjaolu puhul, et pensioni maksva liikmesriigi õigusaktide alusel peab see isik tegema sissemakse, et olla kaetud määruse artikli 24 lõikes 1 ette nähtud tervishoiuteenustega.
Teiseks, mis puudutab küsimust, kas Y‑i olukorras olev isik on hõlmatud mõistega „kindlustatud isik“ määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti c tähenduses, siis ühelt poolt on selge, et põhikohtuasjas kõne all olevad tervishoiuteenused kuuluvad määruse III jaotise 1. peatükis sätestatud sotsiaalkindlustusliikide hulka. Teiselt poolt on vaja kontrollida, kas selline isik vastab tingimustele, mis on pädeva liikmesriigi õigusaktide kohaselt selliste hüvitiste saamiseks nõutavad.
Selle kohta nähtub määruse nr 883/2004 artikli 11 lõike 3 punktist e koostoimes artikli 16 lõikega 2, et kuigi ühe või mitme liikmesriigi õigusaktide alusel pensioni saavale isikule, kes elab teises liikmesriigis, tuleb tavaliselt kohaldada elukohajärgse liikmesriigi õigusakte, võib siiski pensionäri tema taotluse korral arvata välja nende õigusaktide kohaldamisalast, välja arvatud juhul, kui nimetatud õigusakte kohaldatakse seoses tema tööga või tegutsemisega füüsilisest isikust ettevõtjana.
Kui pensionär seda erandit taotleb, määratakse asutus, kes kannab selliste mitterahaliste hüvitiste kulud, millele pensionäril on õigus määruse nr 883/2004 artikli 24 lõike 1 alusel, kindlaks vastavalt selle artikli lõikes 2 sätestatud eeskirjadele. Määruse II jaotise alusel pädev liikmesriik on järelikult liikmesriik, kus see asutus asub.
Käesoleval juhul ei ole vaidlust selle üle, et Y‑i suhtes kuuluvad kohaldamisele Madalmaade Kuningriigi kui määruse nr 883/2004 II jaotise kohaselt pädeva liikmesriigi õigusaktid.
Seega tekib küsimus, kas Y‑i olukorras olev isik vastab nendes õigusaktides ette nähtud tingimustele, „võttes arvesse [selle] määruse sätteid“, et tal oleks õigus saada määruse artikli 24 lõikes 1 ette nähtud hüvitisi.
Sellele vastamiseks tuleb tõdeda, et selles sättes kasutatud mõiste „õigusaktid“ on määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti l esimeses lõigus määratletud iga liikmesriigi puhul kui „õigus- ja haldusnormid ning muud rakendusmeetmed, mis on seotud [selle määruse] artikli 3 lõikes 1 käsitletud sotsiaalkindlustusliikidega“.
Madalmaade valitsuse argument – mille kohaselt pensionär, kellel on õigus saada pensioni ühe liikmesriigi õigusaktide alusel ja kes elab teises liikmesriigis ning kellel on määruse nr 883/2004 artikli 24 lõike 1 kohaselt õigus saada esimesena nimetatud liikmesriigi kulul teiselt liikmesriigilt mitterahalisi hüvitisi, ei ole „kindlustatud isik“ määruse artikli 1 punkti c tähenduses, sest sellel pensionäril ei ole kohustuslikku ravikindlustust talle pensioni maksvas liikmesriigis – lähtub aga viimati nimetatud sätte kitsast tõlgendusest, mis ei võta arvesse määruse nr 883/2004 artikli 24 lõikest 1 vahetult tulenevat pensionäri õigust saada mitterahalisi hüvitisi, ning selle tõlgenduse tulemusel kehtestatakse tingimus, mis ei tulene määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti c sõnastusest ja on seetõttu määruse sätetega vastuolus.
Kuigi Euroopa Kohtu ülesanne ei ole neid tingimusi kontrollida, tuleb igal juhul märkida, nagu tegi kohtujurist oma ettepaneku punktis 50, et Euroopa Kohtu käsutuses olevast toimikust nähtub, et tingimused, mis peavad Madalmaade õigusaktide kohaselt olema täidetud selleks, et isikul oleks õigus sellistele mitterahalistele hüvitistele Madalmaade territooriumil, vastavad sisuliselt tingimustele, mis on sätestatud määruse nr 883/2004 artiklis 24. Selle artikli kohaselt eeldab seal ette nähtud mitterahaliste hüvitiste saamise õigus kolme tingimuse täitmist. Esiteks peab asjaomane isik saama ühe või mitme liikmesriigi õigusaktide kohaselt pensioni või pensione, teiseks ei tohi ta saada mitterahalisi hüvitisi oma elukohariigi õigusaktide kohaselt ning kolmandaks peaks tal pensioni maksva riigi õigusaktide kohaselt olema õigus neile hüvitistele juhul, kui ta elaks selles liikmesriigis. Nagu Madalmaade valitsus kinnitas, ei ole Madalmaade õiguses ette nähtud ühtki muud tingimust, mis peaks selle määruse artiklis 24 sätestatud mitterahaliste hüvitiste saamise õiguse eeldusena täidetud olema.
Sellest järeldub, et mõiste „kindlustatud isik“ määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti c tähenduses hõlmab ka isikut, kes on ühe liikmesriigi õigusaktide kohaselt pensionär ja kellel on määruse nr 883/2004 artikli 24 alusel õigus elukohaliikmesriigi antavatele mitterahalistele hüvitistele talle pensioni maksva liikmesriigi kulul, isegi kui tal ei ole viimati nimetatud liikmesriigis kohustuslikku ravikindlustust.
Seda tõlgendust ei sea kahtluse alla Madalmaade valitsuse argument, et määruse nr 883/2004 III jaotise 1. ja 3. peatüki sätetes tehakse selget vahet ühelt poolt sätetel, mida kohaldatakse „kindlustatud isikute“ suhtes, ja teiselt poolt sätetel, mida kohaldatakse „pensionäride“ suhtes – mõiste, mida erinevalt esimesest mõistest ei ole selles määruses määratletud, mistõttu on need kaks kategooriat teineteist välistavad. Seega ei kuulu isik, kes on ühe liikmesriigi õigusaktide kohaselt pensionär ja kellel on selle määruse artikli 24 lõike 1 alusel õigus elukohaliikmesriigi antavatele mitterahalistele hüvitistele talle pensioni maksva liikmesriigi kulul, mõiste „kindlustatud isik“ alla määruse artikli 1 punkti c tähenduses, mida kinnitab ka asjaolu, et nimetatud artikli 24 lõige 1 asub määruse III. jaotise 1. peatüki 2. jaos, mis käsitleb pensionäre ja nende pereliikmeid.
Esiteks on see argument vastuolus määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti c sõnastusega, milles on viidatud mis tahes „isikule“. See mõiste välistab järelikult igasuguse vahetegemise määruse isikulisse kohaldamisalasse kuuluvate isikute eri kategooriate vahel, kui isik vastab pädeva liikmesriigi õigusaktides sätestatud tingimustele selle riigi kulul tervishoiuteenuste saamiseks, „võttes arvesse selle määruse sätteid“.
Teiseks toetab käesoleva kohtuotsuse punktis 48 esitatud määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti c tõlgendust määruse eesmärk, mis määruse põhjendusest 3 nähtuvalt on asendada – neid samal ajal ajakohastades ja lihtsustades – riiklike sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimiseeskirjad, mis on muutunud keerulisteks ja pikkadeks määruses nr 1408/71 tehtud korduvate muudatuste tõttu.
Mõiste „kindlustatud isik“ määruse nr 883/2004 tähenduses tuleneb sellest lihtsustamissoovist ning hõlmab üldiselt ja ammendavalt liikmesriikide kodanikke, liikmesriigis elavaid kodakondsuseta isikuid ja pagulasi, kes on või on olnud sotsiaalkindlustusalaste õigusaktidega hõlmatud ühes või mitmes liikmesriigis, samuti nende pereliikmeid ning nende ülalpidamisel olnud isikuid. Kõik need isikud, kui nad vastavad pädeva liikmesriigi õigusaktides nõutavatele hüvitiste saamise tingimustele selle määruse artikli 1 punkti c tähenduses, kuuluvad – nagu täpsustas kohtujurist oma ettepaneku punktis 56 – selles sättes ette nähtud mõiste „kindlustatud isik“ alla määruse III jaotise 1. ja 3. peatüki sätete kohaldamisel.
Kuigi määruse nr 883/2004 III jaotise 1. peatüki sätted, mida kohaldatakse ühelt poolt „kindlustatute ja nende pereliikmete, välja arvatud pensionäride ja nende pereliikmete“ suhtes ja teiselt poolt „pensionäride ja nende pereliikmete“ suhtes, paiknevad selle peatüki kahes eri jaos, on sellise süsteemi eesmärk üksnes „võimaldada kaitset kindlustatud isikutele ja nende pereliikmetele, kes elavad või viibivad muus liikmesriigis kui pädev liikmesriik“, nagu nähtub määruse põhjendusest 20 koostoimes põhjendusega 22. Arvestades „pensionäride ning nende pereliikmete eriseisundit“, on tegemist pigem „ravikindlustust reguleerivate sätete kohandamisega nende olukorraga“ kui kahe eraldi ja teineteist välistava isikutekategooriaga.
Määruse nr 883/2004 III jaotise 1. peatüki 2. jagu sisaldab sätteid, mis on kohandatud selliste pensionäride ja nende pereliikmete vajadustele, kes on erilises olukorras, mis tuleneb eelkõige asjaolust, et need pensionärid elavad samamoodi nagu Y muus liikmesriigis kui neile pensioni maksev liikmesriik – olukord, mille suhtes ei ole selle peatüki 1. jao üldsätted sellistena kohaldatavad. Nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 61 märkis, on määruse nr 883/2004 III jaotise 1. peatüki 2. jao sätted seega erinormiks määruse III jaotise 1. peatüki 1. jao sätete suhtes, mis kujutavad endast üldnormi.
Seda, et määruse nr 883/2004 III jaotise 1. peatüki 2. jao sätted, mida kohaldatakse „pensionäride ja nende pereliikmete“ suhtes, on võrreldes selle peatüki 1. jao sätetega, mida kohaldatakse „kindlustatute ja nende pereliikmete, välja arvatud pensionäride ja nende pereliikmete“ suhtes, täiendavat laadi sätted, kinnitab määruse artikli 31 sõnastus, mille kohaselt ei kohaldata määruse artikleid 23–30, mis kuuluvad kõnealusesse 2. jakku, pensionäri suhtes, kellel liikmesriigi õigusaktide alusel on õigus tervishoiuteenustele tööst või füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemisest tulenevalt. Sellisel juhul reguleerivad isiku õigust määruse III jaotise 1. peatükis ette nähtud hüvitistele määruse artiklid 17–21, mis kuuluvad 1. peatüki 1. jakku.
Kolmandaks toetavad ka mitu direktiivi 2011/24 sätet käesoleva kohtuotsuse punktis 50 esitatud tõlgendust mõistele „kindlustatud isik“ määruse nr 883/2004 artikli 1 punkti c tähenduses.
Ühelt poolt on direktiivi artikli 7 lõikes 1 kasutatud mõiste „kindlustajaliikmesriik“ määratletud direktiivi artikli 3 punkti b alapunktis i osutatud isikute puhul punktis c nii, et see on „liikmesriik, kes on pädev andma kindlustatud isikule eelloa asjakohase ravi saamiseks väljaspool elukohaliikmesriiki vastavalt määrusele [nr 883/2004] ja määrusele [nr 987/2009]“. Hoolimata sõnastusest ei nõua see mõiste – nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus õigesti märkis – liikmesriigi kohustuslikus ravikindlustussüsteemis „kindlustatust“.
Teiselt poolt on direktiivi 2011/24 artikli 7 lõike 2 punktis a ette nähtud, et kui liikmesriiki on määruse nr 883/2004 IV lisas nimetatud ja ta on kooskõlas kõnealuse määrusega tunnustanud teise liikmesriigi alalistest elanikest pensionäride ja nende pereliikmete õigust tervishoiuteenuste hüvitistele, osutab ta kooskõlas oma õigusaktidega neile selle direktiivi kohaselt omal kulul tervishoiuteenuseid, kui nad viibivad tema territooriumil, nagu kõnealused isikud oleksid selle liikmesriigi alalised elanikud. Direktiiv 2011/24 laiendas seega „teise liikmesriigi alalistest elanikest pensionäridele“ õiguse saada hüvitist piiriüleste tervishoiuteenuste kulude eest, mida nad on kandnud pensioni maksvas liikmesriigis, kui seda riiki on määruse nr 883/2004 IV lisas mainitud, isegi kui pensionärid ei ole selle liikmesriigi kohustuslikus ravikindlustussüsteemis kindlustatud, mistõttu loeb direktiiv 2011/24 need pensionärid hõlmatuks mõistega „kindlustatud isik“ direktiivi artikli 3 punkti b alapunkti i tähenduses.
Tuleb lisada, et Madalmaade valitsus märkis oma vastuses Euroopa Kohtu küsimusele, et Madalmaade Kuningriik ei ole kasutanud direktiivi 2011/24 artiklis 8 ette nähtud võimalust kehtestada piiriüleste tervishoiuteenuste kulude hüvitamiseks eellubade süsteem. Järelikult ei saa käesoleval juhul jätta Y‑ile hüvitamata vastavalt direktiivi 2011/24 sätetele talle Saksamaal osutatud piiriüleste tervishoiuteenuste kulusid, tuues põhjuseks selle, et ta ei ole saanud nende tervishoiuteenuste jaoks eelluba; seda tuleb kontrollida eelotsusetaotluse esitanud kohtul.
Viimaseks, mis puudutab küsimust, kas Y‑i olukorras olev isik võib tugineda direktiivi 2011/24 artikli 7 lõikele 1, siis on Euroopa Kohtu praktikas korduvalt sedastatud, et õigussubjektid saavad tugineda direktiivi tingimusteta ja piisavalt täpsetele sätetele nii liikmesriigi ja kõigi tema valitsemisalasse kuuluvate haldusorganite vastu kui ka organite või üksuste vastu, mis alluvad riigile või on riigi kontrolli all või millel on ulatuslikud volitused võrreldes nendega, mis tulenevad eraõiguslike isikute vahelistele suhetele kohaldatavatest eeskirjadest. Samuti on riigiga samastatavad organid ja üksused, millele riigiasutus on andnud avaliku ülesande ja neil on selleks ulatuslikud volitused (19. detsembri 2019. aasta kohtuotsus Pensions-Sicherungs-Verein,
C‑168/18
,
EU:C:2019:1128
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna direktiivi 2011/24 artikli 7 lõige 1 kohustab liikmesriike tagama piiriüleseid tervishoiuteenuseid saanud kindlustatud isiku kantud kulude hüvitamise, kui asjaomane tervishoiuteenus kuulub hüvitiste hulka, millele kindlustatud isikul on õigus kindlustajaliikmesriigis, siis sisaldab see selget, täpset ja tingimusteta liikmesriikide kohustust, mille sisu on eraõiguslikele isikutele õiguste andmine, mistõttu võivad isikud sellele sättele liikmesriigi kohtus vahetult tugineda.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele küsimusele vastata, et direktiivi 2011/24 artikli 3 punkti b alapunkti i ja artikli 7 lõiget 1 koostoimes määruse nr 883/2004 artikli 1 punktiga c ja artikliga 2 tuleb tõlgendada nii, et isikut, kes on ühe liikmesriigi õigusaktide kohaselt pensionär ja kellel on selle määruse artikli 24 alusel õigus elukohaliikmesriigi antavatele mitterahalistele hüvitistele talle pensioni maksva liikmesriigi kulul, tuleb pidada selle direktiivi artikli 7 lõike 1 tähenduses „kindlustatud isikuks“, kellel on õigus kolmandas liikmesriigis saadud piiriüleste tervishoiuteenuste kulude hüvitamisele, kuigi ta ei ole pensioni maksva liikmesriigi kohustusliku ravikindlustusega kindlustatud.
Teine küsimus
Arvestades esimesele küsimusele antud vastust, ei ole teisele küsimusele vaja vastata.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus poolelioleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (neljas koda) otsustab:

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. märtsi 2011. aasta direktiivi 2011/24/EL patsiendiõiguste kohaldamise kohta piiriüleses tervishoius artikli 3 punkti b alapunkti i ja artikli 7 lõiget 1 koostoimes Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 988/2009, artikli 1 punktiga c ja artikliga 2 tuleb tõlgendada nii, et isikut, kes on ühe liikmesriigi õigusaktide kohaselt pensionär ja kellel on selle määruse artikli 24 alusel õigus elukohaliikmesriigi antavatele mitterahalistele hüvitistele talle pensioni maksva liikmesriigi kulul, tuleb pidada selle direktiivi artikli 7 lõike 1 tähenduses „kindlustatud isikuks“, kellel on õigus kolmandas liikmesriigis saadud piiriüleste tervishoiuteenuste kulude hüvitamisele, kuigi ta ei ole pensioni maksva liikmesriigi kohustusliku ravikindlustusega kindlustatud.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: hollandi.