CELEX: 62019CJ0636
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Pārrobežu veselības aprūpe
Jēdziens “apdrošināta persona”
Regula (EK) Nr. 883/2004
1. panta c) punkts
2. pants
24. pants
Tiesības uz pabalstiem natūrā, ko nodrošina dzīvesvietas dalībvalsts par pensijas izmaksas valsts līdzekļiem
Direktīva 2011/24/ES
3. panta b) punkta i) apakšpunkts
7. pants
Citā dalībvalstī, kas nav dzīvesvietas dalībvalsts un pensijas izmaksas dalībvalsts, saņemtās veselības aprūpes izdevumu atmaksāšana
Nosacījumi

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/24/ES (2011. gada 9. marts) par pacientu tiesību piemērošanu pārrobežu veselības aprūpē (
OV 2011, L 88, 45. lpp.
) 3. panta b) punkta i) apakšpunkta un 7. panta 1. punkta un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu (
OV 2004, L 166, 1. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 988/2009 (2009. gada 16. septembris) (
OV 2009, L 284, 43. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 883/2004”), 1. panta c) punkta un 2. un 24. panta kombinētās normas, kā arī par to, kā interpretēt LESD 56. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp Y un
Centraal Administratie Kantoor
(Centrālās administrācijas birojs, Nīderlande; turpmāk tekstā – “
CAK
”) par pēdējā minētā atteikumu atmaksāt Y izdevumus saistībā ar veselības aprūpi, ko tā ir saņēmusi citā dalībvalstī, kura nav nedz viņas dzīvesvietas dalībvalsts, nedz viņas vecuma pensijas izmaksas dalībvalsts.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula Nr. 883/2004
Regulas Nr. 883/2004 3., 20. un 22. apsvērumā ir noteikts:
“(3)
Padomes 1971. gada 14. jūnija Regula (EEK) Nr. 1408/71 par sociālā nodrošinājuma shēmu piemērošanu darbiniekiem, pašnodarbinātām personām un viņu ģimenes locekļiem, kas pārvietojas Kopienā [(
OV 1971, L 149, 2. lpp.
)], ir vairākas reizes grozīta un atjaunināta, lai ņemtu vērā ne vien pārmaiņas Kopienas līmenī, ieskaitot [Eiropas Savienības] Tiesas spriedumus, bet arī pārmaiņas tiesību aktos valstu līmenī. Šiem faktoriem ir tādas sekas, ka Kopienas koordinācijas noteikumi ir kļuvuši sarežģīti un gari. Tādējādi šo noteikumu aizstāšanai, tos vienlaicīgi modernizējot un vienkāršojot, ir būtiska nozīme personu brīvas pārvietošanās mērķa sasniegšanā.
[..]
(20)
Jāparedz aizsardzība slimības, maternitātes un līdzvērtīgu paternitātes pabalstu jomā apdrošinātām personām, kā arī viņu ģimenes locekļiem, kas dzīvo vai uzturas dalībvalstī, kura nav kompetentā dalībvalsts.
[..]
(22)
Īpašā pensiju prasītāju, pensionāru un viņu ģimeņu locekļu stāvokļa dēļ ir vajadzīgs, lai noteikumi, kas reglamentē apdrošināšanu slimības gadījumiem, būtu pielāgoti šai situācijai.”
Saskaņā ar šīs regulas 1. pantu:
“Šajā regulā:
[..]
c)
“apdrošināta persona” saistībā ar sociālās nodrošināšanas jomām, uz kurām attiecas III sadaļas 1. un 3. nodaļa, ir katra persona, kas atbilst pabalstu tiesību nosacījumiem, kuri noteikti tās dalībvalsts tiesību aktos, kura saskaņā ar II sadaļu ir kompetenta, ņemot vērā šās regulas noteikumus;
[..]
l)
“tiesību akti” attiecībā uz katru dalībvalsti ir normatīvie akti, citas tiesību normas un visi pārējie izpildes pasākumi, kas saistīti ar 3. panta 1. punktā minētajām sociālā nodrošinājuma jomām;
[..]
[..]
q)
“kompetentā iestāde” ir:
i)
iestāde, kurā attiecīgā persona ir apdrošināta brīdī, kad tiek iesniegts pieteikums pabalsta saņemšanai;
vai
ii)
iestāde, no kuras attiecīgā persona ir tiesīga vai būtu tiesīga saņemt pabalstus, ja viņa vai kāds viņas ģimenes loceklis vai ģimenes locekļi pastāvīgi dzīvotu tās dalībvalsts teritorijā, kurā atrodas šī iestāde;
[..]
s)
“kompetentā dalībvalsts” ir tā dalībvalsts, kurā atrodas kompetentā iestāde;
[..]
va)
“pabalsti natūrā” ir:
i)
III sadaļas 1. nodaļā (slimības pabalsti, maternitātes un līdzvērtīgi paternitātes pabalsti) – pabalsti natūrā, kas paredzēti saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, lai nodrošinātu, darītu pieejamus, apmaksātu tieši vai atmaksātu medicīniskās aprūpes izmaksas un ar šo aprūpi saistītos produktus un pakalpojumus. Šeit iekļauti ilgtermiņa aprūpes pabalsti natūrā;
[..].”
Minētās regulas 2. panta “Personas, uz kurām attiecas šī regula” 1. punktā ir noteikts:
“Šī regula attiecas uz dalībvalstu piederīgajiem, uz bezvalstniekiem un uz bēgļiem, kas dzīvo dalībvalstī, kuri ir pakļauti vai bijuši pakļauti vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, kā arī uz viņu ģimenes locekļiem un viņu apgādību zaudējušām personām.”
Šīs regulas 3. panta “Jomas, uz kurām attiecas šī regula” 1. punktā ir noteikts:
“Šī regula attiecas uz visiem tiesību aktiem, kuri skar šādas sociālā nodrošinājuma jomas:
a)
slimības pabalsti;
[..].”
Regulas Nr. 883/2004 11. pants “Vispārīgi noteikumi” ietilpst tās II sadaļā “Piemērojamo tiesību aktu noteikšana”. Šī panta 3. punktā ir paredzēts:
“Ievērojot 12.–16. pantu:
[..]
e)
katra persona, uz ko neattiecas a)–d) apakšpunkts, ir pakļauta dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, neierobežojot citus šās regulas noteikumus, kas viņai garantē pabalstus, ko nosaka vienas vai vairāku citu dalībvalstu tiesību akti.”
Atbilstoši šīs regulas 16. panta 2. punktam:
“Personu, kas saņem pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, bet dzīvo citā dalībvalstī, pēc viņas pieprasījuma var atbrīvot no šās citas dalībvalsts tiesību aktu piemērošanas, ja viņa nav pakļauta šiem tiesību aktiem saistībā ar darbības veikšanu nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā.”
Minētās regulas 24. pantā “Tiesību uz pabalstiem natūrā neesība saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem” ir noteikts:
“1.   Persona, kas saņem pensiju vai pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem un kam nav tiesību saņemt pabalstus natūrā saskaņā ar dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, tomēr saņem šādus pabalstus sev un saviem ģimenes locekļiem, ciktāl viņai uz tiem būtu tiesības saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem vai vismaz vienas tādas dalībvalsts tiesību aktiem, kas ir kompetenta attiecībā uz viņas pensijām, ja viņa dzīvotu šajā valstī. Pabalstus natūrā par 2. punktā minētās iestādes līdzekļiem nodrošina dzīvesvietas iestāde tā, it kā attiecīgajai personai būtu tiesības uz pensiju un pabalstiem natūrā saskaņā ar minētās dalībvalsts tiesību aktiem.
2.   Gadījumos, uz kuriem attiecas 1. punkts, pabalstu natūrā izmaksas sedz iestāde, kuru nosaka saskaņā ar šādiem noteikumiem:
a)
ja pensionāram ir tiesības uz pabalstiem natūrā tikai saskaņā ar vienas dalībvalsts tiesību aktiem, izmaksas sedz minētās dalībvalsts kompetentā iestāde;
b)
ja pensionāram ir tiesības uz pabalstiem natūrā saskaņā ar divu vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, to izmaksas sedz tās dalībvalsts kompetentā iestāde, kuras tiesību aktiem persona ir bijusi pakļauta visilgāko laika posmu; ja, piemērojot šo noteikumu, vairākas iestādes kļūst atbildīgas par pabalstu izmaksām, izmaksas sedz tā iestāde, kura piemēro tos tiesību aktus, kuriem pensionārs bijis pakļauts visvēlāk.”
Šīs pašas regulas 27. panta “Pensionāra vai viņa ģimenes locekļu uzturēšanās dalībvalstī, kurā viņi nedzīvo – Uzturēšanās kompetentajā dalībvalstī – Atļauja saņemt piemērotu ārstēšanu ārpus dzīvesvietas dalībvalsts” 3. punktā ir noteikts šādi:
“Šās regulas 20. pantu pēc analoģijas piemēro pensionāram un/vai viņa ģimenes locekļiem, kas uzturas dalībvalstī, kurā viņi nedzīvo, ar nolūku tajā saņemt savam stāvoklim atbilstošu ārstēšanu.”
Regulas Nr. 883/2004 31. pants “Vispārīgi noteikumi”, kas ietilpst tās [III sadaļas] 1. nodaļas 3. iedaļā, ir formulēts šādi:
“Regulas 23. un 30. pantu nepiemēro pensionāram un viņa ģimenes locekļiem, kam saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem ir tiesības uz pabalstiem, kuri izriet no veiktās darbības nodarbinātas vai pašnodarbinātas personas statusā. Šādā gadījumā attiecīgā persona šās nodaļas mērķiem ir pakļauta 17.–21. pantam.”
Direktīva 2011/24
Direktīvas 2011/24 29. un 30. apsvērumā ir noteikts:
“(29)
Atbilstīgi noteikt, ka arī pacientiem, kas vēlas saņemt veselības aprūpi citā dalībvalstī citos apstākļos nekā tie, kas paredzēti Regulā [Nr. 883/2004], vajadzētu būt iespējai izmantot pacientu, pakalpojumu un preču brīvas aprites principus saskaņā ar Līgumu par Eiropas Savienības darbību un ar šo direktīvu. Vajadzētu garantēt šādas veselības aprūpes izmaksu segšanu pacientiem vismaz tādā apmērā, kāds par identisku veselības aprūpi tiem tiktu nodrošināts piederības dalībvalstī. Minētajam noteikumam nevajadzētu skart dalībvalstu pienākumu noteikt to pilsoņiem pieejamo slimības pabalstu apmēru un būtiski ietekmēt valsts veselības aprūpes sistēmu finansēšanu.
(30)
Tādēļ no pacientu viedokļa abām sistēmām vajadzētu būt saskanīgām; piemēro vai nu šo direktīvu, vai Savienības noteikumus par sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanu.”
Šīs direktīvas 3. pants “Definīcijas” ir formulēts šādi:
“Šajā direktīvā piemēro šādas definīcijas:
[..]
b)
“apdrošināta persona” ir:
i)
Regulas [Nr. 883/2004] 2. pantā minētās personas, tostarp viņu ģimenes locekļi un viņu apgādību zaudējušas personas, un kas ir apdrošinātas saskaņā ar minētās regulas 1. panta c) punktu; [..]
[..]
c)
“piederības dalībvalsts” ir:
i)
attiecībā uz b) punkta i) apakšpunktā minētajām personām – dalībvalsts, kas ir kompetenta apdrošinātajai personai piešķirt iepriekšēju atļauju saņemt piemērotu ārstēšanu ārpus dzīvesvietas dalībvalsts saskaņā ar Regulu [Nr. 883/2004] un [Eiropas Parlamenta un Padomes] Regulu (EK) Nr. 987/2009 [(2009. gada 16. septembris), ar ko nosaka īstenošanas kārtību Regulai (EK) Nr. 883/2004 (
OV 2009, L 284, 1. lpp.
)];
[..].”
Minētās direktīvas 7. panta “Izmaksu atlīdzināšanas vispārējie principi” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Neskarot Regulu [Nr. 883/2004] un ievērojot 8. un 9. panta noteikumus, piederības dalībvalsts nodrošina, ka apdrošinātajai personai, kas saņēmusi pārrobežu veselības aprūpi, atlīdzina tai radušās izmaksas, ja attiecīgā veselības aprūpe ir pakalpojums, ko apdrošinātajai personai ir tiesības saņemt piederības dalībvalstī.
2.   Atkāpjoties no 1. punkta:
a)
ja dalībvalsts ir iekļauta sarakstā Regulas [Nr. 883/2004] IV pielikumā un atbilstīgi minētajai regulai tā ir atzinusi tiesības saņemt slimības pabalstus pensionāriem un viņu ģimenes locekļiem, kuri pastāvīgi uzturas citā dalībvalstī, laikā, kad viņi uzturas šīs valsts teritorijā, tā, ievērojot tās piemērojamos tiesību aktus, uz sava rēķina nodrošina viņiem veselības aprūpi atbilstīgi šai direktīvai tā, it kā attiecīgās personas būtu minētā pielikuma sarakstā iekļautās dalībvalsts pastāvīgie iedzīvotāji;
[..].”
Šīs pašas direktīvas 8. panta “Veselības aprūpe, kurai var būt nepieciešama iepriekšēja atļauja” 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Piederības dalībvalsts var izveidot iepriekšēju atļauju sistēmu, lai varētu saņemt atlīdzību par pārrobežu veselības aprūpes izmaksām, saskaņā ar šo pantu un 9. pantu. Iepriekšējas atļaujas sistēma, tostarp kritēriji un to piemērošana un atsevišķi lēmumi noraidīt atļaujas piešķiršanu, attiecas tikai uz to, kas ir vajadzīgs un samērīgs ar sasniedzamo mērķi, un tas nedrīkst būt patvaļīgi diskriminējošs vai nepamatoti traucēt pacientu brīvu pārvietošanos.
2.   Veselības aprūpe, uz kuru var attiecināt iepriekšējas atļaujas sistēmu, ir tikai šāda veselības aprūpe:
a)
kura jāplāno saskaņā ar prasībām, lai nodrošinātu pietiekamu un pastāvīgu piekļuvi līdzsvarotai un kvalitatīvai ārstēšanai attiecīgā dalībvalstī vai sasniegtu izmaksu kontroles mērķi un lai, ciktāl iespējams, novērstu finanšu, tehnisko un personāla resursu nelietderīgu izmantošanu, un tai:
[..]
ii)
nepieciešama ārkārtīgi specializēta un dārga medicīnas infrastruktūra vai aprīkojums;
[..].”
Direktīvas 2011/24 9. pants “Administratīvās procedūras, kas attiecas uz pārrobežu veselības aprūpi” ir formulēts šādi:
“1.   Piederības dalībvalsts nodrošina to, ka administratīvās procedūras attiecībā uz pārrobežu veselības aprūpes izmantošanu un attiecībā uz citā dalībvalstī veiktas aprūpes izmaksu atlīdzību ir pamatotas ar taisnīgiem, nediskriminējošiem kritērijiem, kas ir nepieciešami un samērīgi ar sasniedzamo mērķi.
2.   Šādas 1. punktā minētās administratīvās procedūras ir viegli pieejamas, un informācija par šādām procedūrām tiek publiskota attiecīgajā līmenī. Šādas procedūras spēj nodrošināt to, ka katra dalībvalsts pieprasījumus izskata taisnīgi un objektīvi.
3.   Dalībvalstis nosaka saprātīgus termiņus, kuros ir jāizskata pārrobežu veselības pieprasījumi un kurus iepriekš publisko. Izskatot pārrobežu veselības aprūpes pieprasījumu, dalībvalstis ņem vērā:
a)
konkrēto veselības stāvokli;
b)
neatliekamību un individuālus apstākļus.
4.   Dalībvalstis nodrošina to, ka atsevišķi lēmumi attiecībā uz pārrobežu veselības aprūpi un citā dalībvalstī veiktas veselības aprūpes izmaksu atlīdzību ir pienācīgi pamatoti un, katru gadījumu izskatot atsevišķi, pārsūdzami administratīvā kārtā, kā arī tiesas ceļā, pieļaujot arī pagaidu pasākumus.
5.   Šī direktīva neskar dalībvalstu tiesības piedāvāt pacientiem brīvprātīgu iepriekšējas paziņošanas sistēmu, saskaņā ar kuru pacients par šādu paziņojumu saņem rakstveida apliecinājumu, kurā norādīta summa, kas tiks atlīdzināta atbilstīgi novērtējumam. Šajā novērtējumā tiek ņemts vērā pacienta klīniskais gadījums, precizējot medicīniskās procedūras, kuras varētu izmantot.
Dalībvalstis var izvēlēties piemērot finanšu kompensācijas mehānismus starp kompetentajām iestādēm, kā paredzēts Regulā [Nr. 883/2004]. Ja piederības dalībvalsts nepiemēro šādus mehānismus, tā nodrošina, ka pacienti saņem atlīdzinājumu bez nepamatotas kavēšanās.”
Nīderlandes tiesības
Zorgverzekeringswet
(Veselības apdrošināšanas likums;
Stb
. 2005, Nr. 358), redakcijā, kas bija spēkā no 2014. gada 1. aprīļa līdz 2017. gada 1. janvārim (
Stb
. 2013, Nr. 578), 69. pantā ir noteikts:
“1.   Personām, kuras dzīvo ārvalstīs un kurām saskaņā ar Eiropas Kopienu Padomes regulu vai regulu, kura pieņemta saskaņā ar Līgumu par Eiropas Ekonomikas zonu vai konvenciju sociālā nodrošinājuma jomā, vajadzības gadījumā ir tiesības uz veselības aprūpi vai tās izmaksu atlīdzināšanu saskaņā ar veselības apdrošināšanas tiesisko regulējumu valstī, kurā tās dzīvo, ir jāreģistrējas [
CAK
], ja vien saskaņā ar šo likumu uz tām neattiecas obligātā apdrošināšana.
2.   Personām, kas minētas 1., 14. un 15. punktā, ir jāveic iemaksas, kuru apmēru nosaka ar ministrijas rīkojumu. Daļa šo iemaksu, ko nosaka ar ministrijas rīkojumu, atbilstoši
Wet op de zorgtoeslag
[(Likums par veselības apdrošināšanas pabalstiem)] noteiktajam mērķim tiek uzskatīta par veselības apdrošināšanas iemaksu.
[..]
4.   [
CAK
] ir atbildīgs par 1., 14. un 15. punkta un tajos minēto starptautisko noteikumu īstenošanu, kā arī par 2. un 3. punktā minēto iemaksu uzlikšanas un iekasēšanas lēmumu pieņemšanu.
[..]”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Y ir Nīderlandes pilsone, kas dzīvo Beļģijā un saņem vecuma pensiju no Nīderlandes Karalistes saskaņā ar 1956. gada 31. maija
Algemene Ouderdomswet
(Vispārējais likums par vecuma pensijām;
Stb
. 1956, Nr. 281). Pamatlietas faktu rašanās laikā Y saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 24. pantu varēja saņemt veselības aprūpes pakalpojumus, kas paredzēti viņas dzīvesvietas valsts tiesību aktos, par Nīderlandes Karalistes līdzekļiem, kurai tai bija jāveic iemaksas atbilstoši Veselības apdrošināšanas likuma 69. pantam. Y kā pensionāre, kuras dzīvesvieta neatrodas Nīderlandē, bet kura saņem šīs dalībvalsts maksātu pensiju, neietilpa Nīderlandes obligātās veselības aprūpes apdrošināšanas sistēmā un bija atbrīvota no iemaksām, kas saistītas ar šo sistēmu.
2015. gada 6. martā pēc Y konsultācijas pie ģimenes ārsta Beļģijā viņai tika veikts radioloģiskās diagnostikas izmeklējums
Academisch Ziekenhuis Maastricht
(Māstrihtas Universitātes slimnīca, Nīderlande) un pēc tam 2015. gada 8. martā – magnētiskās rezonanses attēldiagnostikas (MRA) izmeklējums.
2015. gada 9. un 11. martā Y laulātais telefoniski sazinājās ar
CAK
par ārstēšanu, ko viņa plānoja veikt Vācijā.
CAK
vērsa viņa uzmanību uz to, ka šai ārstēšanai ir piemērojama atļaujas procedūra.
2015. gada 12. martā pēc Māstrihtas Universitātes slimnīcā veiktajām pārbaudēm Y tika konstatēts krūts vēzis 2. stadijā. Viņai tika piedāvāts ārstēšanas plāns.
2015. gada 13. martā Y lūdza sniegt otru medicīnisko slēdzienu
Franziskus Hospital Harderberg
, kas atrodas Osnabrikā [
Osnabrück
] (Vācija), attiecībā uz kuru tā
CAK
pieprasīja iepriekšēju atļauju. Pēc šīs konsultācijas viņai tika diagnosticēts krūts vēzis 3. stadijā.
2015. gada 20. martā Y veica krūšu operāciju šajā slimnīcā, un 2015. gada 25. martā viņai tika izņemti limfmezgli. Pēc tam no 2015. gada 14. aprīļa līdz 2015. gada 24. jūnijam Y šajā slimnīcā saņēma pēcoperācijas ārstēšanu, tostarp staru terapiju. Lai veiktu šīs operācijas un ārstēšanu, iepriekšēja atļauja no
CAK
netika pieprasīta.
2015. gada 19. martā Beļģijas veselības apdrošināšanas iestāde, kurai Y bija piesaistīta, iesniedza lūgumu
CAK
, lai saņemtu
a posteriori
atļauju veikt ārstēšanu, kas pēc 2015. gada 13. marta konsultācijas tika veikta
Franziskus Hospital Harderberg
.
2015. gada 1. maijā
CAK
atteica šo atļauju, pamatojoties uz to, ka šī atļauja varētu tikt piešķirta tikai tad, ja Y būtu to lūgusi pirms šīs ārstēšanas, taču viņa to nebija darījusi.
2015. gada 1. jūlijā Y tomēr lūdza
CAK
atmaksāt izdevumus saistībā ar minēto ārstēšanu par kopējo summu 16853,13 EUR, iesniedzot atbilstošos rēķinus.
Ar 2015. gada 20. jūlija lēmumu
CAK
noraidīja šo lūgumu, pamatojoties uz to, ka Y bija devusies uz Vāciju, lai saņemtu “plānotu aprūpi”, kas paredzēta Regulas Nr. 883/2004 20. pantā, skatot kopā ar Regulas Nr. 987/2009 26. pantu, attiecībā uz kuru Y nebija lūgusi iepriekšēju atļauju.
Ar 2016. gada 4. janvāra lēmumu
CAK
Y iesniegto sūdzību par 2015. gada 20. jūlija lēmumu noraidīja kā nepamatotu.
Y par šo lēmumu celtā prasība
rechtbank Amsterdam
(Amsterdamas tiesa, Nīderlande) arī tika noraidīta. Šī tiesa būtībā nosprieda, ka sākotnējā konsultācija, hospitalizācija un ārstēšana Vācijā, kas notika ar nedēļas starplaikiem, ir pamats uzskatīt, ka šī veselības aprūpe netika sniegta situācijā, kas Y veselības stāvokļa dēļ būtu raksturojama kā ārkārtēji steidzama. Minētās tiesas ieskatā
CAK
bija pamats klasificēt Y Vācijā sniegto medicīnisko aprūpi kā “plānotu aprūpi”, attiecībā uz kuru nav piešķirta iepriekšēja atļauja, un līdz ar to atteikt ar to saistīto medicīnisko izdevumu atmaksu.
Y pārsūdzēja šo spriedumu iesniedzējtiesā –
Centrale Raad van Beroep
(Sociālā nodrošinājuma un civildienesta lietu apelācijas tiesa, Nīderlande). Viņa norāda, pirmkārt, ka 2015. gada 20. un 25. martā Vācijas slimnīcā veiktās operācijas, ņemot vērā to steidzamo un pēkšņo raksturu no medicīniskā viedokļa, esot jāuzskata par “neplānotu” aprūpi Regulas Nr. 883/2004 19. panta un Regulas Nr. 987/2009 26. panta normu kombinācijas izpratnē, kuras izdevumu atmaksai nebija vajadzīga iepriekšēja atļauja. Otrkārt, Y apgalvo, ka arī pēcoperācijas ārstēšanas izmaksas, tostarp staru terapija, kas viņai arī tika sniegta Vācijā laikposmā no 2015. gada 14. aprīļa līdz 24. jūnijam, nebija pakļautas iepriekšējas atļaujas saņemšanai atbilstoši Direktīvas 2011/24 8. pantam.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka
CAK
nebija pienākuma atmaksāt Y Vācijā radušās izmaksas, jo viņa nebija lūgusi iepriekšēju atļauju, kas paredzēta Regulas Nr. 883/2004 20. panta 1. punktā – tiesību normā, kas saskaņā ar šīs regulas 27. panta 3. punktu
mutatis mutandis
ir piemērojama tādiem pensionāriem kā Y. Kaut atzīstot, ka nav vajadzības izskatīt jautājumu par to, vai tikai tādēļ, ka Y nav iesniegusi pieteikumu par iepriekšēju atļauju,
CAK
var atteikt šo izdevumu atmaksāšanu, iesniedzējtiesa konstatē, ka pat tad, ja šāda atļauja būtu pieprasīta laikus,
CAK
to būtu varējis noraidīt, pamatojoties uz Beļģijas veselības apdrošināšanas iestādes paziņojumu, kas tika iesniegts šajā tiesā uzsāktajā procedūrā un kas apliecina, ka šādu pašu ārstēšanu, tikpat laikus kā Vācijā, Y būtu varējusi saņemt Beļģijā.
Tomēr iesniedzējtiesa jautā, vai, kā to apgalvo Y, pensionārs tomēr var atsaukties uz Direktīvas 2011/24 normām, lai viņam pilnībā vai daļēji tiktu atmaksātas Vācijā saņemtās pēcoperācijas aprūpes, tostarp staru terapijas, izmaksas, kurām, kā viņa uzskata, nav nepieciešama iepriekšēja atļauja, kā noteikts šīs direktīvas 8. panta 2. punkta a) apakšpunkta ii) punktā. Tādēļ iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai uz Y, kas ir pensionāre un nav piesaistīta valsts obligātās veselības apdrošināšanas sistēmai, attiecas minētās Direktīvas 2011/24
ratione personae
kā uz “apdrošinātu personu” tās 3. panta b) punkta i) apakšpunkta izpratnē.
Visbeidzot, ja Tiesa nospriestu, ka uz Y neattiecas Direktīvas 2011/24
ratione personae
, iesniedzējtiesa vēlas noskaidrot, vai ar LESD 56. pantu kā nepamatots šķērslis ar šo tiesību normu garantētajai pakalpojumu sniegšanas brīvībai netiek pieļauta situācija, ka Y pensijas izmaksas dalībvalsts tā iemesla dēļ, ka viņa nav saņēmusi iepriekšēju atļauju, atsakās viņai atmaksāt ambulatorās veselības aprūpes, ko viņa saņēmusi ārpus šīs dalībvalsts un dzīvesvietas valsts, izmaksas.
Šādos apstākļos
Centrale Raad van Beroep
(Sociālā nodrošinājuma un civildienesta lietu apelācijas tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Direktīva 2011/24 ir jāinterpretē tādējādi, ka Regulas Nr. 883/2004 24. pantā minētās personas, kuras dzīvesvietas valstī saņem Nīderlandes Karalistes sniegtus pabalstus natūrā, taču nav tur apdrošinātas saskaņā ar obligāto veselības apdrošināšanu, var tieši atsaukties uz šo direktīvu, lai saņemtu izdevumu atmaksu saistībā ar sniegtajiem veselības aprūpes pakalpojumiem?
Ja atbilde ir noliedzoša:
2)
Vai no LESD 56. panta izriet, ka tādā situācijā kā šī, noraidot izmaksu atmaksāšanu par veselības aprūpes pakalpojumiem, kuri ir sniegti dalībvalstī, kas nav dzīvesvietas dalībvalsts vai pensijas izmaksas dalībvalsts, tiek radīts nepamatots šķērslis pakalpojumu brīvai apritei?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2011/24 3. panta b) punkta i) apakšpunkts un 7. panta 1. punkts, lasot tos kopsakarā ar Regulas Nr. 883/2004 1. panta c) punktu un 2. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka personai, kurai saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem ir tiesības saņemt pensiju un kurai saskaņā ar šīs regulas 24. pantu ir tiesības par tās pensijas izmaksu atbildīgās dalībvalsts līdzekļiem saņemt pabalstus natūrā no savas dzīvesvietas dalībvalsts, ir uzskatāma par “apdrošinātu personu” šīs direktīvas 7. panta 1. punkta izpratnē, kura var saņemt tādas veselības aprūpes izdevumu atmaksu, kas tai ir sniegta trešajā dalībvalstī, nebūdama piesaistīta pensijas izmaksu atbildīgās dalībvalsts obligātajai veselības apdrošināšanas sistēmai.
Direktīvas 2011/24 7. panta 1. punktā ir noteikts, ka, neskarot Regulu Nr. 883/2004 un ievērojot šīs direktīvas 8. un 9. panta noteikumus, piederības dalībvalsts nodrošina, ka apdrošinātajai personai, kas saņēmusi pārrobežu veselības aprūpi, atlīdzina tai radušās izmaksas, ja attiecīgā veselības aprūpe ir pakalpojums, ko apdrošinātajai personai ir tiesības saņemt piederības dalībvalstī.
Jēdziens “apdrošināta persona”, kas ir definēts Direktīvas 2011/24 3. panta b) punkta i) apakšpunktā, apzīmē “Regulas [Nr. 883/2004] 2. pantā minētās personas [..], kas ir apdrošinātas saskaņā ar minētās regulas 1. panta c) punktu”. Tātad šis jēdziens ir definēts, atsaucoties uz abām minētajām Regulas Nr. 883/2004 normām, lai nodrošinātu saskaņotību starp šo regulu un Direktīvu 2011/24, kā tas teikts tās 30. apsvērumā. Direktīvas 2011/24 3. panta b) punkta i) apakšpunktā ir kumulatīva atsauce uz abām minētajām Regulas Nr. 883/2004 normām, un, lai personu varētu kvalificēt par “apdrošinātu personu” šīs direktīvas izpratnē, tai ir jāatbilst visiem šajās normās paredzētajiem nosacījumiem.
Pirmkārt, Regulas Nr. 883/2004 2. panta, kurā ir definēta šīs regulas piemērojamība personām, 1. punktā ir noteikts, ka minētā regula “attiecas uz dalībvalstu piederīgajiem [..], kuri ir pakļauti vai bijuši pakļauti vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem [..]”. Otrkārt, saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 1. panta c) punktu jēdziens “apdrošināta persona” attiecībā uz dažādām sociālā nodrošinājuma jomām, kas minētas III sadaļas 1. nodaļā par slimības, maternitātes un līdzvērtīgiem paternitātes pabalstiem un tās 3. nodaļā par apbedīšanas pabalstiem, nozīmē jebkuru personu, kura atbilst saskaņā ar minētās regulas II sadaļu kompetentās dalībvalsts tiesību aktu nosacījumiem par tiesībām uz šiem pabalstiem, ņemot vērā citus atbilstošos to noteikumus.
Pirmām kārtām, attiecībā uz to, vai persona, kas atrodas Y situācijā, kura saņem vecuma pensiju saskaņā ar savas pilsonības dalībvalsts tiesību aktiem, dzīvo citā dalībvalstī un saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 24. panta 1. punktu ir tiesīga uz dzīvesvietas dalībvalsts sniegtiem pabalstiem natūrā par pensijas izmaksu atbildīgās dalībvalsts līdzekļiem, ir atzīstama par tādu, “kura ir pakļauta [kādas] dalībvalsts tiesību aktiem” šīs regulas 2. panta 1. punkta izpratnē, ir jāuzskata, gluži kā secinājumu 45. punktā norādījis ģenerāladvokāts, ka šāda persona tādēļ vien, ka tā saņem minēto vecuma pensiju, ir pakļauta dalībvalsts tiesību aktiem minētās normas izpratnē, proti, tā ir pakļauta par pensijas izmaksu atbildīgās dalībvalsts tiesību aktiem. Tas pats attiecas uz faktu, ka šai personai saskaņā ar tās dalībvalsts tiesību aktiem, kura atbildīga par pensijas izmaksu, ir jāveic iemaksas to veselības aprūpes izdevumu segšanai, kas paredzēti minētās regulas 24. panta 1. punktā.
Otrām kārtām, attiecībā uz to, vai uz personu Y situācijā attiecas jēdziens “apdrošināta persona” Regulas Nr. 883/2004 1. panta c) punkta izpratnē, pirmkārt, nav strīda par to, ka pamatlietā aplūkotie veselības aprūpes pakalpojumi ietilpst šīs regulas III sadaļas 1. nodaļā paredzētajās sociālā nodrošinājuma jomās. Otrkārt, ir jāpārbauda, vai šāda persona atbilst kompetentās dalībvalsts tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem.
Šajā ziņā attiecībā uz kompetentās dalībvalsts noteikšanu no Regulas Nr. 883/2004 11. panta 3. punkta e) apakšpunkta, lasot to kopā ar 16. panta 2. punktu, izriet, ka, lai gan persona, kurai ir tiesības uz pensiju saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem un kura dzīvo citā dalībvalstī, parasti ir pakļauta dzīvesvietas dalībvalsts tiesību aktiem, tomēr šis pensionārs pēc paša lūguma var tikt atbrīvots no šo tiesību aktu piemērošanas, ja vien viņš tiem nav pakļauts kā nodarbināta vai pašnodarbināta persona.
Ja pensionārs pieprasa šādu atbrīvojumu, iestāde, kurai ir jāuzņemas izdevumi par pabalstiem natūrā, uz kuriem šim pensionāram ir tiesības saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 24. panta 1. punktu, tiek noteikta saskaņā ar šī panta 2. punktā izklāstītajiem noteikumiem. Tātad šīs iestādes dalībvalsts ir kompetentā dalībvalsts saskaņā ar šīs regulas II sadaļu.
Šajā gadījumā nav strīda par to, ka Y ir pakļauta Nīderlandes tiesību aktiem, kas saskaņā ar Regulas Nr. 883/2004 II sadaļu ir kompetentā dalībvalsts.
Tādējādi rodas jautājums, vai persona Y situācijā atbilst šajos tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem, “ņemot vērā šīs regulas noteikumus”, lai šai personai būtu tiesības uz tās 24. panta 1. punktā paredzētajiem pabalstiem.
Lai atbildētu uz šo jautājumu, jākonstatē, ka šajā normā paredzētais jēdziens “tiesību akti” ir definēts Regulas Nr. 883/2004 1. panta l) punkta pirmajā daļā attiecībā uz katru dalībvalsti kā “normatīvie akti, citas tiesību normas un visi pārējie izpildes pasākumi, kas saistīti ar šīs regulas 3. panta 1. punktā minētajām sociālā nodrošinājuma jomām”.
Nīderlandes valdības argumentācijā – ka persona, kura saņem vienas dalībvalsts pensiju, dzīvo citā dalībvalstī un kurai ir tiesības saņemt pabalstus natūrā no šīs pēdējās dalībvalsts par pirmās minētās līdzekļiem atbilstoši Regulas Nr. 883/2004 24. panta 1. punktam, nav “apdrošināta persona” šīs regulas 1. panta c) punkta izpratnē, jo šim pensionāram nav obligātās veselības apdrošināšanas dalībvalstī, kas tam izmaksā pensiju, – pēdējā minētā norma ir interpretēta šauri, neņemot vērā pabalstus natūrā, kuri minētajam pensionāram pienākas tiešā veidā atbilstoši Regulas Nr. 883/2004 24. panta 1. punktam, un šī interpretācija paredz nosacījumu, kurš neizriet no Regulas Nr. 883/2004 1. panta c) punkta, un tādējādi tā ir pretrunā šīs regulas noteikumiem.
Katrā ziņā, lai gan Tiesai šie nosacījumi nav jāpārbauda, ir jānorāda, kā to secinājumu 50. punktā darījis ģenerāladvokāts, ka no Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka Nīderlandes tiesību aktos prasītie nosacījumi par tiesībām uz minētajiem pabalstiem natūrā Nīderlandes Karalistes teritorijā būtībā atbilst Regulas Nr. 883/2004 24. pantā paredzētajiem nosacījumiem. Ar šo pantu tiesības uz tajā paredzētajiem pabalstiem natūrā ir pakārtotas trim nosacījumiem. Pirmkārt, attiecīgā persona saņem vienu vai vairākas pensijas saskaņā ar vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību aktiem, otrkārt, tā nesaņem pabalstus natūrā saskaņā ar savas dzīvesvietas valsts tiesību aktiem, un, treškārt, tai būtu jābūt tiesībām uz šiem pabalstiem saskaņā ar pensijas izmaksas valsts tiesību aktiem, ja viņa dzīvotu šajā dalībvalstī. Kā to ir apstiprinājusi Nīderlandes valdība, saskaņā ar Nīderlandes tiesību aktiem nav izvirzīts neviens cits nosacījums, lai varētu izmantot tiesības uz pabalstiem natūrā saskaņā ar šīs regulas 24. pantu.
No tā izriet, ka jēdziens “apdrošināta persona” Regulas Nr. 883/2004 1. panta c) punkta izpratnē attiecas arī uz pensionāru saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, kuram saskaņā ar šīs regulas 24. pantu ir tiesības uz pabalstiem natūrā, ko viņa dzīvesvietas dalībvalsts nodrošina par tās dalībvalsts līdzekļiem, kura ir atbildīga par viņa pensijas izmaksu, pat ja viņam nav obligātās veselības apdrošināšanas šajā pēdējā minētajā dalībvalstī.
Šo interpretāciju neatspēko Nīderlandes valdības arguments, kura apgalvo, ka Regulas Nr. 883/2004 III sadaļas 1. un 3. nodaļas noteikumos ir skaidri nošķirti noteikumi, kuri ir piemērojami “apdrošinātajām personām”, no vienas puses, un “pensionāriem”, no otras puses, kas ir jēdziens, kurš – atšķirībā no pirmā minētā – šajā regulā nav definēts, līdz ar to šīs abas personu kategorijas savstarpēji izslēdzot viena otru. Tādējādi pensionārs saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem, kuram atbilstoši šīs regulas 24. panta 1. punktam ir tiesības uz pabalstiem natūrā, ko dzīvesvietas dalībvalsts nodrošina par tās dalībvalsts līdzekļiem, kura ir atbildīga par viņa pensijas izmaksu, neietilpstot jēdzienā “apdrošināta persona” minētās regulas 1. panta c) punkta izpratnē, kā to apstiprinot fakts, ka minētais 24. panta 1. punkts ir ietverts šīs pašas regulas III sadaļas 1. nodaļas 2. iedaļā, kas attiecas uz pensionāriem un to ģimenes locekļiem.
Pirmkārt, šim argumentam pretrunā ir Regulas Nr. 883/2004 1. panta c) punkta formulējums, kurā ir atsauce uz “katru personu”. Tādējādi ar šo jēdzienu tiek izslēgta jebkāda atšķirība starp dažādām personu kategorijām, kas ietilpst šīs regulas
ratione personae
, ja vien šāda persona atbilst nosacījumiem, kas paredzēti kompetentās dalībvalsts tiesību aktos, lai varētu pretendēt uz šīs dalībvalsts apmaksātiem veselības aprūpes pakalpojumiem, “ņemot vērā šās regulas noteikumus”.
Otrkārt, tādu Regulas Nr. 883/2004 1. panta c) punkta interpretāciju, kas izklāstīta šā sprieduma 48. punktā, apstiprina šīs regulas mērķis, kas, kā izriet no tās 3. apsvēruma, ir vērsts uz to, lai aizstātu valstu sociālā nodrošinājuma sistēmu koordinēšanas noteikumus, tos modernizējot un vienkāršojot, jo daudzie Regulā Nr. 1408/71 izdarītie grozījumi tos ir padarījuši sarežģītus un smagnējus.
Jēdziens “apdrošināta persona” Regulas Nr. 883/2004 izpratnē izriet no šiem vienkāršošanas centieniem, un tajā vispārīgi un izsmeļoši ir ietverti dalībvalstu piederīgie, bezvalstnieki un bēgļi, kuri dzīvo kādā dalībvalstī un uz kuriem attiecas vienas vai vairāku dalībvalstu tiesību akti, kā arī viņu ģimenes locekļi un viņu apgādību zaudējušās personas. Visas šīs personas, ja vien tās atbilst kompetentās dalībvalsts tiesību aktos paredzētajiem nosacījumiem par tiesībām uz pabalstiem šīs regulas 1. panta c) punkta izpratnē, kā ģenerāladvokāts ir precizējis secinājumu 56. punktā, ietilpst šajā tiesību normā paredzētajā jēdzienā “apdrošināta persona” minētās regulas III sadaļas 1. un 3. nodaļas noteikumu piemērošanas mērķiem.
Lai gan Regulas Nr. 883/2004 III sadaļas 1. nodaļā ietvertās tiesību normas, kas piemērojamas, no vienas puses, “apdrošinātajām personām un viņu ģimenes locekļiem, izņemot pensionārus un viņu ģimenes locekļus”, un, no otras puses, “pensionāriem un viņu ģimenes locekļiem”, ir iekļautas divās atsevišķās šīs nodaļas iedaļās, šī sistematizācija ir paredzēta tikai, lai “nodrošinātu apdrošināto personu un viņu ģimenes locekļu, kuri dzīvo vai uzturas dalībvalstī, kas nav kompetentā dalībvalsts, aizsardzību”, kā tas izriet no šīs regulas 20. un 22. apsvēruma kombinētas izpratnes. “Īpašā [..] pensionāru un viņu ģimeņu locekļu stāvokļa dēļ” drīzāk ir jāparedz “noteikumi, kas reglamentē apdrošināšanu slimības gadījumiem, [kas] būtu pielāgoti šai situācijai”, nevis divas atsevišķas un savstarpēji izslēdzošas personu kategorijas.
Tādējādi Regulas Nr. 883/2004 III sadaļas 1. nodaļas 2. iedaļā ir ietverti noteikumi, kas ir pielāgoti pensionāru un viņu ģimenes locekļu vajadzībām, kuri atrodas īpašā situācijā, tostarp tādēļ, ka šie pensionāri, tāpat kā Y, dzīvo dalībvalstī, kas nav tā, kura ir atbildīga par viņu pensijas izmaksu, un šādā situācijā šīs nodaļas 1. iedaļas vispārīgie noteikumi paši par sevi nav piemērojami. Tātad Regulas Nr. 883/2004 III sadaļas 1. nodaļas 2. iedaļas noteikumi, kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 61. punktā, ir
lex specialis
salīdzinājumā ar šīs regulas III sadaļas 1. nodaļas 1. iedaļas noteikumiem, kas veido
lex generalis
.
Regulas Nr. 883/2004 III sadaļas 1. nodaļas 2. iedaļas noteikumu, kas ir piemērojami “pensionāriem un viņu ģimenes locekļiem”, papildu raksturs salīdzinājumā ar šīs nodaļas 1. iedaļas noteikumiem, kas ir piemērojami “apdrošinātajām personām un viņu ģimenes locekļiem, izņemot pensionārus un viņu ģimenes locekļus”, ir apstiprināts ar šīs regulas 31. pantu, saskaņā ar kuru tās 23.–30. pants, kas ietilpst minētajā 2. iedaļā, neattiecas uz pensionāru, ja tam atbilstoši dalībvalsts tiesību aktiem pienākas veselības aprūpes pabalsti kā nodarbinātai vai pašnodarbinātai personai. Minētajā gadījumā šādas ieinteresētās personas tiesības uz šiem pabalstiem, kas paredzēti minētās regulas III sadaļas 1. nodaļā, ir reglamentētas šīs regulas 17.–21. pantā, kas ir ietverti šīs 1. nodaļas 1. iedaļā.
Treškārt, šī sprieduma 50. punktā ietverto jēdziena “apdrošināta persona” Regulas Nr. 883/2004 1. panta c) punkta izpratnē interpretāciju apstiprina arī vairākas Direktīvas 2011/24 normas.
Pirmām kārtām, šīs direktīvas 7. panta 1. punktā minētais jēdziens “piederības dalībvalsts” attiecībā uz tās 3. panta b) punkta i) apakšpunktā minētajām personām ir definēts šī pēdējā minētā panta c) punktā kā “dalībvalsts, kas ir kompetenta apdrošinātajai personai piešķirt iepriekšēju atļauju saņemt piemērotu ārstēšanu ārpus dzīvesvietas dalībvalsts saskaņā ar Regulu [Nr. 883/2004] un Regulu [Nr. 987/2009]”. Neraugoties uz tā formulējumu, šis jēdziens neprasa, kā to pamatoti norādījusi iesniedzējtiesa, “piederību” pie dalībvalsts obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas.
Otrām kārtām, saskaņā ar Direktīvas 2011/24 7. panta 2. punkta a) apakšpunktu, ja dalībvalsts ir iekļauta Regulas Nr. 883/2004 IV pielikumā ietvertajā sarakstā un atbilstīgi minētajai regulai tā ir atzinusi tiesības saņemt slimības pabalstus pensionāriem un viņu ģimenes locekļiem, kuri pastāvīgi uzturas citā dalībvalstī, tad laikā, kad viņi uzturas šīs valsts teritorijā, tā, ievērojot savus tiesību aktus, uz sava rēķina nodrošina viņiem veselības aprūpi tā, it kā attiecīgās personas dzīvotu tās teritorijā. Tādējādi, attiecinot uz “pensionāriem [..], kuri dzīvo citā dalībvalstī”, tiesības uz to pārrobežu veselības aprūpes izdevumu atmaksāšanu, kas tiem radušies dalībvalstī, kura ir atbildīga par viņu pensijas izmaksu, ja šī pēdējā minētā ir iekļauta Regulas Nr. 883/2004 IV pielikumā, pat ja šie pensionāri nebūtu piederīgi pie šīs dalībvalsts obligātās veselības apdrošināšanas sistēmas, Direktīva 2011/24 minētos pensionārus iekļauj jēdzienā “apdrošināta persona” tās 3. panta b) punkta i) apakšpunkta izpratnē.
Jāpiebilst, ka Nīderlandes valdība savā atbildē uz Tiesas uzdoto jautājumu ir norādījusi, ka Nīderlandes Karaliste nav izmantojusi Direktīvas 2011/24 8. pantā paredzēto iespēju izveidot iepriekšējas atļaujas sistēmu pārrobežu veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšanai. Līdz ar to šajā gadījumā, neskarot pārbaudes, kas šajā ziņā jāveic iesniedzējtiesai, Y saskaņā ar Direktīvas 2011/24 normām nevar tikt liegta Vācijā saņemtās pārrobežu veselības aprūpes izdevumu atlīdzināšana, jo viņa nebija saņēmusi iepriekšēju atļauju attiecībā uz šo aprūpi.
Visbeidzot attiecībā uz jautājumu, vai persona Y situācijā var atsaukties uz Direktīvas 2011/24 7. panta 1. punktu, Tiesa vairākkārt ir nospriedusi, ka uz beznosacījumu un pietiekami precīzām direktīvas tiesību normām personas var atsaukties attiecībās pret dalībvalsti un visām tās pārvaldes iestādēm, kā arī struktūrām vai vienībām, kuras ir pakļautas valsts varai vai kontrolei vai kurām ir plašākas pilnvaras salīdzinājumā ar tām, kādas izriet no privātpersonu attiecībām piemērojamiem noteikumiem. Valstij var tikt pielīdzinātas arī struktūras vai vienības, kurām iestāde ir uzticējusi veikt uzdevumu sabiedrības interesēs un kurām šajā nolūkā ir piešķirtas plašākas pilnvaras (spriedums, 2019. gada 19. decembris, Pensions‑Sicherungs‑Verein,
C‑168/18
,
EU:C:2019:1128
,
48.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Direktīvas 2011/24 7. panta 1. punktā, ar kuru dalībvalstīm ir noteikts pienākums nodrošināt, lai tiktu atlīdzināti izdevumi, kas radušies apdrošinātajai personai, kura saņēmusi pārrobežu veselības aprūpi, ja attiecīgā veselības aprūpe ir pakalpojums, ko apdrošinātajai personai ir tiesības saņemt piederības dalībvalstī, ir ietverts skaidrs, precīzs un beznosacījumu pienākums, kura mērķis ir piešķirt tiesības privātpersonām, un tādēļ šīs personas var tieši atsaukties uz šo tiesību normu valsts tiesā.
Ņemot vērā visus iepriekš minētos apsvērumus, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2011/24 3. panta b) punkta i) apakšpunkts un 7. panta 1. punkts, tos skatot kopā ar Regulas Nr. 883/2004 1. panta c) punktu un 2. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka personai, kurai saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem ir tiesības saņemt pensiju un kurai saskaņā ar šīs regulas 24. pantu ir tiesības par tās pensijas izmaksu atbildīgās dalībvalsts līdzekļiem saņemt pabalstus natūrā no savas dzīvesvietas dalībvalsts, ir uzskatāma par “apdrošinātu personu” šīs direktīvas 7. panta 1. punkta izpratnē, kurai ir tiesības uz tādas pārrobežu veselības aprūpes izdevumu atmaksu, ko tā saņēmusi trešajā dalībvalstī, nebūdama piesaistīta par pensijas izmaksu atbildīgās dalībvalsts obligātajai veselības apdrošināšanas sistēmai.
Par otro jautājumu
Ievērojot uz pirmo jautājumu sniegto atbildi, uz otro jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (ceturtā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2011/24/ES (2011. gada 9. marts) par pacientu tiesību piemērošanu pārrobežu veselības aprūpē 3. panta b) punkta i) apakšpunkts un 7. panta 1. punkts, lasot kopā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 883/2004 (2004. gada 29. aprīlis) par sociālās nodrošināšanas sistēmu koordinēšanu, kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 988/2009 (2009. gada 16. septembris), 1. panta c) punktu un 2. pantu, ir jāinterpretē tādējādi, ka personai, kurai saskaņā ar dalībvalsts tiesību aktiem ir tiesības saņemt pensiju un kurai saskaņā ar šīs grozītās regulas 24. pantu ir tiesības par tās pensijas izmaksu atbildīgās dalībvalsts uzdevumā saņemt pabalstus natūrā no savas dzīvesvietas dalībvalsts, ir uzskatāma par “apdrošinātu personu” šīs direktīvas 7. panta 1. punkta izpratnē, kurai ir tiesības uz tādas pārrobežu veselības aprūpes izdevumu atmaksu, ko tā saņēmusi trešajā dalībvalstī, nebūdama piesaistīta par pensijas izmaksu atbildīgās dalībvalsts obligātajai veselības apdrošināšanas sistēmai.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.