CELEX: 62018CJ0560
Pritožba
Dostop do dokumentov institucij
Uredba (ES) št. 1049/2001
Člen 4(2), tretja alinea
Izjeme od pravice do dostopa
Izjema v zvezi z varstvom namena preiskav
Dokumenti, ki se nanašajo na postopek zaradi neizpolnitve obveznosti, ki poteka
Podrobni mnenji, izdani v okviru postopka priglasitve na podlagi Direktive 98/34/ES
Zahteva za dostop
Zavrnitev
Razkritje zaprošenih dokumentov med postopkom pred Splošnim sodiščem Evropske unije
Razkritje
Nedopustnost
Pravni interes
Nadaljnji obstoj

Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych (v nadaljevanju: Igpour), organizacija, ki zastopa interese proizvajalcev, distributerjev in operaterjev igralnih avtomatov na Poljskem, s pritožbo predlaga razveljavitev sklepa Splošnega sodišča Evropske unije z dne 10. julija 2018, Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych/Komisija (
T‑514/15
, neobjavljen, v nadaljevanju: izpodbijani sklep,
EU:T:2018:500
), s katerim je to odločilo, da se ustavi postopek s tožbo organizacije Igpour, ki se nanaša na razglasitev ničnosti Sklepa Evropske komisije GestDem 2015/1291 z dne 12. junija 2015, s katerim je bil tej organizaciji zavrnjen dostop do podrobnega mnenja, ki ga je Evropska komisija izdala v okviru postopka priglasitve 2014/537/PL, in Sklepa Komisije GestDem 2015/1291 z dne 17. julija 2015, s katerim ji je bil zavrnjen dostop do podrobnega mnenja, ki ga je Republika Malta izdala v okviru postopka priglasitve 2014/537/PL (v nadaljevanju skupaj: sporna sklepa).
Pravni okvir
V členu 4 Uredbe Evropskega parlamenta in Sveta (ES) št. 1049/2001 z dne 30. maja 2001 o dostopu javnosti do dokumentov Evropskega parlamenta, Sveta in Komisije (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 1, zvezek 3, str. 331) je določeno:
„[…]
2.   Institucije zavrnejo dostop do dokumenta, kadar bi razkritje oslabilo varstvo:
[…]
–
namena inšpekcij, preiskav in revizij,
razen če ne prevlada javni interes za razkritje.
[…]“
Dejansko stanje
Evropska komisija je 20. novembra 2013 v okviru postopka zaradi neizpolnitve obveznosti 2013/4218 Republiki Poljski in nekaterim drugim državam članicam poslala uradni opomin na podlagi člena 258 PDEU, s katerim je naslovnike pozvala, naj svoj nacionalni zakonodajni okvir o igrah na srečo uskladijo s temeljnimi svoboščinami, določenimi v Pogodbi DEU.
Republika Poljska je v odgovoru, ki ga je Komisija prejela 3. marca 2014, tej sporočila, da ji bo v odgovor na njene pomisleke na podlagi Direktive 98/34/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. junija 1998 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih standardov in tehničnih predpisov (UL, posebna izdaja v slovenščini, poglavje 13, zvezek 20, str. 337) priglasila osnutek zakona o spremembi poljskega zakona o igrah na srečo.
Republika Poljska je Komisiji 5. novembra 2014 v skladu s členom 8 Direktive 98/34 priglasila napovedani osnutek zakona. Ta priglasitev je bila evidentirana pod opravilno številko 2014/537/PL.
Komisija in Republika Malta sta 3. oziroma 6. februarja 2015 v smislu člena 9(2) Direktive 98/34 izdali podrobni mnenji o priglašenem osnutku zakona.
Organizacija Igpour je 17. februarja 2015 v skladu s členom 2(1) Uredbe št. 1049/2001 prosila za dostop do mnenj, ki sta jih izdali Komisija in Republika Malta.
Komisija je 10. marca 2015 organizaciji Igpour zavrnila dostop do zaprošenih dokumentov.
Organizacija Igpour je 16. aprila 2015 Komisiji v skladu s členom 7(2) Uredbe št. 1049/2001 poslala potrdilno prošnjo za dostop do dokumentov.
Komisija je v spornih sklepih pojasnila, da bi razkritje zadevnih dokumentov škodovalo varstvu namena inšpekcij, preiskav in revizij iz člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, kar zadeva postopek zaradi neizpolnitve obveznosti 2013/4218, ker sta bili navedeni mnenji neločljivo povezani s tem postopkom.
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijani sklep
Organizacija Igpour je 1. septembra 2015 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložila tožbo za razveljavitev spornih sklepov. Kraljevini Švedski je bila dovoljena intervencija v postopku v podporo predlogom organizacije Igpour, Republiki Poljski pa je bila dovoljena intervencija v podporo predlogom Komisije.
Komisija je 7. decembra 2017 končala postopek zaradi neizpolnitve obveznosti 2013/4218 proti Republiki Poljski.
Komisija je 28. februarja 2018 organizaciji Igpour odobrila dostop do zaprošenih dokumentov.
Stranke so na obravnavi 28. septembra 2017 ustno podale stališča in odgovorile na vprašanja Splošnega sodišča.
Komisija je z vlogo, ki jo je 6. marca 2018 vložila v sodnem tajništvu Splošnega sodišča, temu predlagala, naj ugotovi, da je ta tožba postala brezpredmetna, in naj se postopek z njo ustavi, ker je organizaciji Igpour odobrila dostop do dveh dokumentov, na katera se nanašata sporna sklepa. Komisija je predlagala tudi, naj se organizaciji Igpour naloži plačilo stroškov.
Splošno sodišče je s sklepom z dne 14. marca 2018 ponovno začelo ustni del postopka in stranke povabilo, naj se izrečejo o predlogu za ustavitev postopka, ki ga je vložila Komisija. Organizacija Igpour je v svojih stališčih prerekala to, da naj bi izgubila vsakršen pravni interes. Republika Poljska je v svojih stališčih navedla le, da predlogu Komisije ne nasprotuje. Kraljevina Švedska o predlogu o ustavitvi postopka ni podala stališč.
Splošno sodišče je v izpodbijanem sklepu menilo, prvič, da je malo verjetno, da bi se tako netipičen položaj ponovil v prihodnosti. Drugič, ugotovilo je, da se je organizacija Igpour sklicevala zgolj na možnost vložitve tožbe za ugotovitev (nepogodbene) odgovornosti Evropske unije zoper Komisijo, pri čemer pa ni pojasnila, ali je nameravala oziroma so njeni člani nameravali uporabiti to možnost.
Zato je Splošno sodišče odločilo, da se postopek s tožbo ustavi in da stranke nosijo svoje stroške.
Postopek pred Sodiščem in predlogi strank
Organizacija Igpour s pritožbo Sodišču predlaga, naj:
–
izpodbijani sklep razveljavi,
–
sporna sklepa razglasi za nična in
–
Komisiji naloži plačilo stroškov;
–
podredno, zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču, da to o njej vsebinsko odloči, odločitev o stroških pa pridrži.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
–
pritožbo zavrne kot neutemeljeno in
–
Organizaciji Igpour naloži plačilo stroškov tega postopka.
Kraljevina Švedska je Sodišču predlagala, naj izpodbijani sklep razveljavi, sporna sklepa pa razglasi za nična.
Republika Poljska je stališča podala na obravnavi in je v bistvu predlagala, naj se pritožba zavrne kot neutemeljena.
Pritožba
Organizacija Igpour v utemeljitev pritožbe navaja pet pritožbenih razlogov.
Prvi pritožbeni razlog
Trditve strank
Organizacija Igpour s prvim pritožbenim razlogom trdi, da sta točki 30 in 32 izpodbijanega sklepa napačni z dveh vidikov.
Prvič, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo, ko je ugotovilo, da je malo verjetno, da bi do nezakonitosti, ki jo zatrjuje organizacija Igpour, ponovno prišlo v prihodnosti. Drugič, Splošno sodišče naj bi napačno uporabilo pravo, ko je ugotovilo, da je upoštevno vprašanje, ali je možno, da se v prihodnosti ponovi poseben položaj, kakršen je ta v obravnavani zadevi, medtem ko naj bi bilo upoštevno vprašanje, ali bo Komisija v prihodnosti uporabila razlage Uredbe št. 1049/2001 ali Direktive 98/34, ki jih organizacija Igpour izpodbija.
Organizacija Igpour meni, da Splošno sodišče, prvič, ni ugotovilo, da ni verjetno, da se bo Komisija v prihodnosti oprla na razlago člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001, v skladu s katerim splošna domneva o nerazkritju zajema dokumente, ki so „neločljivo povezani“ s postopkom zaradi neizpolnitve obveznosti, ki poteka, ne glede na to, ali ti dokumenti vsebujejo sklicevanja na uradne opomine ali ne.
Splošno sodišče naj ne bi presodilo verjetnosti te razlage v prihodnosti, temveč verjetnost, ali se bo ta razlaga ponovno uporabila v položaju, podobnemu temu iz obravnavane zadeve, in sicer ali bi v novi zadevi, v kateri bi potekal postopek zaradi neizpolnitve obveznosti, država članica Komisiji priglasila osnutek zakona v odgovor na pomisleke, s katerimi se upravičuje navedeni postopek, in bi Komisija izdala podrobno mnenje o tem osnutku, nato pa zavrnila razkritje tega mnenja zaradi nujnosti varstva namena postopka zaradi neizpolnitve obveznosti.
Drugič, Splošno sodišče naj bi storilo enako napako, kakršna je ta, opredeljena v točkah 26 in 27 te sodbe, v zvezi s trditvijo Komisije, da načelo preglednosti, na katerem temelji Direktiva 98/34, ki jo je nadomestila Direktiva (EU) 2015/1535 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 9. septembra 2015 o določitvi postopka za zbiranje informacij na področju tehničnih predpisov in pravil za storitve informacijske družbe (
UL 2015, L 241, str. 1
), ne preprečuje sklicevanja na splošne domneve o nerazkritju glede podrobnih mnenj, izdanih v okviru nezaupnega postopka priglasitve.
Poleg tega naj bi bilo ob upoštevanju širokega obsega obveznosti držav članic na področju uradnega obveščanja, ki so določene z Direktivo 2015/1535, verjetno, da bo z velikim številom priglašenih osnutkov zakonov vsaj deloma odgovorjeno na pomisleke Komisije, ki upravičujejo postopek zaradi neizpolnitve obveznosti, ki poteka, in da bo torej prišlo do položaja, podobnega temu iz obravnavane zadeve. Splošno sodišče naj ne bi nikakor utemeljilo svoje nasprotne trditve in taka utemeljitev naj ne bi bila mogoča.
Organizacija Igpour opozarja, da drugi sklep, ki se nanaša nanjo, in sicer sklep z dne 19. julija 2018, Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych/Komisija (
T‑750/17
, neobjavljen,
EU:T:2018:506
), dokazuje, da Komisija vztrajno brani svojo razlago člena 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 in načela preglednosti iz direktiv 98/34 in 2015/1535, ter potrjuje, da je verjetno, da se bo taka razlaga v prihodnosti ponovila.
Organizacija Igpour poleg tega trdi, da je vsekakor verjetno, da bo sama v prihodnosti vložila prošnje za dostop do dokumentov, na katere bo Komisija odgovorila s sklicevanjem na razlago prava Unije, izpodbijano v obravnavani zadevi. V zvezi s tem kot organizacija podjetnikov poudarja, da se njene dejavnosti nanašajo na vse vidike poslovanja njenih članov, in ne le na vidike, ki so neposredno povezani s posameznim sektorjem, ki ga zastopa, ali nacionalno zakonodajo o igrah na srečo.
Švedska vlada opozarja, da četudi ima organizacija Igpour odslej dostop do zadevnih dokumentov, Komisija spornih sklepov ni uradno umaknila, tako da je spor ohranil svoj predmet.
Švedska vlada meni, da je organizacija Igpour namerno zaprosila za dostop do podrobnih mnenj v okviru postopka priglasitve, čeprav je postopek zaradi neizpolnitve obveznosti še potekal. Ker so bili zaprošeni dokumenti razkriti šele po koncu navedenih postopkov, naj z razkritjem ne bi bili v celoti doseženi cilji prošnje za dostop.
Švedska vlada se strinja s stališčem organizacije Igpour, da bi moralo Splošno sodišče preučiti, ali bi se Komisija v prihodnosti lahko sklicevala na pravilo o splošni domnevi, ki ga je uporabila za izpodbijana sklepa. To ugotovitev naj bi neposredno potrjevala sodba z dne 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisija (
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
), iz katere naj bi bilo razvidno, da je treba preučiti, ali bi se lahko očitana nezakonitost v prihodnosti ponovila.
Švedska vlada tako kot organizacija Igpour meni, da je zelo verjetno, da bo v prihodnosti prišlo do take ponovitve. Prvič, obstajalo naj bi namreč neposredno tveganje, da bi lahko Komisija sklepe o zavrnitvi prihodnjih prošenj za dostop do dokumentov, vloženih v okviru postopkov uradnega obvestila iz Direktive 2015/1535, utemeljila s sklicevanjem na izpodbijano pravilo o splošni domnevi. Drugič, Komisija naj bi to pravilo o splošni domnevi dejansko že uporabila po sprejetju izpodbijanih sklepov, da bi obrazložila zavrnitev dodatne prošnje organizacije Igpour, vložene v okviru postopka uradnega obvestila iz Direktive 2015/1535, ki se je nanašal na dostop do stališča Komisije in do podrobnega mnenja. Tretjič, dejstvo, da za organizacijo Igpour obstaja veliko tveganje, da se bo v prihodnosti ponovilo sklicevanje na navedeno pravilo o splošni domnevi, je tudi posledica tega, da je Igpour organizacija, ki zastopa interese proizvajalcev, distributerjev in upravljavcev igralnih avtomatov na Poljskem ter katere dejavnosti se nanašajo na vse vidike poslovanja njenih članov, in ne samo na tiste vidike, ki so neposredno povezani s posameznim sektorjem, ki ga zastopa, ali ki so predmet nacionalne zakonodaje o igrah na srečo. Nazadnje, to tveganje naj se torej ne bi nanašalo le na prošnje organizacije Igpour za dostop do dokumentov, ampak tudi na prošnje drugih oseb.
Komisija trdi, da prvi pritožbeni razlog ni utemeljen.
Presoja Sodišča
Organizacija Igpour, ki jo podpira švedska vlada, s prvim pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točkah 30 in 32 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da je malo verjetno, da se bo nezakonitost, ki jo zatrjuje, ponovila v prihodnosti in da torej nima nikakršnega interesa za nadaljevanje postopka. Meni, da upoštevno vprašanje v tem okviru ni bilo, ali je mogoče, da se v prihodnosti ponovi poseben položaj, podoben temu iz obravnavane zadeve, temveč vprašanje, ali na splošno obstaja tveganje, da se bo zatrjevana nezakonitost ponovila v prihodnosti, ter zlasti, ali bo Komisija v prihodnosti podala enako razlago Uredbe št. 1049/2001, v skladu s katero je upravičena uporabiti splošno domnevo zaupnosti v postopkih zaradi neizpolnitve obveznosti, ki potekajo.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da morata v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča predmet spora enako kot pravni interes obstajati do razglasitve sodne odločbe, sicer se postopek ustavi, kar predpostavlja, da ima lahko stranka, ki je vložila tožbo ali pritožbo, od izida te tožbe ali pritožbe korist (sodba z dne 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisija,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
, točka
in navedena sodna praksa).
Tožeča stranka lahko v nekaterih primerih ohrani interes za vložitev predloga za razglasitev ničnosti izpodbijanega akta, zato da bi avtor navedenega akta v prihodnje sprejel ustrezne popravke in da bi se tako preprečila nevarnost ponovitve nezakonitosti, ki jo izpodbijani akt domnevno vsebuje (sodbi z dne 28. maja 2013, Abdulrahim/Svet in Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, točka
in navedena sodna praksa, in z dne 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisija,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
, točka
).
Nadaljnji obstoj tega interesa predpostavlja, da se lahko ta nezakonitost v prihodnje ponovi, ne glede na posebne okoliščine obravnavane zadeve (sodbi z dne 7. junija 2007, Wunenburger/Komisija,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, točka
, in z dne 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisija,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
, točka
).
Iz sodne prakse Sodišča izhaja tudi, da je treba nadaljnji obstoj pravnega interesa tožeče stranke presojati
in concreto
, pri tem pa upoštevati zlasti posledice domnevne nezakonitosti in naravo domnevno povzročene škode (sodba z dne 28. maja 2013, Abdulrahim/Svet in Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, točka
).
V obravnavani zadevi je Splošno sodišče v točki 30 izpodbijanega sklepa menilo, da ker se tožba organizacije Igpour nanaša na zavrnitev dostopa do podrobnih mnenj, ki so izdana na podlagi Direktive 98/34 in se nanašajo na osnutek zakona, ki ga je država članica priglasila na podlagi te direktive, ter ker je Komisija svojo zavrnitev razkritja teh mnenj utemeljila s potrebo po varstvu namena postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, ki poteka, je malo verjetno, da se bo tako netipičen položaj ponovil v prihodnje.
Sicer ni sporno, da je Komisija zavrnitev dostopa do zaprošenih dokumentov utemeljila s členom 4(2), tretja alinea, Uredbe št. 1049/2001 in zlasti z zatrjevanim obstojem neločljive povezanosti podrobnih mnenj z zadevnim postopkom zaradi neizpolnitve obveznosti zoper Republiko Poljsko ter zato s splošno domnevo zaupnosti, ki naj bi se uporabljala za dokumente v zvezi s postopki zaradi neizpolnitve obveznosti, ki potekajo.
Tako ni mogoče izključiti, kot trdi organizacija Igpour, da bo Komisija za zavrnitev dostopa do vseh dokumentov, ki so neločljivo povezani s postopkom zaradi neizpolnitve obveznosti, obrazložitev v prihodnje ponovno utemeljila s to splošno domnevo o nerazkritju.
Vendar je Sodišče že priznalo obstoj splošne domneve zaupnosti glede dokumentov, ki se nanašajo na predhodno fazo postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, vključno z dokumenti, ki si jih izmenjata Komisija in zadevna država članica v okviru postopka EU Pilot (glej v tem smislu sodbo z dne 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisija,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
, točka
in navedena sodna praksa).
Organizacija Igpour torej s tem, da pravni interes utemeljuje s trditvijo, da se nezakonitost, ki jo zatrjuje, lahko ponovi v prihodnje, ne glede na posebne okoliščine obravnavane zadeve, dejansko želi izpodbijati splošno domnevo zaupnosti, ki jo je Sodišče že potrdilo.
Če bi bila taka abstraktna razlaga „nezakonitosti, ki se lahko ponovi v prihodnje“, sprejeta, bi imela, kot v bistvu trdi tudi generalni pravobranilec v točki 73 sklepnih predlogov, protislovne posledice. Pravni interes tožeče stranke naj bi se namreč v vseh postopkih na področju dostopa do dokumentov samodejno ohranil samo zato, ker bi lahko zadevna institucija v prihodnje posebno pravno določbo razlagala na očitani način.
Poleg tega, v nasprotju s trditvijo organizacije Igpour in kot je v bistvu opozoril tudi generalni pravobranilec v točki 115 sklepnih predlogov, v obravnavani zadevi ni nobenega posebnega razloga, na podlagi katerega bi bilo mogoče ugotoviti, da bo organizacija Igpour „še posebej izpostavljena uporabi navedene domneve v prihodnosti“.
Okoliščine obravnavane zadeve naj bi se namreč zelo razlikovale od tistih v zadevi, v kateri je bila izrečena sodba z dne 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisija (
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
). V tej sodbi naj bi se na eni strani prošnja za dostop nanašala na dokumente, povezane z zakonodajnim postopkom Unije na področju okolja. Na drugi strani je Sodišče v njej priznalo obstoj interesa tožeče stranke za nadaljevanje postopka, kljub razkritju zaprošenih dokumentov, ker je bil namen pritožbe razveljavitev sodbe, v kateri je bila uporaba splošne domneve zaupnosti za določeno vrsto dokumentov prvič priznana na osnovi navedene pravne podlage. Uporaba take domneve, katere zakonitost se je izpodbijala, bi se lahko torej dejansko ponovila v prihodnje, ne glede na posebne okoliščine navedene zadeve, medtem ko se v obravnavani zadevi zatrjevana nezakonitost nanaša na uporabo domneve, ki jo je Sodišče že sprejelo, v posebnih okoliščinah, tako da se taka nezakonitost zunaj teh okoliščin ne more ponoviti.
Zato je treba ugotoviti, da je Splošno sodišče pravilno presodilo posebne okoliščine, v katerih je nastala domnevna nezakonitost, in menilo, da se take okoliščine glede na svoje posebnosti ne morejo ponoviti, tako da se zatrjevana nezakonitost ne bi mogla ponoviti zunaj posebnih okoliščin obravnavane zadeve.
Poleg tega je treba v zvezi s trditvami, navedenimi v točkah od 28 do 31 te sodbe, ugotoviti, da z njimi organizacija Igpour Splošnemu sodišču v bistvu očita, da je napačno uporabilo pravo, in sicer enako, kot je bilo že preučeno v točkah od 42 do 50 te sodbe. Zato je treba te trditve zavrniti iz istih razlogov.
Iz zgoraj navedenega izhaja, da je treba prvi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Drugi pritožbeni razlog
Trditve strank
Organizacija Igpour trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 33 izpodbijanega sklepa v bistvu ugotovilo, da končanje zadeve brez vsebinskega odločanja Komisiji ne omogoča izogniti se učinkovitemu sodnemu nadzoru. Komisija bi lahko namreč vedno odobrila dostop do zaprošenih dokumentov, kadar bi ugotovila, da v sporu ne bi uspela.
Organizacija Igpour trdi, da razlogovanje Splošnega sodišča, v skladu s katerim „bi priznanje trditve, [da bi končanje postopka brez vsebinskega odločanja Komisiji omogočilo izogniti se učinkovitemu sodnemu nadzoru], privedlo do ugotovitve, da bi lahko vse tožeče stranke, ki jim je bila prvotno zavrnjena prošnja za dostop do dokumentov – ne da bi bilo treba opredeliti okoliščine za vsako posamezno zadevo – predlagale, da se odloči o sporu med njimi in institucijo, na katero se nanaša prošnja, in to kljub dejstvu, da je bilo njihovi prošnji po vložitvi njihove tožbe pri sodišču Unije ugodeno“, temelji na nepravilni razlagi te trditve.
Na prvem mestu, interes za nadaljevanje postopka naj bi v obravnavani zadevi obstajal zato, prvič, ker zavrnitev dostopa do spornih dokumentov temelji na domnevni „neločljivi povezanosti“ zaprošenih dokumentov in postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, ki poteka, ter drugič, ker je postopek zaradi neizpolnitve obveznosti končan in so bili dokumenti predloženi po koncu tako pisne kot ustne faze postopka. Ko so ti pogoji izpolnjeni, je nujno, da sodišči Unije odločita o tožbi. Glede na to, da je Komisija izključno pristojna za odločanje o možnosti in trenutku končanja postopka zaradi neizpolnitve obveznosti, bi lahko tako odločitev sprejela, če bi po obravnavi in na koncu ustnega postopka zaznala tveganje, da v sporu ne bo uspela. Tako bi lahko odločila, da se izogne rešitvi, ki zanjo ne bi bila ugodna. V praksi, če bi bila zaradi končanja postopka zaradi neizpolnitve obveznosti potreba po odločanju Splošnega sodišča odpravljena, bi lahko tak pristop Komisiji dejansko omogočil, da dostop do vseh dokumentov odloži za nekaj let, brez kakršnega koli sodnega nadzora nad tako odločitvijo.
Na drugem mestu, razlogovanje, ki mu sledi Splošno sodišče, naj očitno ne bi bilo v skladu s sodno prakso Sodišča, navedeno v točkah 78 in 79 sodbe z dne 28. maja 2013, Abdulrahim/Svet in Komisija (
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
), v skladu s katero je mogoče interes za nadaljevanje postopka po prenehanju pravnih učinkov izpodbijanega akta upravičiti z dejstvom, da bi priznanje zatrjevane nezakonitosti tožeči stranki lahko koristilo.
Na tretjem mestu, organizacija Igpour trdi, da Splošno sodišče dejansko ni vsebinsko izpodbijalo njene trditve, da se je Komisija izognila vsakemu sodnemu nadzoru, in da ta trditev zadostuje za dokaz, da ima organizacija Igpour interes za ohranitev tožbe. Pravica do dostopa naj bi izhajala neposredno iz člena 15 PDEU in člena 42 Listine Evropske unije o temeljnih pravicah. Zato naj bi bilo posebej pomembno zagotoviti učinkovit sodni nadzor nad sklepi Komisije, ki se nanašajo na zavrnitev dostopa do dokumentov.
Komisija trdi, da ta pritožbeni razlog ni utemeljen.
Presoja Sodišča
Organizacija Igpour z drugim pritožbenim razlogom trdi, da se Komisija, če Splošno sodišče konča postopek, ne da bi odločalo o vsebini zadeve, lahko izogne učinkovitemu sodnemu nadzoru in da je v točki 33 izpodbijanega sklepa, ker je Splošno sodišče presodilo, da ni bilo tako, prišlo do napačne uporabe prava.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je iz sodne prakse, navedene v točki 39 te sodbe, razvidno, da čeprav tožeča stranka v nekaterih okoliščinah ohrani pravni interes za razglasitev ničnosti, tudi kadar akt, katerega ničnost se predlaga, po vložitvi njene tožbe nima več učinkov, pa v vseh primerih ni tako.
Vendar je iz preučitve prvega pritožbenega razloga razvidno, da organizacija Igpour ni uspela dokazati, da so bile okoliščine obravnavane zadeve take, da bi moralo Splošno sodišče glede na to sodno prakso ugotoviti nadaljnji obstoj njenega pravnega interesa, kljub dejstvu, da je Komisija med postopkom pred Splošnim sodiščem odobrila dostop do dveh dokumentov, na katera se nanašata sporna sklepa.
Poleg tega, ker organizacija Igpour s tem pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da ji je Splošno sodišče v nasprotju s členom 47 Listine o temeljnih pravicah odreklo učinkovito sodno varstvo, je treba opozoriti, da predmet te določbe v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča ni sprememba sistema sodnega nadzora, določenega v Pogodbah, predvsem pravil v zvezi z dopustnostjo tožb, vloženih neposredno pri sodišču Unije (sodbi z dne 3. oktobra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami in drugi/Parlament in Svet,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, točka
, in z dne 25. oktobra 2017, Romunija/Komisija,
C‑599/15 P
,
EU:C:2017:801
, točka
in navedena sodna praksa), in da poleg tega ta določba torej ne spreminja pogojev presoje pravnega interesa.
Zato je Splošno sodišče, ne da bi napačno uporabilo pravo, v točki 33 izpodbijanega sklepa presodilo, da bi sprejetje trditve organizacije Igpour privedlo do ugotovitve – ne da bi bilo treba opredeliti posebne okoliščine vsake posamezne zadeve – da bi lahko tožeča stranka, ki ji je bil prvotno zavrnjen dostop do dokumentov, predlagala, naj se odloči o sporu med njo in institucijo, na katero se nanaša zadevna prošnja, kljub dejstvu, da je bilo njeni prošnji ugodeno po vložitvi njene tožbe pred sodiščem Unije.
Zato je treba drugi pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljen.
Tretji in četrti tožbeni razlog
Trditve strank
Organizacija Igpour s tretjim pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 34 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da dejstvo, da mora biti v okviru morebitne odškodninske tožbe zoper Komisijo v njej opredeljena nezakonitost spornih sklepov, ne pomeni neupravičenega bremena, saj se je tako mogoče opreti na trditve, predložene že v okviru tožbe za razglasitev ničnosti.
Organizacija Igpour meni, da je to razlogovanje napačno z dveh vidikov. Prvič, razglasitev ničnosti akta sodišč Unije naj bi zavezovala sodnike Unije ali nacionalne sodnike, ki obravnavajo odškodninsko tožbo, ali bi bila lahko podlaga za zunajsodna pogajanja z institucijami Unije, ki se nanašajo na povrnitev nastale škode. Z drugimi besedami, zavezujoča narava sodbe Splošnega sodišča naj bi tožeči stranki zagotavljala prednost. Drugič, ob upoštevanju faze postopka pred Splošnim sodiščem, v kateri je bil sprejet izpodbijani sklep, in sicer po koncu pisnega in ustnega postopka, naj bi bilo breme organizacije Igpour, če bi bilo treba vse te dokaze v okviru prihodnje odškodninske tožbe ponoviti, vsekakor neupravičeno.
Organizacija Igpour s četrtim pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 34 izpodbijanega sklepa zavrnilo njeno trditev, da bi ji razglasitev ničnosti spornih sklepov lahko zagotovila prednost v njenih razpravah s Komisijo in pri morebitni tožbi zoper Komisijo, zgolj ker ni pojasnila, ali je „resnično“ nameravala vložiti tako tožbo, ter ker ni predložila natančnih, dejanskih in preverljivih dokazov glede učinkov spornih sklepov. Poleg tega organizacija Igpour Splošnemu sodišču očita, da ji je naložilo plačilo njenih stroškov, ki pomenijo posebno in gotovo škodo, ki naj bi jo povzročila sporna sklepa.
Organizacija Igpour meni, da ji Splošnega sodišča – v nasprotju s tem, kar je to odločilo – nikakor ni treba prepričati, da „resnično“ namerava vložiti odškodninsko tožbo. Zgolj hipotetičen naj ne bi smel biti njen interes, ne pa možnost vložitve odškodninske tožbe. Zadostovalo naj bi namreč, da navede razloge, iz katerih sta ji sporna sklepa povzročila premoženjsko škodo. Meni, da ni nujno podati natančnih ali preverljivih dejstev v podporo tej navedbi, ker naj ne bi bilo Splošno sodišče tisto, ki jih mora preveriti. Taka zahteva naj bi bila torej brezpredmetna. Poleg tega naj bi otežila pogoje tako za vložitev ničnostne tožbe kot odškodninske tožbe, ker se jih brez potrebe zapleta.
Vsekakor naj bi obstajala vzročna zveza med spornima sklepoma na eni strani in stroški ničnostne tožbe na drugi. Poleg tega, tudi če se odločitev Splošnega sodišča v zvezi s stroški upošteva, so ti po razglasitvi izpodbijanega sklepa postali neizterljivi. Organizacija Igpour poudarja, da s to trditvijo ne izpodbija odločitve Splošnega sodišča glede stroškov, temveč le odločbo, ki jo je to sprejelo glede neobstoja potrebe o odločanju, saj ni upoštevalo dejstva, da stroški, ki jih je priglasila, pomenijo posebno škodo, nastalo s spornima sklepoma.
Komisija trdi, da ta pritožbena razloga nista utemeljena.
Presoja Sodišča
Organizacija Igpour s tema pritožbenima razlogoma, ki ju je treba obravnavati skupaj, v bistvu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je ugotovilo, da dejstvo, da bi morala v okviru morebitne odškodninske tožbe ponoviti trditve, ki jih je predložila že v okviru te ničnostne tožbe, ni neupravičeno breme, na podlagi katerega bi lahko dokazala pravni interes v obravnavani zadevi. Poleg tega Splošnemu sodišču očita, da je ugotovilo, da ni pojasnila, ali je „resnično“ nameravala vložiti tako tožbo, ter da ni predložila natančnih, dejanskih in preverljivih dokazov glede učinkov spornih sklepov, in da je na podlagi tega sklepalo, da z možnostjo vložitve take tožbe ni bilo mogoče dokazati, da je njen pravni interes še obstajal.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da mora tožeča stranka dokazati svoj pravni interes, ki je bistveni in prvi pogoj za vsa pravna sredstva pred sodišči (sodba z dne 7. novembra 2018, BPC Lux 2 in drugi/Komisija,
C‑544/17 P
,
EU:C:2018:880
, točka
).
Iz sodne prakse Sodišča pa je razvidno, da možnost vložitve odškodninske tožbe zadošča za utemeljitev pravnega interesa, vendar pod pogojem, da ta ni hipotetičen (glej v tem smislu sodbi z dne 17. septembra 2015, Mory in drugi/Komisija,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, točki
in
ter navedena sodna praksa, in z dne 7. novembra 2018, BPC Lux 2 in drugi/Komisija,
C‑544/17 P
,
EU:C:2018:880
, točka
). V zvezi s tem je treba, kot je bilo opozorjeno v točki 41 te sodbe, nadaljnji obstoj takega pravnega interesa presojati
in concreto
, ob upoštevanju zlasti posledic zatrjevane nezakonitosti in narave domnevno nastale škode.
Iz tega sledi, da organizacija Igpour ni mogla utemeljiti pravnega interesa zgolj s sklicevanjem na možnost vložitve tožbe za povrnitev škode v prihodnosti, ne da bi navedla dejanske dokaze, ki se nanašajo na posledice zatrjevane nezakonitosti za njen položaj in naravo škode, ki naj bi ji nastala in za katero naj bi s tako tožbo dobila odškodnino.
Vendar je Splošno sodišče v okviru proste presoje dejstev in dokazov v točki 34 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da je tožeča stranka navedla možnost vložitve take odškodninske tožbe, ne da bi pojasnila, ali je imela sama ali njeni člani dejansko namen izkoristiti to možnost, pri čemer je glede domnevno nastale škode navedla le, da „so bile tožbe zavrnjene in da so bile tožene stranke obsojene“, ne da bi predložila kakršen koli natančen, dejanski in preverljiv dokaz, tožeča stranka pa poleg tega v zvezi s tem nikakor ni trdila, da je Splošno sodišče izkrivilo dejstva ali trditve, ki mu jih je predložila.
Splošno sodišče je lahko v teh okoliščinah, ne da bi napačno uporabilo pravo, v bistvu ugotovilo, da pogoji, ki izhajajo iz sodne prakse, na katero je bilo opozorjeno v točki 73 te sodbe, na podlagi katerih je mogoče ugotoviti, da je možnost vložitve odškodninske tožbe taka, da lahko utemelji pravni interes za razglasitev ničnosti, niso bili izpolnjeni.
Poleg tega je treba glede trditve, da je organizaciji Igpour nastala posebna škoda zaradi dejstva, da ji je Splošno sodišče naložilo plačilo njenih stroškov, navesti, da na podlagi same take okoliščine očitno ne bi bilo mogoče dokazati nadaljnjega obstoja pravnega interesa za razglasitev ničnosti, ne da bi se temu pogoju odvzel vsak učinek.
Glede trditve, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 34 izpodbijanega sklepa ugotovilo, da dejstvo, da bi morala organizacija Igpour v okviru morebitne odškodninske tožbe ponoviti trditve, ki jih je podala že v okviru ničnostne tožbe, ne pomeni neupravičenega bremena za dokaz njenega pravnega interesa v obravnavani zadevi, je treba navesti, da bi bila posledica sprejetja take trditve to, da bi moralo Splošno sodišče obravnavati odškodninsko tožbo, tudi če bi bila ta zgolj hipotetična. Tako pa je iz točk od 74 do 76 te sodbe razvidno, da je Splošno sodišče v tej zadevi pravilno odločilo, da tako sklicevanje, ob neobstoju kakršnih koli drugih dejanskih dokazov, ki bi jih tožeča stranka na prvi stopnji navedla v tem smislu, ne zadostuje za dokaz nadaljnjega obstoja pravnega interesa.
Iz tega izhaja, da je treba drugi in četrti pritožbeni razlog zavrniti kot neutemeljena.
Peti pritožbeni razlog
Trditve strank
Organizacija Igpour s petim pritožbenim razlogom v bistvu trdi, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ko je v točki 34 izpodbijanega sklepa odločilo, da nima interesa za nadaljevanje postopka s tožbo, čeprav je bila razglasitev ničnosti spornih sklepov nujna za povrnitev nepremoženjske škode, ki je prvonavedeni nastala kot poklicni organizaciji, in ne obstaja noben drug način za povrnitev take škode.
Komisija trdi, da je ta pritožbeni razlog nedopusten.
Presoja Sodišča
Opozoriti je treba, da se v skladu s členom 170(1) Poslovnika Sodišča s pritožbo ne more spreminjati predmet spora pred Splošnim sodiščem. Pristojnost Sodišča v okviru pritožbe je namreč omejena na presojo pravnih ugotovitev o razlogih, o katerih se je razpravljalo na prvi stopnji. Stranka torej ne more pred Sodiščem prvič navajati razloga, ki ga ni navajala pred Splošnim sodiščem, ker bi ji to omogočalo, da Sodišču, katerega pristojnost glede pritožb je omejena, predloži spor, katerega predmet je širši od tistega, o katerem je odločalo Splošno sodišče (glej v tem smislu sodbo z dne 29. septembra 2011, Elf Aquitaine/Komisija,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavani zadevi je treba ugotoviti, da organizacija Igpour pred Splošnim sodiščem ni trdila, da je interes za razglasitev ničnosti spornih sklepov ohranila, ker bi ta razglasitev ničnosti pomenila povrnitev njene domnevne nepremoženjske škode, ki izhaja iz zatrjevane nezakonitosti teh sklepov, ampak je to prvič navedla v pritožbi.
Iz tega sledi, da je treba peti pritožbeni razlog zavreči kot nedopusten.
Zato je treba pritožbo v celoti zavrniti.
Stroški
V skladu s členom 138(1) Poslovnika Sodišča, ki se v pritožbenem postopku uporablja na podlagi člena 184(1) tega poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker v obravnavani zadevi organizacija Igpour s svojimi predlogi ni uspela in ker je Komisija predlagala, naj se organizaciji Igpour naloži plačilo stroškov, je treba tej naložiti plačilo njenih stroškov in stroškov Komisije.
V skladu s členom 140 Poslovnika Kraljevina Švedska in Republika Poljska nosita svoje stroške.

Iz teh razlogov je Sodišče (peti senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Organizaciji Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych se naloži plačilo njenih stroškov in stroškov Evropske komisije.

3.
Kraljevina Švedska in Republika Poljska nosita svoje stroške.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: angleščina.