CELEX: 62015TJ0518
ELGF un ELFLA
No finansējuma izslēgti izdevumi
Francijas Lauku attīstības programma
Lauku attīstības atbalsta pasākumi
Apgabali ar nelabvēlīgiem dabas apstākļiem
Vienotas likmes finanšu korekcija
Francijas izdevumi
Pārbaudes uz vietas
Blīvuma kritērijs
Dzīvnieku skaitīšana
Vienotas likmes korekcijas likmes paaugstināšana pienākumu neizpildes atkārtošanās dēļ
Procesuālās garantijas

Tiesvedības priekšvēsture
Saskaņā ar Padomes Regulas (EK) Nr. 1698/2005 (2005. gada 20. septembris) par atbalstu lauku attīstībai no Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (ELFLA) (
OV 2005, L 277, 1. lpp.
) 36. panta a) punkta i) un ii) apakšpunktu Francijas iestādes pieņēma Francijas Lauku attīstības programmu 2007.–2013. gadam (turpmāk tekstā – “
PDRH 2007–2013
”), kurā tostarp ir paredzēts piešķirt kompensācijas pabalstus nelabvēlīgu dabas apstākļu apgabalos (
indemnités compensatoires des handicaps naturels
, turpmāk tekstā – “
ICHN
”) lauksaimniekiem, kuri atrodas apgabalos ar nelabvēlīgiem dabas apstākļiem.
Ar Lēmumu C(2007) 3446 (2007. gada 19. jūlijs) Eiropas Komisija apstiprināja
PDRH 2007–2013
, kurā tostarp ir ietverti pasākumi Regulas Nr. 1698/2005 36. panta a) punkta i) un ii) apakšpunkta izpratnē, proti, 211. un 212. pasākums. Šie pasākumi, nosakot, ka pabalsta piešķiršana par lopkopības platībām ir atkarīga no blīvuma kritērija ievērošanas, ļauj nodrošināt, ka lauksaimnieki, kuri atrodas apgabalos ar nelabvēlīgiem dabas apstākļiem, attiecīgi kalnu teritorijās un teritorijās ārpus kalniem, ievēro zemes pareizai izmantošanai labvēlīgu praksi. Šis blīvuma kritērijs, ko izsaka ganāmpulka vienībās (
unité de gros bétail
–
UGB
) uz hektāru, ļauj kontrolēt lopu blīvumu lopkopības platībās, lai novērstu tādas parādības kā nepietiekamas ganības vai pārmērīgi lielas ganības. Atbilstoši Regulas Nr. 1698/2005 71. panta 3. punktam šiem pasākumiem
PDRH 2007–2013
ir noteikta virkne atbilstības nosacījumu, tostarp nosacījums par blīvuma līmeņa ievērošanu, kas tiek definēts departamentu līmenī un ir noteikts starp sliekšņiem, kuri definēti apgabaliem vai apakšapgabaliem.
Finanšu korekciju, par ko ir celta šī prasība, Komisija noteica pēc izmeklēšanas ar atsauci RD 2/2012/005/FR par pasākumiem saistībā ar
PDRH 2007–2013
2. novirzienu 2011. lauksaimniecības gadā, proti, par 211. un 212. pasākumu saistībā ar
ICHN
un par agrovides ganību piemaksu (
prime herbagère agroenvironnementale
, turpmāk tekstā – “
PHAE
”) 214‑A apakšpasākumā.
Izmeklēšana tika veikta atbilstoši tās uzsākšanas laikā piemērojamās Padomes Regulas (EK) Nr. 1290/2005 (2005. gada 21. jūnijs) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu (
OV 2005, L 209, 1. lpp.
) 31. panta 1.–3. punktam.
Ar 2012. gada 11. decembra vēstuli Komisija, pamatojoties uz Komisijas Regulas (EK) Nr. 885/2006 (2006. gada 21. jūnijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus par to, kā piemērot Padomes Regulu (EK) Nr. 1290/2005 attiecībā uz maksājumu aģentūru un citu struktūru akreditāciju un ELGF un ELFLA grāmatojumu noskaidrošanu (
OV 2006, L 171, 90. lpp.
), 11. panta 1. punktu, paziņoja Francijas iestādēm savus no izmeklēšanas izrietošos apsvērumus un lūdza tās sniegt papildu informāciju (turpmāk tekstā – “rezultātu paziņojums”).
Rezultātu paziņojuma 4.3. punktā “Blīvuma līmeņa kontroles neesamība” Komisija tostarp norādīja, ka noteikumi par to, kā tiek veikta pārbaude uz vietas par pasākumiem saistībā ar
ICHN
un apakšpasākumu saistībā ar
PHAE
, ir pretrunā Komisijas Regulas (ES) Nr. 65/2011 (2011. gada 27. janvāris), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1698/2005 attiecībā uz pārbaudes kārtību, kā arī savstarpējo atbilstību saistībā ar lauku attīstības atbalsta pasākumiem (
OV 2011, L 25, 8. lpp.
), 4. panta 1. punktam, 10. panta 1. punktam un 14. panta 2. punktam tādējādi, ka pārbaudēs uz vietas nav pārbaudīti un saskaitīti konkrētā atbalsta pieteikumā iekļautie liellopi, aitas un kazas un par tiem nav veikts ticamības aprēķins. Komisija uzsvēra, ka šajā jautājumā tas pats ir konstatēts arī divās iepriekšējās izmeklēšanās RD 2/2008/10/FR un RD 2/2011/03/FR, un lūdza Francijas iestādēm pielāgot to procedūras saistībā ar pārbaudēm uz vietas.
Ar 2013. gada 2. aprīļa vēstuli Francijas iestādes nosūtīja Komisijai savas piezīmes par rezultātu paziņojumu.
Šo piezīmju 4.3. punktā Francijas iestādes:
–
atspēkoja to, ka ticamība tiek izmantota kā atbalsta pamatotības pierādījums;
–
apgalvoja, ka blīvuma līmeņa aprēķins attiecībā uz liellopiem ir veikts, izmantojot valsts datu bāzi, kas ir elektroniska un tiek kontrolēta atbilstoši noteikumiem, kuri paredzēti dažādās uz to attiecināmās Eiropas Savienības regulās;
–
atgādināja, ka blīvuma līmenis saistībā ar
ICHN
ir noteikts pārbaudēs uz vietas, kas tiek veiktas saistībā ar atbilstību dažādiem atbalsta veidiem par dzīvniekiem vai savstarpējo atbilstību–identifikāciju, savukārt pārbaudēs uz vietas saistībā ar
ICHN
tiek sistemātiski saskaitīti valsts elektroniskajā datu bāzē neiekļautie liellopi, kā arī aitas un kazas, kas nav iekļautas atbalsta pieteikumos par dzīvniekiem.
Ar 2013. gada 24. jūnija vēstuli atbilstoši Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta trešajai daļai Komisija aicināja Francijas iestādes uz divpusēju sanāksmi, kas notika 2013. gada 28. novembrī.
2013. gada 11. decembrī saskaņā ar Regulas Nr. 885/2006 11. panta 2. punktu Komisija nosūtīja Francijas iestādēm sanāksmes protokolu, lūdzot sniegt papildu informāciju. Francijas iestādes atbildēja 2014. gada 27. februārī.
Ar 2014. gada 27. maija vēstuli (turpmāk tekstā – “oficiālais paziņojums”) Komisija Francijas iestādēm oficiāli paziņoja, ka uztur spēkā savu nostāju. Tā uzskatīja, ka norādītie trūkumi ir pamatpārbaudes nepilnība, kas rada risku “Fondiem”, kā rezultātā parasti tiek noteikta finanšu korekcija 5 % apmērā. Tomēr tā precizēja, ka šie trūkumi ir uzskatāmi atkārtotiem, jo tie jau ir uzsvērti divās iepriekšējās izmeklēšanās, tādējādi ir jāierosina piemērot korekciju pēc vienotas likmes 10 % apmērā par
neto
summu 115971211,03 EUR, kas izslēdzama no izdevumiem, kuri attiecināti uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA). Komisija arī precizēja, ka vienotas likmes korekcija attiecas uz izdevumiem par 2011.–2013. pieteikumu gadu, kas veikti 2011.–2013. finanšu gadā, jo šajos gados netika ieviests neviens pasākums trūkumu novēršanai.
2014. gada 3. jūlijā Francijas iestādes vērsās saskaņošanas struktūrā, kura 2015. gada 15. janvārī sniedza savu ziņojumu Nr. 14/FR/635.
Ar 2015. gada 16. marta vēstuli pēc neveiksmīgas saskaņošanas procedūras Komisija paziņoja Francijas iestādēm savu galīgo nostāju (turpmāk tekstā – “galīgā nostāja”), saskaņā ar kuru oficiālajā paziņojumā izklāstītā nostāja ir daļēji atstāta spēkā, un ir ierosināts no finansējuma par izdevumiem, kuri attiecināti uz ELGF un ELFLA, izslēgt
neto
summu 98276677,07 EUR apmērā, kas sedz izdevumus saistībā ar 2011. pieteikumu gadu un tos – saistībā ar 2012. un 2013. pieteikumu gadu –, kas veikti pēc 2010. gada 11. decembra, 2011.–2013. finanšu gadā par pasākumiem saistībā ar
ICHN
un apakšpasākumu saistībā ar
PHAE
.
2015. gada 18. jūnija vēstulē Komisija, ņemot vērā Vispārējās tiesas 2015. gada 30. aprīļa spriedumā Francija/Komisija (
T‑259/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:250
) piemēroto risinājumu, ierosināja no finanšu korekcijas bāzes topošajā lēmumā izslēgt izdevumus saistībā ar aitām un kazām, kuras nav iekļautas pieteikumā par atbalstu dzīvniekiem. Komisija ierosināja veikt nepieciešamās izmaiņas pēc minētā lēmuma publicēšanas, jo pirms tam Komisija šo izslēgšanu nevarēja veikt, un tādēļ lūdza Francijas iestādēm tai paziņot no finanšu korekcijas bāzes izslēdzamās
bruto
summas.
2015. gada 22. jūnijā Komisija pieņēma Īstenošanas lēmumu (ES) 2015/1119, ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz ELGF un uz ELFLA (
OV 2015, L 182, 39. lpp.
) (turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Apstrīdētajā lēmumā lauksaimniecības pārskatu atbilstības pārbaudes procedūrā Komisija no Savienības finansējuma izslēdza
neto
summu 98276627,35 EUR apmērā. Šī vienotas likmes korekcija atbilst konkrētiem Francijas Republikas izdevumiem 211. un 212. pasākumā par
ICHN
un 214‑A apakšpasākumā par
PHAE
saistībā ar
PDRH 2007–2013
2. novirzienu. Minētie izdevumi atbilst Francijas iestāžu sniegtajam atbalstam saskaņā ar pieteikumiem par 2011.–2013. gadu.
Apstrīdētais lēmums tika pieņemts saskaņā ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 1306/2013 (2013. gada 17. decembris) par kopējās lauksaimniecības politikas finansēšanu, pārvaldību un uzraudzību un Padomes Regulu (EEK) Nr. 352/78, (EK) Nr. 165/94, (EK) Nr. 2799/98, (EK) Nr. 814/2000, (EK) Nr. 1290/2005 un (EK) Nr. 485/2008 atcelšanu (
OV 2013, L 347, 549. lpp.
), ar kuru no 2014. gada 1. janvāra ir atcelta Regula Nr. 1290/2005, 52. panta 1.–3. punktu. Ar Regulas Nr. 1306/2013 52. pantu ieviestā atbilstīguma noskaidrošanas procedūra būtībā atbilst procedūrai, kura bija paredzēta Regulas Nr. 1290/2005 31. pantā.
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 2. septembrī, Francijas Republika cēla šo prasību.
2015. gada 30. novembrī Komisija iesniedza savu iebildumu rakstu. Replikas raksts un atbildes raksts uz repliku tika iesniegts noteiktajos termiņos.
Ar dokumentu, kas iesniegts Vispārējās tiesas kancelejā 2015. gada 1. decembrī, Spānijas Karaliste lūdza atļauju iestāties šajā tiesvedībā Francijas Republikas prasījumu atbalstam. Ar 2016. gada 11. janvāra lēmumu Vispārējās tiesas sestās palātas priekšsēdētājs atļāva šo iestāšanos lietā. Spānijas Karaliste iesniedza savu procesuālo rakstu, un galvenie lietas dalībnieki noteiktajos termiņos par to iesniedza apsvērumus.
Tā kā Vispārējās tiesas sastāvs tika mainīts, Vispārējās tiesas priekšsēdētājs, piemērojot Vispārējās tiesas Reglamenta 27. panta 3. punktu, pareizas tiesvedības interesēs nodeva lietu jaunam tiesnesim referentam, kurš strādāja otrajā palātā. Tā kā Vispārējās tiesas palātu sastāvs tika mainīts, piemērojot Reglamenta 27. panta 5. punktu, lieta tika nodota sestajai palātai, kurā strādāja šis pats tiesnesis referents.
Ar procesa organizatorisko pasākumu, kas pieņemts 2017. gada 4. maijā atbilstoši Reglamenta 89. panta 3. punktam, lietas dalībnieki tika uzaicināti izteikt savu viedokli par šajā lietā vērā ņemamajām sekām, kas izriet no 2017. gada 26. janvāra spriedumiem, Spānija/Komisija (
C‑506/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:42
) un Francija/Komisija (
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
). Uz šo lūgumu lietas dalībnieki atbildēja noteiktajā termiņā. Komisijai arī tika lūgts iesniegt Vispārējās tiesas kancelejā konkrētus dokumentus, ko tā izdarīja šajā pašā termiņā.
Francijas Republikas, ko atbalsta Spānijas Karaliste, prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
galvenokārt, daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ar ko no Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz ELGF un uz ELFLA, ciktāl ar to no Savienības finansējuma izslēgti Francijas Republikas izdevumi saistībā ar
ICHN
un
PHAE
, kas attiecas uz
PDRH 2007–2013
2. novirzienu 2011.–2013. finanšu gadā, atbalsta apmērā, kas tika izmaksāts par 2011.–2013. gada pieteikumu iesniegšanas laikā saņemtiem pieteikumiem;
–
pakārtoti, daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to vienotas likmes korekcijas bāzē ir iekļauti izdevumi attiecībā uz aitām un kazām, kas nav bijušas iekļautas atbalsta par dzīvniekiem pieteikumā;
–
vēl pakārtotāk, daļēji atcelt apstrīdēto lēmumu, ciktāl ar to ir piemērota vienotas likmes korekcija, kas palielināta par 10 %, pamatojoties uz to, ka Francijas iestādēm pārmestie trūkumi saistībā ar dzīvnieku skaitīšanu ir atkārtoti;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
prasību noraidīt;
–
atzīt, ka par otro pamatu tiesvedība ir jāizbeidz;
–
piespriest Francijas Republikai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Francijas Republika prasības pamatošanai izvirzīja trīs pamatus, tomēr tiesas sēdē tā atteicās no otrā pamata.
Pirmais pamats ir balstīts uz Regulas Nr. 65/2011 4. panta 1. punkta, 10. panta 1. punkta un 14. panta 2. punkta, kā arī Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pārkāpumu, kad Komisija uzskatījusi, ka Francijas valdība nav izpildījusi savus pienākumus saistībā ar blīvuma līmeņa kontroli.
Trešais pamats, kas izvirzīts vēl pakārtotāk, ir balstīts uz to, ka Komisija esot pārkāpusi Komisijas dokumenta VI/5330/97 (1997. gada 23. decembris) “Pamatnostādnes attiecībā uz finansiālo seku aprēķinu ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanas lēmuma sagatavošanas ietvaros” (turpmāk tekstā – “dokuments VI/5330/97”) un dokumenta AGRI/60637/2006 “Komisijas paziņojums, par to, kā Komisija reaģē uz ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanā konstatētām kontroles pārbaužu sistēmu atkārtotām nepilnībām” (turpmāk tekstā – “dokuments AGRI/60637/2006”) noteikumus, piemērojot vienotas likmes korekciju, kas palielināta par 10 %, pamatojot ar to, ka Francijas iestādēm pārmestie trūkumi saistībā ar dzīvnieku skaitīšanu ir atkārtoti, jo tie attiecas uz iepriekšējo divu izmeklēšanu laikā jau labotu pamatpārbaudi, kura no Francijas iestāžu puses netika uzlabota.
Ievada apsvērumi
Vispirms ir jāatgādina, ka ELGF finansē tikai tās intervences, kas ir veiktas atbilstoši Savienības tiesiskajam regulējumam lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas ietvaros (spriedums, 2015. gada 4. septembris, Apvienotā Karaliste/Komisija,
T‑245/13
,
EU:T:2015:595
,
64.
punkts), un ka saskaņā ar Savienības tiesību normām, it īpaši attiecībā uz ELGF, dalībvalstu pienākums ir izveidot efektīvu kontroles un uzraudzības sistēmu (skat. spriedumu, 2013. gada 17. maijs, Bulgārija/Komisija,
T‑335/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:262
,
29.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Komisijai ir jāpierāda lauksaimniecības tirgu kopīgās organizācijas tiesiskā regulējuma pārkāpums. Tādēļ Komisijai ir pienākums pamatot savu lēmumu, kurā tiek konstatēts, ka attiecīgā dalībvalsts nav ieviesusi kontroli vai ka kontrole ir nepietiekama. Tomēr Komisijai nav izsmeļoši jāpierāda valsts pārvaldes iestāžu veikto pārbaužu nepilnības vai to sniegto skaitļu nepareizība, bet gan jāsniedz pierādījumi par nopietnām un pamatotām šaubām, kas tai radušās saistībā ar šīm pārbaudēm vai skaitļiem. Savukārt attiecīgā dalībvalsts var apstrīdēt Komisijas konstatēto tikai tad, ja tā pamato savus apgalvojumus ar pierādījumiem par ticamas un operatīvas kontroles sistēmas pastāvēšanu. Līdz ar to, ja dalībvalstij neizdodas pierādīt, ka Komisijas konstatējumi ir kļūdaini, šie konstatējumi var būt pamats nopietnām šaubām par to, vai ir veikti atbilstoši un efektīvi pārraudzības un kontroles pasākumi. Šis Komisijai piešķirtais pierādīšanas pienākuma atvieglojums ir izskaidrojams ar to, ka dalībvalsts ir izdevīgākā situācijā, lai apkopotu un pārbaudītu ELGF grāmatojumu noskaidrošanai vajadzīgo informāciju, un tai līdz ar to ir jāsniedz detalizēti un pilnīgi pierādījumi par pārbaužu vai skaitļu ticamību un, attiecīgā gadījumā, par Komisijas apgalvojumu neprecizitāti (skat. spriedumu, 2015. gada 4. septembris, Apvienotā Karaliste/Komisija,
T‑245/13
,
EU:T:2015:595
,
65.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Visbeidzot, saskaņā ar judikatūru, lai arī Komisijai ir jāpierāda Savienības tiesību normu pārkāpums, tiklīdz šis pārkāpums ir konstatēts, dalībvalstij vajadzības gadījumā ir jāpierāda, ka Komisija ir pieļāvusi kļūdu attiecībā uz finansiālajām sekām, kas izriet no šīs kļūdas (skat. spriedumu, 2015. gada 4. septembris, Apvienotā Karaliste/Komisija,
T‑245/13
,
EU:T:2015:595
,
66.
punkts un tajā minētā judikatūra). ELGF finansējuma pārvaldības jautājums principā ir to valsts administratīvo iestāžu kompetencē, kuras ir atbildīgas par stingru Savienības noteikumu ievērošanu, un ir balstīts uz valsts un Savienības iestāžu savstarpējo uzticību. Vienīgi dalībvalsts vislabāk pārzina un var visprecīzāk noteikt vajadzīgo informāciju, lai sagatavotu fonda kontus, jo Komisija neatrodas tik tuvu uzņēmējiem, lai iegūtu tai nepieciešamo informāciju (skat. spriedumu, 2015. gada 4. septembris, Apvienotā Karaliste/Komisija,
T‑245/13
,
EU:T:2015:595
,
67.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Francijas Republikas izvirzītie pamati ir jāizvērtē šo apsvērumu kontekstā.
Par prasības pamatu pieņemamību un efektivitāti, ciktāl tie attiecas “mutatis mutandis” uz apakšpasākumu saistībā ar PHAE
Vispirms Francijas Republika apgalvo, ka Komisija visā administratīvajā procesā ir uzskatījusi, ka blīvuma līmeņa kontroles netika veiktas ne tikai attiecībā uz pasākumiem saistībā ar
ICHN
, bet arī attiecībā uz apakšpasākumu saistībā ar
PHAE
, neskatoties uz atšķirībām to mērķos un piešķiršanas kritērijos. Tādēļ Francijas Republika apgalvo, ka tās izvirzītie pamati par 211. un 212. pasākumu saistībā ar
ICHN
“atbilst
mutatis mutandis
214‑A apakšpasākumam saistībā ar
PHAE
” un ka tādējādi apstrīdējums attiecas uz apstrīdētajā lēmumā noteikto kopējo vienotas likmes korekciju, proti,
neto
summu 98276677,07 EUR. Replikas rakstā tā apstiprina savu gribu attiecināt izvirzītos pamatus uz apakšpasākumu saistībā ar
PHAE
.
Komisija apstrīd Francijas Republikas argumentus.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka Komisija ar saviem argumentiem apstrīd gan Francijas Republikas izvirzīto pamatu pieņemamību, gan to iedarbīgumu, ciktāl tie tiek attiecināti uz apakšpasākumu saistībā ar
PHAE
.
Ciktāl Komisija ar saviem argumentiem apstrīd prasības pamatu pieņemamību daļā, kur tie tiek attiecināti uz apakšpasākumu saistībā ar
PHAE
, ir jānorāda, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru no Eiropas Savienības Tiesas statūtu 21. panta, kas atbilstoši šo statūtu 53. pantam ir piemērojams Vispārējai tiesai, kā arī no Vispārējās tiesas Reglamenta 76. panta izriet, ka pieteikumā par lietas ierosināšanu ir skaidri un precīzi jānorāda strīda priekšmets, prasījumi un kopsavilkums par izvirzītajiem pamatiem, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un Vispārējā tiesa – veikt savu pārbaudi vajadzības gadījumā bez papildu informācijas pieprasīšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2017. gada 26. janvāris, GGP Italy/Komisija,
T‑474/15
,
EU:T:2017:36
,
31.
un
32.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Ir jānorāda, ka šajā lietā Francijas Republika skaidri un precīzi min strīda priekšmetu, kā arī kopsavilkumu par izvirzītajiem pamatiem. Tā arī izskaidro iemeslus, kādēļ tās izvirzītie pamati par pasākumiem saistībā ar
ICHN
būtu attiecināmi uz apakšpasākumu saistībā ar
PHAE
. Proti, no prasības pieteikuma skaidri izriet, ka pamats attiecināšanai ir abu konkrēto pasākumu veidu iespējamā pielīdzināšana Komisijas iebildumā par blīvuma līmeņa kontroles trūkumu.
No tā izriet, ka Francijas Republikas izvirzīto pamatu attiecināšana uz apakšpasākumu saistībā ar
PHAE
ir pieņemama.
Tajā apmērā, kādā Komisija ar saviem argumentiem apstrīd prasības pamatu efektivitāti, ciktāl tos attiecina uz apakšpasākumu saistībā ar
PHAE
, pirmkārt, ir jānorāda, ka pasākumiem saistībā ar
ICHN
ir piemērojamas tās pašas normas, kas attiecas uz agrovides pasākumiem, tai skaitā pasākumiem saistībā ar
PHAE
. Proti, no Regulas Nr. 1698/2005 IV sadaļas izriet, ka gan pasākumi saistībā ar
ICHN
, gan agrovides pasākumi ir daļa no atbalsta lauku attīstībai, kura mērķis ir lauksaimniecības un mežsaimniecības jomas konkurētspējas uzlabošana.
Otrkārt, no 2011. gada 22. aprīļa apkārtraksta DGPAAT/SDEA/C2011‑3030 par agrovides pasākumiem izriet, ka blīvuma līmenis šī veida pasākumiem tiek aprēķināts tāpat kā blīvuma līmenis pasākumiem saistībā ar
ICHN
. Proti, blīvuma līmenis pasākumiem saistībā ar
PHAE
tiek aprēķināts kā “attiecība starp saimniecības zālēdājiem dzīvniekiem, kas izteikti
UGB
, un deklarētajām saimniecības lopkopības platībām”, savukārt 2011. gada 29. augusta apkārtrakstā DGPAAT/SDEA/C2011‑3071 par tiesību aktos paredzētajiem
ICHN
nosacījumiem attiecībā uz 2011.–2013. gadu ir precizēts, ka šo pasākumu blīvuma līmeni aprēķina kā “attiecību starp iegūto
UGB
skaitu un lopkopības platību hektāru skaitu”.
Treškārt, no Komisijas pieņemtās galīgās nostājas skaidri izriet, ka pamatā tam, ka tiek izslēgta daļa no izdevumiem, kas attiecināti uz ELFLA, ir kontroles trūkums pārbaudēs uz vietas par blīvuma līmeni pasākumos saistībā ar
ICHN
un apakšpasākumā saistībā ar
PHAE
, un ka finanšu korekcija tiek piemērota abu veidu pasākumiem.
Ceturtkārt, atbilstoši Francijas Republikas norādītajam visā noskaidrošanas procedūrā, kuras rezultātā tika pieņemts apstrīdētais lēmums, Komisija ne reizi nenorādīja argumentāciju par apakšpasākumu saistībā ar
PHAE
, kura būtu atšķirīga no argumentācijas par pasākumiem saistībā ar
ICHN
.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Francijas Republika pamatoti izvirza savus pamatus gan par pasākumiem saistībā ar
ICHN
, gan par apakšpasākumu saistībā ar
PHAE
.
Par pirmo pamatu, kas balstīts uz Regulas Nr. 65/2011 4. panta 1. punkta, 10. panta 1. punkta un 14. panta 2. punkta, kā arī Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pārkāpumu
Ar pirmo pamatu Francijas Republika, kuru atbalsta Spānijas Karaliste, apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 65/2011 4. panta 1. punktu, 10. panta 1. punktu un 14. panta 2. punktu, kā arī Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punktu, uzskatīdama, ka Francijas Republika nav izpildījusi savus pienākumus saistībā ar blīvuma līmeņa kontroli.
Francijas Republika šo pamatu sadala divās daļās.
Pirmajā daļā Francijas Republika būtībā apgalvo, ka tai neesot jāskaita dzīvnieki pārbaudēs uz vietas, lai pārbaudītu blīvuma līmeņa kritēriju, jo šāds pienākums neizriet ne no Regulas Nr. 65/2011 4. panta 1. punkta, ne 10. panta 1. punkta, ne 14. panta 2. punkta. Francijas iestāžu ieviestās pārbaudes, ņemot vērā valsts identifikācijas datu bāzi (
base de données nationale d’identification
, turpmāk tekstā – “
BDNI
”), atbilstot Regulas Nr. 65/2001 4. panta 1. punktā izvirzītajām prasībām, jo ļaujot efektīvi pārbaudīt
ICHN
piešķiršanas noteikumu ievērošanu.
Otrajā daļā Francijas Republika būtībā apgalvo, ka pārbaudēs uz vietas neesot jāveic ticamības aprēķins par dzīvniekiem, jo tāds pienākums neizriet ne no Regulas Nr. 65/2011 4. panta 1. punkta, ne 10. panta 1. punkta, ne 14. panta 2. punkta. Komisija esot lietojusi šo “ticamības” jēdzienu, neprecizējot ne tā juridisko pamatojumu, ne nozīmi, ne praktiskos līdzekļus tā īstenošanai.
Komisija iebilst pret prasītājas argumentiem.
Tā kā pirmā pamata abas daļas ir cieši saistītas, tās ir jāvērtē kopā.
Jautājumā par kontroles principiem attiecībā uz pasākumiem saistībā ar
ICHN
un uz apakšpasākumu saistībā ar
PHAE
vispirms jāatgādina, ka saskaņā ar Regulas Nr. 65/2011 4. pantu:
“1.   Dalībvalstis izveido kontroles sistēmu, kas nodrošina visu nepieciešamo pārbaužu veikšanu, lai nodrošinātu atbalsta piešķiršanas noteikumu ievērošanas efektīvu kontroli.
[..]
4.   Ja iespējams, pārbaudes uz vietas, kas paredzētas šīs regulas 12., 20. un 25. pantā, un citas pārbaudes, kas paredzētas Savienības noteikumos par lauksaimniecības subsīdijām, veic vienā un tajā pašā laikā.
[..]”
Regulas Nr. 65/2011 10. pantā ir noteikts:
“1.   Dalībvalstis izmanto integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu [..], kas paredzēta Regulas (EK) Nr. 73/2009 II sadaļas 4. nodaļā.
2.   Atbilstības kritēriju ievērošanas pārbaude ietver administratīvās pārbaudes un pārbaudes uz vietas.
3.   Savstarpējās atbilstības prasību ievērošanu pārbauda, izmantojot pārbaudes uz vietas un vajadzības gadījumā administratīvās pārbaudes.
4.   Laikposmā, uz kuru attiecas saistības, nedrīkst mainīt zemes gabalus, par kuriem tiek piešķirts atbalsts, izņemot lauku attīstības programmā īpaši paredzētos gadījumos.”
It īpaši par pārbaudēm uz vietas Regulas Nr. 65/2011 14. panta 2. punktā ir noteikts, ka pārbaudes uz vietas “skar visas atbalsta saņēmēja saistības un pienākumus, ko var pārbaudīt apmeklējuma brīdī”.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka pat tad, ja Savienības noteikumos par atbalsta un piemaksu piešķiršanu dalībvalstīm nav tieši paredzēts ieviest īpašus uzraudzības pasākumus un kontroles veidus, saskaņā ar Regulas Nr. 65/2011 14. panta 2. punktu dalībvalstīm tomēr ir pienākums veikt pārbaudes uz vietas, kuras attiecas uz visām atbalsta saņēmēju saistībām un pienākumiem, ieskaitot no valsts tiesībām izrietošos, ko ir iespējams pārbaudīt vizītes brīdī (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 26. janvāris, Spānija/Komisija,
C‑506/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:42
,
69.
punkts, un 2017. gada 26. janvāris, Francija/Komisija,
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
,
71.
punkts).
Šajā gadījumā
PDRH 2007–2013
, kādu to apstiprināja Komisija, bija paredzēts
ICHN
atbilstības noteikšanai
UGB
izteikts blīvuma kritērijs ar mērķi kontrolēt ganāmpulka blīvumu lopkopības platībās, lai izvairītos no tādām parādībām kā nepietiekamas ganības vai pārmērīgi lielas ganības. Līdz ar to Francijas iestādēm bija pienākums pārbaudēs uz vietas noteikt blīvuma kritēriju, izmantojot pārbaudes vizītes brīdī saimniecībā klātesošo dzīvnieku skaitīšanu – skaitīšanu, kāda turklāt ir paredzēta iepriekš 39. punktā minētā 2011. gada 29. augusta apkārtraksta DGPAAT/SDEA/C2011‑3071 7.2. punktā, lai precīzi pārbaudītu šī kritērija ievērošanu un tādējādi nostiprinātu administratīvajās pārbaudēs iegūtos datus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 26. janvāris, Francija/Komisija,
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
,
72.
punkts).
Otrkārt, ir jānorāda, ka Komisija minēja ticamības aprēķinu kā dzīvnieku precīzai skaitīšanai alternatīvu iespēju lielu ganāmpulku gadījumā, kas ļautu kontrolēt blīvuma līmeni. Savā oficiālajā paziņojumā Komisija pārmeta Francijas iestādēm, ka “blīvuma līmenis netika pārbaudīts uz vietas [..], jo dzīvnieki netika ne pārbaudīti, ne saskaitīti un par tiem netika veikts ticamības aprēķins”. Tā arī norādīja, ka “lauksaimniecības dzīvnieku kontrolei vai ticamības pārbaudei [bija jābūt] iekļautai pārbaudēs uz vietas kā neatņemamai to sastāvdaļai”. Šie paši pārmetumi ir iekļauti gan rezultātu paziņojumā, gan uzaicinājumā uz divpusējo sanāksmi. Tāpat Komisija savā galīgajā nostājā pārmeta Francijas iestādēm, ka “uz vietas veiktajās pārbaudēs par lauku attīstības pasākumiem [nebija ietverta] lauksaimniecības dzīvnieku skaita pārbaude vai ticamības aprēķins”, precizējot, ka “šie dzīvnieki [netika] saskaitīti un par tiem [netika] veikts ticamības aprēķins” un ka “pēc pārbaudes uz vietas [netika] noteikts blīvuma līmenis”.
Turklāt visā administratīvajā procesā Komisija vairākkārt uzsvēra, ka dzīvnieku ganāmpulka vai tā ticamības kontrole ir jāiekļauj kā neatņemama sastāvdaļa pārbaudēs uz vietas par 2. novirziena pasākumiem, kuru atbalsta saņēmēju saistībās ir precizēts blīvuma līmenis. Līdz ar to tā vairākkārt aicināja Francijas iestādes pielāgot savu kontroles procedūru. Ja administratīvajā procesā Francijas iestādēm bija šaubas par ticamības aprēķina ieviešanas nozīmi un praktiskajiem līdzekļiem, tās varēja lūgt Komisijai skaidrojumus, tomēr tās tikai apstrīdēja minētā ticamības aprēķina juridisko pamatojumu.
Tātad ir jānoraida arguments par to, ka Komisija ir pārkāpusi Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punkta pirmo daļu, jo tā nevienā brīdī administratīvajā procesā neprecizēja, kādus pasākumus trūkumu novēršanai Francijas Republikai būtu bijis jāizmanto, ievērojot pienākumu veikt ticamības aprēķinu par dzīvniekiem.
Ņemot vērā iepriekš minēto, ir jāsecina, ka Komisija ir pamatoti uzskatījusi, ka Francijas iestādēm bija jāveic dzīvnieku skaitīšana vai ticamības aprēķins pārbaudēs uz vietas, lai noteiktu blīvuma līmeņa kritēriju saimniecībā, kas saņem
ICHN
. Tas pats attiecas arī uz Komisijas secinājumu par pienākumu saskaitīt dzīvniekus vai veikt ticamības aprēķinu, lai noteiktu blīvuma līmeņa kritēriju par apakšpasākumu saistībā ar
PHAE
.
Šo secinājumu nevar atspēkot, pamatojoties uz 2017. gada 26. janvāra spriedumu Francija/Komisija (
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
), ciktāl ar to tiek atcelts 2015. gada 30. aprīļa spriedums Francija/Komisija (
T‑259/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:250
).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka 2017. gada 26. janvāra spriedumā Francija/Komisija (
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
,
97.
punkts) Tiesa nosprieda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, 2015. gada 30. aprīļa sprieduma Francija/Komisija (
T‑259/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:250
)
74.
punktā uzskatot, ka pārbaužu uz vietas, kuras veicamas saskaņā ar Komisijas Regulas (EK) Nr. 1975/2006 (2006. gada 7. decembris), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Padomes Regulu Nr. 1698/2005 attiecībā uz pārbaudes kārtību, kā arī savstarpējo atbilstību saistībā ar lauku attīstības atbalsta pasākumiem (
OV 2006, L 368, 74. lpp.
), 12. pantu un nākamajiem pantiem, kuru teksts atbilst Regulas Nr. 65/2011 12. pantam un nākamajiem pantiem, sistēma ir autonoma un neatkarīga no pārbaudēm, kas veiktas liellopu identifikācijas vai piemaksu par liellopiem pārvaldības ietvaros, nenoskaidrojot, pirmkārt, vai pēdējās minētās pārbaudes bija uzskatāmas par pārbaudēm, kas paredzētas Savienības tiesiskajā regulējumā par lauksaimniecības subsīdijām Regulas Nr. 1975/2006 5. panta 2. punkta izpratnē, kura saturs atbilst Regulas Nr. 65/2011 4. panta 4. punktam, un, otrkārt, vai tās var tikt veiktas vienlaicīgi ar pārbaudēm, kas paredzētas šīs regulas 12. pantā un nākamajos pantos.
Tātad dalībvalstīm principā ir atļauts Regulas Nr. 65/2011 12. pantā un nākamajos pantos paredzētās pārbaudes uz vietas, tai skaitā pārbaudes uz vietas saistībā ar
ICHN
, veikt vienlaikus ar pārbaudēm uz vietas par dzīvnieku identificēšanu vai par piemaksām par liellopiem, ciktāl tiek izpildīti divi nosacījumi, proti, pirmkārt, šīm pēdējām ir jābūt paredzētām Savienības tiesiskajā regulējumā par lauksaimniecības subsīdijām Regulas Nr. 65/2011 4. panta 4. punkta izpratnē un, otrkārt, tās var veikt vienlaikus ar pārbaudēm, kas paredzētas šīs regulas 12. pantā un nākamajos pantos (šajā nozīmē un pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 26. janvāris.Francija/Komisija,
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
,
95.
un
96.
punkts).
Attiecībā uz pirmo nosacījumu lietas dalībniekiem ir pretēji viedokļi par to, vai liellopu identifikācijas pārvaldības ietvaros veiktās pārbaudes ir pārbaudes, kas paredzētas Savienības tiesiskajā regulējumā par lauksaimniecības subsīdijām. Turpretī tie ir vienisprātis par to, ka pārbaudes liellopu piemaksu pārvaldības ietvaros ir uzskatāmas par Savienības tiesiskajā regulējumā par lauksaimniecības subsīdijām paredzētām pārbaudēm.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka pārbaudes par liellopu identifikāciju tiek veiktas saskaņā ar Komisijas Regulu (EK) Nr.
o
1082/2003 (2003. gada 23. jūnijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (EK) Nr. 1760/2000 īstenošanai attiecībā uz minimālo līmeni pārbaudēm, kas jāveic saskaņā ar liellopu identifikācijas un reģistrācijas sistēmu (
OV 2003, L 156, 9. lpp.
). Šī regula, kas pieņemta, lai īstenotu Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr.
o
1760/2000 (2000. gada 17. jūlijs), ar ko izveido liellopu identifikācijas un reģistrācijas sistēmu un paredz liellopu gaļas un liellopu gaļas produktu marķēšanu, kā arī atceļ Padomes Regulu (EK) Nr. 820/97 (
OV 2000, L 204, 1. lpp.
), ir daļa no Savienības veterinārā un zootehniskā tiesiskā regulējuma, kura mērķis ir aizsargāt sabiedrības veselību un dzīvnieku veselību. Tomēr, kā to norādīja Francijas Republika, pārbaudes par liellopu identifikāciju ir paredzētas arī Komisijas Regulā (EK) Nr. 1122/2009 (2009. gada 30. novembris), ar ko paredz sīki izstrādātus noteikumus, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 73/2009 attiecībā uz savstarpēju atbilstību, modulāciju un integrēto administrēšanas un kontroles sistēmu saskaņā ar minētajā regulā paredzētajām tiešā atbalsta shēmām lauksaimniekiem, kā arī, lai īstenotu Padomes Regulu (EK) Nr. 1234/2007 attiecībā uz savstarpēju atbilstību saskaņā ar vīna nozarē paredzēto atbalsta shēmu (
OV 2009, L 316, 65. lpp.
). It īpaši ir runa par pārbaudēm, kas tiek veiktas, lai nodrošinātu Padomes Regulas (EK) Nr. 73/2009 (2009. gada 19. janvāris), ar ko paredz kopējus noteikumus tiešā atbalsta shēmām saskaņā ar kopējo lauksaimniecības politiku un izveido dažas atbalsta shēmas lauksaimniekiem, kā arī groza Regulas (EK) Nr. 1290/2005, (EK) Nr. 247/2006, (EK) Nr. 378/2007 un atceļ Regulu (EK) Nr. 1782/2003 (
OV 2009, L 30, 16. lpp.
), 4. pantā paredzētās savstarpējās atbilstības prasības.
No tā izriet, ka pārbaudes par liellopu identifikāciju ir Savienības tiesiskajā regulējumā par lauksaimniecības subsīdijām paredzētas pārbaudes, līdz ar to tiek izpildīts pirmais no abiem iepriekš 60. punktā minētajiem nosacījumiem.
Turklāt Komisija savā atbildē uz Vispārējās tiesas jautājumiem pati atzina, ka dzīvnieku reģistrācijas un identifikācijas sistēma ir atbalsts lauksaimniecības subsīdiju sistēmai.
Attiecībā uz iepriekš 60. punktā minēto otro nosacījumu Francijas Republika būtībā apgalvo, ka Francijas iestāžu veiktā skaitīšana pārbaudēs uz vietas par liellopu identifikāciju vai piemaksām par liellopiem ļaujot ņemt vērā
ICHN
režīma īpatnības un noteikt blīvuma kritēriju tā ietvaros. Viena un tā pati dzīvnieku skaitīšana var derēt katrai no šīm pārbaudēm.
Francijas Republika uzskata, ka Francijas kontroles sistēma ir efektīva Regulas Nr. 65/2011 4. panta 1. punkta izpratnē, ņemot vērā, ka dati, kuri iegūti dzīvnieku skaitīšanā, kas veikta pārbaudēs uz vietas par liellopu identifikāciju vai piemaksām par liellopiem, tiek pastāvīgi apstrādāti datu bāzēs, saskaņā ar kurām tiek kontrolēti tādi platību maksājumi kā
ICHN
.
Francijas Republika it īpaši uzsver, ka
BDNI
tiek ņemti vērā divi rādītāji, kas ļauj pārbaudīt blīvuma līmeņa kritēriju
ICHN
piešķiršanai, proti, liellopu vecums un dzīvnieku gada vidējā klātbūtne saimniecībā. Proti, liellopu
BDNI
esot iekļauti visu to saimniecību identifikācijas numuri, kurās katrs dzīvnieks ir turēts, visi katra dzīvnieka pārvietošanās datumi, kā arī katra dzīvnieka dzimšanas datums, kas ļaujot noteikt dzīvnieka vecumu un līdz ar to – blīvuma līmeni teritorijā, katrā brīdī iegūt saimniecībā esošo visu liellopu sugai piederīgo dzīvnieku identifikācijas numurus un uzzināt katrā saimniecībā esošo dzīvnieku skaitu. Tādējādi dati, kas nepieciešami blīvuma aprēķinam un saitīti ar lauksaimniecības dzīvniekiem, tiekot iegūti pārbaudēs uz vietas par dzīvnieku identifikāciju vai piemaksām par liellopiem – tādējādi, ka šādā pārbaudē tiek veikta dzīvnieku saskaitīšana un pārbaude par viņu vecumu un klātbūtnes laiku lauksaimniecības platībās.
Komisija būtībā apstrīd, ka Francijas Republikas norādītās pārbaudes par liellopu identifikāciju vai piemaksām par liellopiem šajā lietā varētu uzskatīt par lauksaimniecības dzīvnieku blīvuma līmeņa nosacījuma ievērošanas pārbaudēm, kas paredzētas saistībā ar
ICHN
.
Pirmkārt, ir jāatgādina, ka jau ir iepriekš nospriests, ka nevienu Regulas Nr. 65/2011 normu nevar interpretēt tādējādi, ka gadījumā, kad administratīvās pārbaudes tiek veiktas, izmantojot informāciju no ticamām dabu bāzēm, saskaņā ar šo pašu regulu pārbaudes uz vietas vairs nav nepieciešamas. Proti, šāda interpretācija ignorētu mērķi, kāds pārbaudēm uz vietas ir saskaņā ar Regulas Nr. 65/2011 15. panta 3. punktu un Regulas Nr. 1122/2009 42. pantu, tostarp pārbaudīt dalībvalstu izveidotajās datu bāzēs ietvertās informācijas atbilstību (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2017. gada 26. janvāris, Francija/Komisija,
C‑373/15 P
,
EU:C:2017:55
,
27.
,
60.
un
74.
punkts, un 2015. gada 30. aprīlis, Francija/Komisija,
T‑259/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:250
,
70.
punkts).
Līdz ar to valsts iestāžu ieviesto pārbaužu atbilstība Regulas Nr. 65/2011 4. panta 1. punktā noteiktajām prasībām – jo
BDNI
ir ņemti vērā divi radītāji, kas ļauj pārbaudīt blīvuma līmeņa kritēriju, proti, liellopu vecuma rādītājs un gada vidējais klātbūtnes ilgums saimniecībā – neatbrīvo Francijas iestādes no pienākuma veikt dzīvnieku skaitīšanu pārbaudēs uz vietas, lai īstenotu Regulā Nr. 65/2011 prasītās pārbaudes un nodrošinātu blīvuma līmeņa aprēķinam izmantoto datu bāzu atbilstību.
Otrkārt, atbilstoši Komisijas atbildei uz Vispārējās tiesas uzdotajiem jautājumiem ir jāuzsver, ka no Regulas Nr. 1975/2006 5. panta 2. punkta, kura saturs atbilst Regulas Nr. 65/2011 4. panta 4. punktam, izriet, ka pārbaudes uz vietas saistībā ar
ICHN
un citas Savienības tiesiskajā regulējumā par lauksaimniecības subsīdijām paredzētās pārbaudes ir jāveic, “ja iespējams”, vienā un tajā paša laikā. No tā izriet, ka principā var būt gadījumi, kad pārbaudes uz vietas saistībā ar
ICHN
un citas Savienības tiesiskajā regulējumā par lauksaimniecības subsīdijām paredzētās pārbaudes nav iespējams veikt vienā un tajā pašā laikā, jo apvienotās pārbaudes nav absolūts noteikums, bet gan tikai iespēja, kam var būt izņēmumi.
Treškārt, ir jānorāda, ka šajā lietā Francijas Republika neatspoguļo to, ka skaitīšanā, ko Francijas iestādes veikušas pārbaudēs uz vietas par liellopu identifikāciju un piemaksām par liellopiem, tiktu pilnībā ņemtas vērā
ICHN
sistēmas īpatnības, it īpaši attiecībā uz dzīvnieku neviendabīgumu, par ko tiek veikta pārbaude saskaņā ar
ICHN
.
Komisija norāda – šajā jautājumā bez iebildumiem no Francijas Republikas puses –, ka kritēriji pārbaudēm par dzīvnieku identifikāciju vai piemaksām par liellopiem atšķiras no tiem, kādi ir pārbaudēm saskaņā ar
ICHN
, tostarp attiecībā uz pārbaudāmajiem objektiem, saskaitītajiem vai identificētajiem dzīvniekiem un pārbaužu periodiskumu.
Piemēram, saistībā ar
ICHN
saskaitāmie dzīvnieki nav obligāti vieni un tie paši, kas skaitāmi saistībā ar dzīvnieku identifikāciju vai piemaksām par liellopiem. Proti, pēdējā minētā saskaitīšana [saistībā ar dzīvnieku identifikāciju un piemaksām par liellopiem] attiecas uz visiem liellopiem, aitām, kazām un cūkām, lai tos reģistrētu dzīvnieku datu bāzēs un izveidotu reprezentatīvu paraugu krotālijām, bet pārbaudes uz vietas saskaņā ar
ICHN
attiecas uz visām zālēdāju sugām.
Tomēr ir jākonstatē, ka Francijas Republika ar saviem argumentiem nav parādījusi, ka šajā lietā visi dzīvnieki, kuri ir pārbaudāmi saistībā ar
ICHN
pasākumiem, ir tikuši kontrolēti pārbaudēs uz vietas saistībā ar dzīvnieku identifikāciju vai piemaksām par liellopiem. Šajā ziņā Francijas iestāžu Komisijai iesniegtās piezīmes, kas pievienotas prasības pieteikuma pielikumā, ar ziņojumiem par pārbaudēm saistībā ar liellopu un mazo atgremotāju identifikāciju, kas veiktas Francijā no 2011. gada līdz 2013. gadam saskaņā ar Regulas Nr. 1082/2003 5. pantu un Komisijas Regulas (EK) Nr. 1505/2006 (2006. gada 11. oktobris), ar ko īsteno Padomes Regulu (EK) Nr. 21/2004 attiecībā uz pārbaudēm, kas obligāti jāveic saistībā ar aitu un kazu identifikācijas un reģistrācijas sistēmu (
OV 2006, L 280, 3. lpp.
), 7. pantu, nav nekādā ziņā attiecināmas, ņemot vērā, ka tās attiecas tikai uz liellopiem, aitām un kazām un tās nepierāda, ka pārbaudes, par kurām sniegti šie ziņojumi, ietver arī visas saistībā ar
ICHN
pārbaudāmās dzīvnieku sugas.
Šādos apstākļos nevar piekrist Francijas Republikas argumentam, ka viena un tā pati dzīvnieku saskaitīšana var derēt gan pārbaudēm uz vietas par liellopu identifikāciju vai piemaksām par liellopiem, gan pārbaudēm saistībā ar
ICHN
.
Tāpat arī nevar uzskatīt par pietiekamu vienkāršu paziņojumu par to, ka eksistē dažādu veidu pārbaudes, un atbilstoši Francijas Republikas atzītajam tiesas sēdē tās ir veiktas dažādos gados, lai pierādītu, ka Komisija ir kļūdījusies, atzīstot, ka Francijas iestādes nav izpildījušas savus dzīvnieku skaitīšanas pienākumus pārbaudēs uz vietas par pasākumiem saistībā ar
ICHN
, lai pārbaudītu blīvuma līmeni.
Līdz ar to, neizpildoties iepriekš 60. punktā minētajam otrajam nosacījumam, pirmais prasības pamats ir jānoraida.
Iepriekš 57. punktā ietverto secinājumu vēl jo vairāk nevar arī atspēkot, pamatojoties uz Francijas Republikas un Spānijas Karalistes argumentu, ka dzīvnieku skaitīšana pārbaudēs uz vietas tāpat neļautu pārbaudīt blīvuma līmeņa kritērija ievērošanu, jo tas ir gada vidējais līmenis. Proti, Francijas Republika savos procesuālajos rakstos neprecizē Savienības tiesībās balstītu juridisko pamatu tam, ka par blīvuma līmeni būtu atzīstams gada vidējais blīvuma līmenis. Turklāt sava argumenta pamatošanai tā nav atsaukusies uz Tiesas vai Vispārējās tiesas judikatūru. Ir jāatgādina, ka atbilstoši Komisijas norādītajam pašas Francijas Republikas izstrādātajā
PDRH 2007–2013
nebija noteikts, ka blīvuma līmenis ir gada vidējais līmenis.
PDRH 2007–2013
ir tikai noteikts, ka blīvumam ir jābūt starp minimālo slieksni un maksimālo robežu, ko definē prefekts katram departamenta apgabalam vai apakšapgabalam atkarībā no tā agroklimatiskajām iezīmēm, neprecizējot, ka runa ir par gada vērtību. Turklāt, pat ja gads tiek pieņemts par attiecīgo laika periodu, atbalsta saņēmējiem tāpat ir jāievēro noteiktās bāzes vērtības. Izmaiņas starp maksimālajām un minimālajām vērtībām var notikt visā attiecīgajā periodā, līdz ar to var pieņemt vidējo vērtību gadam, jo šīs vērtības nav iespējams ik dienu kontrolēt. Tomēr, lai nodrošinātu nosacījuma par blīvuma līmeni ievērošanu, šis vidējais lielums ir jāaprēķina, izmantojot vērtības starp bāzes maksimālajām un minimālajām vērtībām (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 15. jūlijs, Spānija/Komisija,
T‑561/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:496
,
55.
punkts).
Saskaņā ar Francijas Republikas interpretāciju, ka blīvuma līmeņa kritērija ievērošanā ir jāpamatojas uz gada vidējās vērtības aprēķināšanu, atbalsta saņēmējiem tiktu ļauts noteiktos gada periodos pārsniegt
PDRH 2007–2013
paredzētās bāzes maksimālās un minimālās vērtības, ciktāl šāds pārsniegums neietekmētu galīgo vidējo vērtību gadam kopumā. Šāds risinājuma veids tādējādi veicinātu atbalsta saņēmēju stratēģisku rīcību, kas nebūtu savietojama ar konkrētā atbalsta mērķiem, tostarp ilgtspējīgu lauksaimniecības sistēmu uzturēšanu un attīstību (skat. Regulas Nr. 1698/2005 preambulas 33. apsvērumu). Proti, maksimālo vērtību pārsniegšana konkrētos gada periodos varētu radīt situācijas, kad attiecīgās platības tiek pārmērīgi izmantotas, un minimālo vērtību nesasniegšana – situācijas, kad minētās platības netiek pietiekami izmantotas (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2015. gada 15. jūlijs, Komisija/Spānija,
T‑561/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:496
,
56.
punkts).
Tātad valsts iestādēm pārbaudēs uz vietas pārbaudes apmeklējuma brīdī ir jānosaka blīvuma līmeņa kritērijs, tostarp izmantojot dzīvnieku saskaitīšanu, lai pārbaudītu, vai
PDRH 2007–2013
noteiktās maksimālās un minimālās vērtības tiek precīzi ievērotas, un tādējādi nostiprinātu no administratīvajam pārbaudēm izrietošos datus (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2017. gada 26. janvāris, Spānija/Komisija,
C‑506/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:42
,
70.
punkts).
Tādēļ nevar piekrist Francijas Republikas argumentam, ka atbilstības nosacījumi netiek pārkāpti, ja kādā konkrētā dienā blīvuma līmenis saimniecībai ir zemāks par slieksni vai augstāks par blīvuma maksimālo robežu, kas paredzēti
ICHN
ietvaros. Proti, saskaņā ar Regulas Nr. 65/2011 14. panta 2. punktu pārbaudes uz vietas attiecas uz visām atbalsta saņēmēja saistībām un pienākumiem, kas ir pārbaudāmi apmeklējuma brīdī.
Turklāt tas, ka atbilstoši Francijas Republikas apgalvotajam konkrētus faktorus, kas ietekmē blīvuma līmeni, tai skaitā lopu vecumu, nevar noteikt ar augstu precizitāti, neatbrīvo valsts iestādes no pārbaudes pienākuma šajā ziņā. Turklāt nevar izslēgt, ka atbilstoši tam, ko apgalvo Komisija, inspektori, kuri veic pārbaudes uz vietas, lopu vecumu varētu noteikt ar pietiekamu precizitāti (spriedums, 2017. gada 26. janvāris, Spānija/Komisija,
C‑506/15 P
, nav publicēts,
EU:C:2017:42
,
71.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš minēto, pirmais pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu, kas ir izvirzīts vēl pakārtotāk un balstīts uz to, ka Komisija esot pārkāpusi dokumentu VI/5330/97 un AGRI/60637/2006 noteikumus
Trešajā pamatā, kas izvirzīts vēl pakārtotāk, Francijas Republika apgalvo, ka Komisija ir pārkāpusi noteikumus dokumentos VI/5330/97 un AGRI/60637/2006, piemērodama vienotas likmes korekciju, kas palielināta par 10 %, pamatojot ar to, ka Francijas iestādēm pārmestie trūkumi saistībā ar lopu uzskaiti ir atkārtoti, jo attiecās uz pamatpārbaudi, kura jau iepriekšējo divu izmeklēšanu laikā bija labota un kurai nav veikti uzlabojumi.
Francijas Republika apgalvo, ka no dokumenta AGRI/60637/2006 un dokumenta VI/5330/97 izriet divi nosacījumi, kuriem jāizpildās, lai Komisija varētu piemērot šādu palielinājumu, proti, pirmkārt, Komisija ir informējusi attiecīgo dalībvalsti par veicamajiem uzlabojumiem, lai novērstu iepriekšējo pārbaudes procedūru ietvaros pārmestos pārkāpumus, un, otrkārt, dalībvalsts pārkāpumus nav novērsusi, lai gan varēja tos novērst.
Francijas Republika uzskata, ka šajā lietā nav izpildīts otrais nosacījums, ņemot vērā, ka Francijas iestādēm pirms abu secīgo izmeklēšanu uzsākšanas nebija iespējams labot Komisijas pirmajā izmeklēšanā konstatētos pārkāpumus. Proti, Komisijas prasītos uzlabojumus pēc pirmā administratīvā procesa varēja iekļaut pārbaudēs uz vietas tikai pēc Komisijas Īstenošanas lēmuma 2013/123 (2013. gada 26. februāris), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz atsevišķus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) Garantiju nodaļu, uz ELGF un uz ELFLA (
OV 2013, L 67, 20. lpp.
), pieņemšanas pirmā administratīvā procesa rezultātā, proti, kad abās nākamajās izmeklēšanās pārbaudītās pieteikumu iesniegšanas jau bija notikušas. Līdz ar to pārkāpumus, kas konstatēti procesā, kura rezultātā ir pieņemts apstrīdētais lēmums, nevarot kvalificēt kā atkārtotus dokumenta AGRI/60637/2006 izpratnē.
Pirmkārt, Komisija apgalvo, ka Francijas Republika par savas kontroles sistēmā identificētajiem trūkumiem zināja kopš 2009. gada 23. februāra, kad tika paziņoti pirmās izmeklēšanas rezultāti, uzskaitot konstatētos pārkāpumus un ieteikumus, un ka trīs izmeklēšanas ir skārušas vienus un tos pašus problēmjautājumus. Francijas Republika tātad zināja par konkrētās procedūras nepilnībām, kas tobrīd ilga jau vairākus gadus. Otrkārt, Komisija apgalvo, ka Francijas Republikas argumentācija attiecoties tikai uz “recidīvu” – jēdzienu, kas no finanšu korekcijas jomas ir nepārprotami izslēgts ar Vispārējās tiesas 2013. gada 17. maija spriedumu Grieķija/Komisija (
T‑294/11
, nav publicēts,
EU:T:2013:261
,
98.
un
100.
punkts). Turpretī lēmuma pieņemšana, ar kuru oficiāli tiek konstatēti šādi trūkumi, neesot nepieciešama, ja runa ir par “atkārtotību” – jēdzienu, kas piemērojams, kad ir atkārtoti konstatēti trūkumi, kuri rada risku kontroles sistēmai kopumā.
Vispirms ir jāatgādina, ka dokumentā VI/5330/97 ir noteiktas pamatnostādnes saistībā ar finanšu korekciju pēc vienotas likmes. Šī dokumenta II pielikumā “Pamatnostādnes vienotas likmes korekcijas piemērošanai” ir paredzētas dažādas finanšu korekcijas pēc vienotas likmes:
“Ja netiek veikta viena vai vairākas galvenās pārbaudes vai ja tās tiek veiktas tik slikti vai tik reti, ka ir neefektīvas, lai noteiktu pieprasījuma atbilstību vai novērstu pārkāpumus, ir jāpiemēro korekcija 10 % apmērā, jo ir pamats domāt, ka pastāv augsts risks ELVGF nopietniem zaudējumiem.
Ja ir veiktas visas pamatpārbaudes, bet nav ievērots noteikumos rekomendētais to skaits, biežums un precizitāte, ir nepieciešams piemērot korekciju ar 5 % palielinājumu, ja ir pamatoti secināt, ka arī šīs pārbaudes nesniedz nepieciešamo garantiju līmeni par pieteikumu likumīgumu un ka ELVGF pastāv ievērojams zaudējumu risks.
Ja dalībvalsts pamatpārbaudes veic pareizi, bet pilnībā neveic vienu vai vairākas papildpārbaudes, ir jāpiemēro korekcija 2 % apmērā, ņemot vērā viszemāko ELVGF zaudējumu risku un vismazāko pārkāpuma smagumu.
[..]”
Dokumentā AGRI/60637/2006 ir precizēti nosacījumi, saskaņā ar kuriem Komisija plāno piemērot dokumentā VI/5330/97 iekļauto principu, saskaņā ar kuru neizpildes nopietnība pieaug, ja dalībvalsts neuzlabo savas pārbaudes, lai gan Komisija tai jau ir paziņojusi par nepieciešamajiem uzlabojumiem.
Dokumenta AGRI/60637/2006 1. punkta otrajā daļā ir noteikts princips, saskaņā ar kuru Komisija ņem vērā pārkāpuma raksturu un smagumu, kā arī Savienībai nodarīto finanšu kaitējumu.
Dokumenta AGRI/60637/2006 2. punktā ir paredzēts:
“Ja kontroles sistēmas vai kāda tās elementa neesamība vai nepilnība ir likusi izdot vienu vai vairākus lēmumus par finanšu korekcijām ELVGF Garantiju nodaļas grāmatojumu noskaidrošanā
un
ir konstatēts, ka nākamajā periodā pēc jau labotā perioda saglabājas tās pašas nepilnības,
Komisija[..] uzskata, ka ir pamats piemērot palielinātu korekcijas likmi, salīdzinot ar iepriekšējo korekciju, paaugstināta ELVGF finansiālu zaudējumu riska dēļ.”
Līdz ar to no dokumenta AGRI/60637/2006 2. punkta izriet, ka būtībā ir jāizpilda divi nosacījumi, lai Komisija uzskatītu, ka ir pamatoti iepriekš piemērotajai korekcijai pēc vienotas likmes piemērot palielinājumu, proti:
–
kontroles sistēmas vai kāda tās elementa neesamība vai nepilnība, kas ir pamatā vienam vai vairākiem lēmumiem par finanšu korekciju grāmatojumu noskaidrošanā,
–
konstatējums, ka nākamajā periodā pēc jau labotā perioda saglabājas tās pašas nepilnības.
Konkrētajā lietā ir jāinterpretē šie abi nosacījumi.
Attiecībā uz pirmo nosacījumu ir jānorāda, ka no dokumenta AGRI/60637/2006 satura izriet, ka, lai piemērotu palielinājumu par atkārtotību, kontroles sistēmas vai kāda tās elementa neesamībai vai trūkumam ir jābūt pamatā “lēmumam par finanšu korekciju”, kas pieņemts grāmatojumu noskaidrošanā, proti, Komisijas lēmumam, kurš pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 31. pantu.
Līdz ar to oficiālu paziņojumu, kas sniegts saskaņā ar Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punktu un ir dokuments, kura mērķis ir sagatavot galīgo lēmumu, minētā nosacījuma izpratnē nevar uzskatīt par finanšu korekcijas lēmumu grāmatojumu noskaidrošanā.
Turklāt no pastāvīgās judikatūras izriet, ka lēmumi grāmatojumu noskaidrošanā attiecībā uz Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fondu (ELVGF) tiek pieņemti procedūrā, kas ir balstīta uz sacīkstes principu, tādējādi, ka pirmajā paziņojumā norādītie pārbaužu rezultāti nav galīgi un var tikt precizēti un pārskatīti, ņemot vērā dalībvalstu sniegtās atbildes turpmākajā administratīvajā procesā (spriedumi, 2009. gada 17. jūnijs, Portugāle/Komisija,
T‑50/07
, nav publicēts,
EU:T:2009:206
,
34.
un
37.
punkts, un 2010. gada 12. novembris, Spānija/Komisija,
T‑113/08
, nav publicēts,
EU:T:2010:465
,
132.
punkts; skat. arī spriedumu, 2011. gada 24. marts, Grieķija/Komisija,
T‑184/09
, nav publicēts,
EU:T:2011:120
,
45.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Konkrētajā lietā Komisija būtībā apgalvo, ka kopš 2009. gada 23. februāra vēstules nodošanas Francijas Republikai bija zināms par tai pārmestajiem pārkāpumiem un veicamajiem uzlabojumiem tās sistēmā, kas izveidota pārbaudēm uz vietas.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka minētajā vēstulē Komisija Francijas Republikai nosūtīja oficiālu paziņojumu saskaņā ar Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punktu. Šī vēstule bija daļa no Regulas Nr. 885/2006 11. pantā paredzētās procedūras, kuras rezultātā tika pieņemts Komisijas Īstenošanas lēmums 2013/123, kas no Savienības finansējuma izslēdz noteiktus izdevumus saskaņā ar Regulas Nr. 1290/2005 31. pantu. Tādējādi Komisijas galīgais lēmums par finansējuma summu izslēgšanu no Savienības finansējuma vēl nebija pieņemts brīdī, kad tika nosūtīta 2009. gada 23. februāra vēstule, kas ir sagatavojošs akts, kura mērķis ir sagatavot Īstenošanas lēmumu 2013/123.
No tā izriet, ka ar 2009. gada 23. februāra vēstuli nepietiek, lai izpildītu pirmo no abiem nosacījumiem, kas minēti iepriekš 94. punktā. Līdz ar to nevar piekrist Komisijas argumentam, ka nav ne nepieciešams, ne vēlams gaidīt lēmuma pieņemšanu, kurā oficiāli konstatēti trūkumi, lai konstatētu atkārtotību, jo pietiekot ar oficiālu paziņojumu, kas pieņemts saskaņā ar Regulas Nr. 885/2006 11. panta 1. punktu.
Attiecībā uz iepriekš 94. punktā minēto otro nosacījumu lietas dalībniekiem būtībā ir pretēji viedokļi par teikuma “periods pēc jau labotā perioda” interpretāciju.
Proti, saskaņā ar Komisijas strikti gramatisku interpretāciju attiecīgais periods ir periods, par kuru tiek veikta izmeklēšana, kas seko pēc izmeklēšanas, kurā trūkumi pirmo reizi ir konstatēti un sodīti ar lēmumu par finanšu korekcijām. Savukārt Francijas Republika būtībā atbalsta interpretāciju, saskaņā ar kuru attiecīgais periods ir periods, kurš seko pēc lēmuma par finanšu korekcijām pieņemšanas, ar ko tiek noslēgta tā izmeklēšana, kurā pirmo reizi ir konstatēti apstrīdētie trūkumi.
Konkrētajā lietā no Komisijas pieņemtās galīgās nostājas izriet, ka tā ir piemērojusi korekciju pēc vienotas likmes, kas ir palielināta par 10 %, pamatojot ar to, ka Francijas iestādēm pārmestie trūkumi saistībā ar dzīvnieku skaitīšanu ir atkārtoti, jo tie attiecas uz pamatpārbaudi, kura jau bija labota iepriekšējās divās izmeklēšanās un kuru minētās iestādes nebija uzlabojušas.
Būtībā šajā lietā ir trīs dažādas izmeklēšanas, kuras sekoja viena pēc otras un kuru rezultātā tika pieņemti trīs dažādi lēmumi par finanšu korekcijām:
–
izmeklēšana RDG/2008/010/FR par 2007. un 2008. gadu, kuras noslēgumā 2013. gada 26. februārī tika pieņemts Īstenošanas lēmums 2013/123;
–
izmeklēšana RD 2/2011/003/FR par 2009. un 2010. gadu, kuras noslēgumā tika pieņemts Komisijas Īstenošanas lēmums (ES) 2015/103 (2015. gada 16. janvāris), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz ELGF un uz ELFLA (
OV 2015, L 16, 33. lpp.
);
–
izmeklēšana RD 2/2012/005/FR par 2011.–2013. gadu, kuras noslēgumā 2015. gada 22. jūnijā ir pieņemts apstrīdētais lēmums.
Tātad 2015. gada 22. jūnijā, apstrīdētā lēmuma pieņemšanas datumā, Komisija jau bija pieņēmusi divus lēmumus, proti, 2013. gada 26. februāra lēmumu 2013/123 un 2015. gada 16. janvāra lēmumu 2015/103. Turklāt apstrīdētajā lēmumā ir konstatēts, ka tie paši trūkumi, kas jau bija atklāti pirmajā lēmumā, turpinās periodā, kas seko pēc perioda, uz kuru attiecināta korekcija, tātad pēc 2007. un 2008. gadam atbilstošā perioda. Būtībā minētais trūkums bija konstatēts arī par 2009.–2013. gadu.
Tomēr atbilstoši Francijas Republikas norādītajam laikā no 2009. gada līdz 2013. gadam, kas ir periods, par kuru ir veikta otrā un trešā izmeklēšana, Komisija vēl nebija pieņēmusi lēmumu par finanšu korekcijām, atspoguļojot Komisijas galīgo nostāju par pirmajā izmeklēšanā konstatētajām nepilnībām no Francijas Republikas puses. Līdz ar to no 2009. gada līdz 2013. gadam Francijas Republikai nebija nekādas pārliecības par pirmajā izmeklēšanā konstatētajiem trūkumiem, un tai arī nebija jāseko 2009. gada 23. februāra vēstules norādījumiem par blīvuma līmeņa pārbaužu pasākumu pieņemšanu Komisijas prasīto uzlabojumu izpratnē, lai novērstu tādas pašas kontroles sistēmas nepilnības konstatēšanu par 2009.–2013. gadu.
Citiem vārdiem sakot, apstrīdētajā lēmumā Komisija Francijas Republikai kā “nopietnāko” neizpildi, kas pamato palielinājumu par atkārtotību, pārmet to, ka 2011.–2013. gadā nav novērsta dzīvnieku skaitīšanas neesamība, kas jau bija konstatēta 2007.–2010. gadā. Tomēr Komisijas pārmestais kontroles sistēmas uzlabojumu trūkums tika konstatēts tikai ar 2013. gada 26. februārī pieņemto lēmumu.
No tā izriet, ka Komisijas interpretācija nav atbilstoša dokumenta VI/5330/97 tekstam, kura piemērošanas joma ir precizēta dokumentā AGRI/60637/2006.
Attiecībā uz vienotas likmes korekcijas piemērošanu dokumentā VI/5330/97 ir paredzēts, ka “neizpilde kļūst nopietnāka, ja dalībvalsts savas pārbaudes neuzlabo, lai gan Komisija tai jau ir paziņojusi par nepieciešamajiem uzlabojumiem”. No šī dokumenta satura līdz ar to izriet, ka uzlabojumi, kuru neveikšana var radīt pastiprinošu apstākli, ir jāveic pēc nepieciešamo uzlabojumu paziņošanas, proti, atbilstoši dokumentā AGRI/60637/2006 precizētajam – pēc lēmuma par finanšu korekciju, kas pieņemts grāmatojumu noskaidrošanā.
Turklāt viedoklis, kāds tas ir Komisijai, ka pārmestie pārkāpumi ir atkārtoti, nepārbaudot, vai dalībvalstij ir bijusi iespēja tos novērst pēc pirmā pārmetuma, galu galā noved pie tā, ka atkārtotība tiek pamatota tikai ar konstatēto pārkāpumu vienkāršu atkārtošanu, neatkarīgi no lēmuma pieņemšanas, kā tas ir prasīts dokumentā AGRI/60637/2006.
Ņemot vērā iepriekš minēto, trešais pamats ir apmierināms un apstrīdētais lēmums ir atceļams, ciktāl ar to tiek piemērota korekcija pēc vienotas likmes, kas palielināta par 10 %, pamatojot ar to, ka Francijas iestādēm pārmestie trūkumi saistībā ar dzīvnieku skaitīšanu ir bijuši atkārtoti un tās no savas puses nav veikušas uzlabojumus.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 3. punktam, ja lietas dalībniekiem nolēmums ir daļēji labvēlīgs un daļēji nelabvēlīgs, katrs lietas dalībnieks sedz savus tiesāšanās izdevumus pats.
Šajā lietā Francijas Republikai un Komisijai ir jāsedz katrai savi izdevumi.
Atbilstoši Reglamenta 138. panta 1. punktam Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (sestā palāta)
nospriež:

1)
Atcelt Komisijas Īstenošanas lēmumu (ES) 2015/1119 (2015. gada 22. jūnijs), ar ko no Eiropas Savienības finansējuma izslēdz konkrētus dalībvalstu izdevumus, kurus tās attiecinājušas uz Eiropas Lauksaimniecības garantiju fondu (ELGF) un uz Eiropas Lauksaimniecības fondu lauku attīstībai (ELFLA), ciktāl ar to tiek piemērota korekcija pēc vienotas likmes, kas palielināta par 10 %, pamatojot ar to, ka Francijas iestādēm pārmestie trūkumi saistībā ar dzīvnieku skaitīšanu ir bijuši atkārtoti un tās no savas puses nav veikušas uzlabojumus.

2)
Pārējā daļā prasību noraidīt.

3)
Francijas Republika un Eiropas Komisija sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

4)
Spānijas Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

Berardis
Spielmann
Csehi
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 1. februārī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – franču.