CELEX: 62021TJ0530
EU-varemærker
indsigelsessag
ansøgning om et EU-figurmærke, der gengiver de store bogstaver »P« og »L« anbragt oven på hinanden
ældre EU-figurmærke, der gengiver en spejlet kombination af de store bogstaver »P« og »L« anbragt oven på hinanden
antagelse af klagen til realitetsbehandling ved appelkammeret
beføjelse til at indlede en klagesag
relativ registreringshindring
risiko for forveksling
artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EF) nr. 207/2009 [nu artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning (EU) 2017/1001]

)
Med søgsmålet, der er støttet på artikel 263 TEUF, har sagsøgeren, Pierre Lannier, nedlagt påstand om annullation af afgørelse truffet den 11. juni 2021 af Femte Appelkammer ved Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) (sag R 1915/2020-5) (herefter »den anfægtede afgørelse«).
[
udelades
]
Parternes påstande
Sagsøgeren har i det væsentlige nedlagt følgende påstande:
–
Den anfægtede afgørelse annulleres.
–
EUIPO og intervenienten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
EUIPO og intervenienten har nedlagt følgende påstande:
–
Frifindelse.
–
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Retlige bemærkninger
[
udelades
]
Det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 67, artikel 68, stk. 1, og artikel 94 i forordning 2017/1001 samt af artikel 22, stk. 1, og artikel 42, stk. 3, i delegeret forordning 2018/625
Sagsøgeren har i det væsentlige rejst flere kritikpunkter mod appelkammerets vurdering i den anfægtede afgørelse vedrørende intervenientens svar for så vidt angår den uregelmæssighed, som appelkamrenes registreringskontor havde meddelt denne. Appelkammeret antog med urette klagen til realitetsbehandling. Sagsøgeren har til støtte for sin argumentation påberåbt sig en tilsidesættelse af artikel 67, af artikel 68, stk. 1, og af artikel 94 i forordning 2017/1001 samt af artikel 22, stk. 1, og artikel 42, stk. 3, i delegeret forordning 2018/625.
EUIPO og intervenienten, Pierre Lang Trading GmbH, har anfægtet denne argumentation.
I første omgang skal de argumenter, hvormed sagsøgeren har kritiseret appelkammeret for at have antaget intervenientens klage til realitetsbehandling, undersøges.
Med hensyn til de omstændigheder, henset til hvilke appelkammeret undersøgte, om den indbragte klage kunne antages til realitetsbehandling, skal det præciseres, at Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. den 2. marts 2017 rejste indsigelse mod registreringen af det ansøgte varemærke i henhold til artikel 41, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009 [nu artikel 46, stk. 1, litra a), i forordning 2017/1001]. Som anført i præmis 6 ovenfor var den registreringshindring, der blev påberåbt til støtte for indsigelsen, den, der er omhandlet i artikel 8, stk. 1, litra b), i forordning nr. 207/2009.
Ved aftale om virksomhedskøb indgået den 4. april 2019 blev Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. erhvervet med alle sine materielle og immaterielle aktiver, herunder alle virksomhedens varemærker, af den nyligt stiftede virksomhed PL Schmuckhandels GmbH, hvis firmanavn ifølge udskriften af det østrigske selskabsregister af 8. januar 2021 blev ændret til Pierre Lang Trading GmbH den 17. maj 2019.
Den 31. juli 2020 forkastede indsigelsesafdelingen indsigelsen i sin helhed.
Den 30. september 2020 blev der indgivet en klage over indsigelsesafdelingens afgørelse i form af en formular, som EUIPO havde stillet til rådighed for de berørte. På denne formular var klagerens navn Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H.
Den 30. november 2020 blev der indgivet en skriftlig begrundelse for klagen til EUIPO inden for den frist, der er fastsat i artikel 68, stk. 1, i forordning 2017/1001 under navnet Pierre Lang Europe Ges.m.b.H.
Den 11. januar 2021 modtog EUIPO efter en skrivelse fra appelkamrenes registreringskontor, hvori dette anmodede klageren for appelkammeret om at præcisere sit navn, følgende dokumenter:
–
en skrivelse, hvori det blev præciseret, at klageren for appelkammerets navn var Pierre Lang Trading GmbH
–
en ny version af den skriftlige begrundelse for klagen, hvoraf fremgik navnet Pierre Lang Trading GmbH
–
aftalen om virksomhedskøb, hvorved Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. var blevet erhvervet af intervenienten
–
en udskrift af det østrigske selskabsregister vedrørende intervenienten, hvoraf fremgik dennes ændring af firmanavnet PL Schmuckhandels GmbH til Pierre Lang Trading GmbH
–
en kopi af den anmodning, der blev indgivet til EUIPO den 5. januar 2021 i henhold til artikel 20, stk. 4, i forordning 2017/1001 om registrering af overdragelsen af det ældre varemærke fra Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. til intervenienten.
Det er i lyset af disse omstændigheder, at de argumenter, hvormed sagsøgeren har kritiseret appelkammeret for at have antaget intervenientens klage til realitetsbehandling, skal undersøges.
Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at appelkammeret har tilsidesat artikel 67 i forordning 2017/1001. Sagsøgeren har navnlig gjort gældende, at de dokumenter, som intervenienten har fremlagt med henblik på at berigtige klagen, er utilstrækkelige. Sagsøgeren er i det væsentlige af den opfattelse, at de fremlagte dokumenter ikke gør det muligt at godtgøre, at intervenienten har beføjelse til indlede en klagesag for appelkammeret.
Det skal bemærkes, at i henhold til artikel 41, stk. 1, litra a), i forordning nr. 207/2009, der fandt anvendelse på det pågældende tidspunkt, kan der rejses indsigelse mod varemærkets registrering i indtil tre måneder efter bekendtgørelsen af EU-varemærkeansøgningen under henvisning til, at varemærket bør udelukkes fra registrering i henhold til artikel 8. I det i denne forordnings artikel 8, stk. 1, litra b), nævnte tilfælde – som i det foreliggende tilfælde – kan der bl.a. rejses indsigelse af indehavere af EU-varemærker, hvis ansøgningsdato ligger før datoen for ansøgningen om EU-varemærket.
I det foreliggende tilfælde er det ubestridt, at Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. var indehaver af det ældre varemærke, da selskabet rejste indsigelse mod registreringen af det ansøgte varemærke den 2. marts 2017.
Henset til aftalen om virksomhedskøb, der er fremlagt for appelkammeret, skal det fastslås, at efter at intervenienten den 4. april 2019 havde købt Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. og samtlige selskabets varemærker, er sidstnævnte blevet indehaver af det ældre varemærke.
Det fremgår af sagsakterne, at der efter forkastelsen af indsigelsen mod registreringen af det ansøgte varemærke den 31. juli 2020 blev indgivet en klage til EUIPO over indsigelsesafdelingens afgørelse den 30. september 2020. Som det fremgår af klagen, der er gengivet på s. 82 og 83 i EUIPO’s sagsakter, blev denne indgivet under navnet Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H.
I denne henseende skal det præciseres, at når EUIPO undersøger, om en klage, der er indbragt for kontoret, kan antages til realitetsbehandling, skal det ifølge retspraksis tage hensyn til EU-varemærkeregistret (herefter »registret«) (dom af 11.2.2020, Jakober mod EUIPO (Formen på en kop),
T-262/19
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2020:41
, præmis
). På tidspunktet for indgivelsen af klagen over indsigelsesafdelingens afgørelse var navnet på indehaveren af det ældre varemærke, der fremgik af det nævnte register, Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H.
Det fremgår ligeledes af sagsakterne, at der med henblik på at opfylde den forpligtelse, der følger af artikel 68, stk. 1, i forordning 2017/1001, blev indgivet en skriftlig begrundelse for klagen til EUIPO den 30. november 2020. På dette dokument stod navnet Pierre Lang Europe Ges.m.b.H.
Idet appelkamrenes registreringskontor konstaterede, at den skriftlige begrundelse for klagen var blevet indgivet på vegne af en virksomhed, der havde en anden betegnelse end den, der var indført i registret, anmodede kontoret ved skrivelse af 9. december 2020 den, der havde indgivet klagen, om at fremsætte bemærkninger hertil og om at fremlægge ethvert dokument, der kunne støtte disse bemærkninger.
Som svar på denne anmodning anmodede intervenienten den 11. januar 2021 om at måtte berigtige klagerens navn, der fremgik af klagen, idet intervenienten påberåbte sig artikel 21, stk. 1, litra a), og artikel 23, stk. 1, litra c), i delegeret forordning 2018/625. Intervenienten fremlagde til støtte for sin anmodning de dokumenter, der er nævnt i præmis 24 ovenfor.
I denne henseende bemærkes, at i henhold til artikel 21, stk. 1, litra a), i delegeret forordning 2018/625 skal den klage, der indgives i overensstemmelse med artikel 68, stk. 1, i forordning 2017/1001, indeholde navnet på klageren for appelkammeret i den form, der er fastsat i artikel 2, stk. 1, litra b), i gennemførelsesforordning 2018/626.
Når klagen ikke opfylder bestemmelserne i artikel 21, stk. 1, litra a), i delegeret forordning 2018/625, skal appelkammeret afvise klagen, således som det er fastsat i samme forordnings artikel 23, stk. 1, litra c), såfremt klageren efter at være blevet underrettet herom ikke har afhjulpet manglen inden for den fastsatte frist.
Det følger af artikel 21, stk. 1, litra a), sammenholdt med artikel 23, stk. 1, litra c), i delegeret forordning 2018/625, og af artikel 2, stk. 1, litra b), i gennemførelsesforordning 2018/626, at en urigtig identifikation af klageren i klagen, der er indgivet i overensstemmelse med artikel 68, stk. 1, i forordning 2017/1001, er en fejl, der kan berigtiges.
I det foreliggende tilfælde skal det fastslås, at intervenienten ved at indlevere de dokumenter, der er nævnt i præmis 24 ovenfor, til appelkamrenes registreringskontor har godtgjort, at denne var indehaver af det ældre varemærke på tidspunktet for indgivelsen af klagen for appelkammeret. I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, har intervenienten ligeledes givet forklaringer med hensyn til de involverede virksomheder og de forskellige anvendte navne. Først og fremmest er navnet Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H., således som det bl.a. fremgår af aftalen om virksomhedskøb af 4. april 2019, navnet på intervenientens forgænger. Dernæst var anbringelsen af navnet Pierre Lang Europe Ges.m.b.H. på den skriftlige begrundelse for klagen resultatet af en skrivefejl, således som intervenienten har bekræftet i punkt 13 i sit svarskrift. Endelig er navnet Pierre Lang Trading GmbH intervenientens navn. Ifølge disse dokumenter er dette navn nu blevet indført i registret som navnet på indehaveren af det ældre varemærkes navn siden den 5. januar 2021.
Det følger heraf, at intervenienten har bevist sin egenskab af indehaver af det ældre varemærke på tidspunktet for indgivelsen af klagen, at den urigtige identifikation af klageren i den klage, der er indgivet i overensstemmelse med artikel 68, stk. 1, i forordning 2017/1001, er en fejl, der kan berigtiges, og at intervenienten har berigtiget klagen inden for den fastsatte frist.
Det skal derfor fastslås, at intervenienten i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, gav EUIPO et tilfredsstillende svar og berigtigede sin klage i overensstemmelse med artikel 21, stk. 1, litra a), og artikel 23, stk. 1, litra c), i delegeret forordning 2018/625 og artikel 2, stk. 1, litra b), i gennemførelsesforordning 2018/626.
Som EUIPO har fremhævet, var intervenienten desuden fra den 5. januar 2021 registreret indehaver af det ældre varemærke. I denne henseende kunne intervenienten i overensstemmelse med artikel 20, stk. 11 og 12, i forordning 2017/1001 gyldigt foretage berigtigelsen af klagen.
Hvad i øvrigt angår det af sagsøgeren anførte om, at der på tidspunktet for indgivelsen af klagen til appelkammeret i et dokument i EUIPO’s database blev henvist til en fuldstændig overdragelse af det ældre varemærke til intervenienten, er det korrekt, at EUIPO i henhold til artikel 112 i forordning 2017/1001 indsamler og opbevarer visse oplysninger i sin database.
Det er imidlertid tilstrækkeligt i lighed med EUIPO at fastslå, at dette dokument, som sagsøgeren har fremlagt som bilag til stævningen, i virkeligheden vedrører den internationale registrering nr. 1290848, hvor De Forenede Stater og Japan er designerede. I dette dokument nævnes ikke overdragelsen af det ældre varemærke til intervenienten, men dokumenteres indførelsen i det internationale register, der føres af Verdensorganisationen for Intellektuel Ejendomsret (WIPO), af overdragelsen af en international registrering på grundlag af det ældre varemærke til fordel for intervenienten.
Endelig fremgår det ganske vist af ordlyden af artikel 23, stk. 1, første punktum, i forordning nr. 207/2009, at en overdragelse af et varemærke først har virkning over for tredjemand, når det er indført i registret. Den omstændighed, at de overdragelser, som ikke er blevet indført i registret, ikke har virkning over for tredjemand, tilsigter at beskytte personer, der har eller kan have rettigheder til et EU-varemærke som genstand for ejendomsret (dom af 4.2.2016, Hassan,
C-163/15
,
EU:C:2016:71
, præmis
).
Henset til det ovenstående skal det konkluderes, at i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, var de af intervenienten indgivne bemærkninger og de beviser, der blev fremlagt til støtte herfor, tilstrækkelige til, at appelkammeret, som det gjorde, kunne træffe afgørelse om, hvorvidt klagen kunne antages til realitetsbehandling. Sagsøgerens argumenter i denne henseende må forkastes.
Hvad nærmere bestemt angår artikel 67 i forordning 2017/1001 skal det i lighed med det af sagsøgeren anførte bemærkes, at i henhold til denne bestemmelse har enhver part i en sag, der har ført til en afgørelse, som er gået vedkommende part imod, adgang til at klage. I det foreliggende tilfælde forkastede indsigelsesafdelingen indsigelsen, der var støttet på det ældre varemærke, i sin helhed. Intervenienten var som efterfølger til det selskab, der havde rejst den nævnte indsigelse, og indehaver af det ældre varemærke på tidspunktet for indgivelsen af klagen den person, der havde lidt skade ved indsigelsesafdelingens afgørelse.
Intervenienten opfyldte derfor betingelserne i artikel 67 i forordning 2017/1001.
Det følger heraf, at den anfægtede afgørelse i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, ikke tilsidesætter denne bestemmelse. Alle sagsøgerens argumenter vedrørende en tilsidesættelse af artikel 67 i forordning 2017/1001 skal forkastes.
For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at appelkamrenes registreringskontor har tilsidesat de forpligtelser, der påhviler det i henhold til artikel 42, stk. 3, i delegeret forordning 2018/625, for så vidt som det hverken har efterprøvet, om den person, der indledte klagesagen, havde den påkrævede beføjelse til at gøre dette, eller har anmodet formanden for Femte Appelkammer om, at sidstnævnte straks skulle træffe afgørelse om, hvorvidt klagen kunne antages til realitetsbehandling, henset til det dokument, der forefandtes i EUIPO’s database, hvoraf fremgik, at det ældre varemærke var blevet overdraget fuldstændigt.
I denne henseende følger det for det første af præmis 33 ovenfor, at appelkamrenes registreringskontor i modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, anmodede intervenienten om at godtgøre sin beføjelse til at indgive en klage over indsigelsesafdelingens afgørelse. Appelkamrenes registreringskontor har således ikke kunnet tilsidesætte artikel 42, stk. 3, i delegeret forordning 2018/625, fordi det ikke har efterprøvet, om den person, der indledte klagesagen, havde den påkrævede beføjelse hertil. For det andet må det, henset til den konstatering, der allerede er foretaget i præmis 43 ovenfor, fastslås – uden at det er nødvendigt at undersøge spørgsmålet om, hvorvidt det tilkom appelkamrenes registreringskontor at fremsætte en anmodning til formanden for Femte Appelkammer – at sagsøgerens argumenter under alle omstændigheder ikke kan tages til følge.
Under disse omstændigheder skal det fastslås, at den af sagsøgeren påståede tilsidesættelse af artikel 42, stk. 3, i delegeret forordning 2018/625 ikke er godtgjort, og at de argumenter, der er fremført i denne henseende, skal forkastes.
For det tredje har sagsøgeren gjort gældende, at appelkammeret ved at antage intervenientens klage til realitetsbehandling tilsidesatte artikel 68, stk. 1, i forordning 2017/1001.
Det skal bemærkes, at klagen i henhold til denne bestemmelse skal være indgivet skriftligt til EUIPO senest to måneder efter datoen for meddelelse af afgørelsen, og at der derefter senest fire måneder efter datoen for meddelelse af afgørelsen skal indgives en skriftlig begrundelse for klagen.
Det skal, henset til præmis 30 og 32 ovenfor, fastslås, at intervenienten indgav klagen og den skriftlige begrundelse for klagen inden for de frister, der er fastsat i denne bestemmelse. Sagsøgerens argument i denne henseende savner grundlag i de faktiske omstændigheder og må derfor forkastes.
Hvad angår den affattelse af den skriftlige begrundelse for klagen, der blev indgivet den 11. januar 2021 (jf. præmis 34 ovenfor), fremgår det af sagsakterne, således som EUIPO har gjort gældende, og som sagsøgeren har medgivet, at det er den skriftlige begrundelse for klagen, der blev indgivet den 30. november 2020 inden for den frist, der er fastsat i artikel 68, stk. 1, i forordning 2017/1001, som er blevet fremsendt til sagsøgeren, og som appelkammeret tog hensyn til i den anfægtede afgørelse.
I modsætning til, hvad sagsøgeren har gjort gældende, er den anfægtede afgørelse derfor ikke i strid med denne bestemmelse. Sagsøgerens argumenter i denne henseende må derfor forkastes.
For det fjerde har sagsøgeren gjort gældende, at appelkammeret ved at antage den skriftlige begrundelse for klagen – og dermed klagen – til realitetsbehandling tilsidesatte artikel 22, stk. 1, i delegeret forordning 2018/625.
Det bemærkes, at ifølge ordlyden af denne bestemmelse skal den skriftlige begrundelse for klagen indeholde en klar og entydig identifikation af den klagesag, som den vedrører, begrundelserne for den begærede annullation af den anfægtede afgørelse og de kendsgerninger, beviser og anbringender, der kan underbygge den påberåbte begrundelse.
I det foreliggende tilfælde opfyldte den skriftlige begrundelse for klagen de betingelser, der er fastsat i artikel 22, stk. 1, i delegeret forordning 2018/625. Selv om intervenienten indgav en skriftlig begrundelse for klagen under et andet navn end det, der var indført i registret, rettede intervenienten under alle omstændigheder denne skrivefejl den 11. januar 2021 inden for den frist, som appelkamrenes registreringskontor havde fastsat med henblik herpå.
Sagsøgerens argumenter i denne henseende skal således forkastes.
I anden omgang skal der foretages en undersøgelse af sagsøgerens argumenter om en tilsidesættelse af artikel 94 i forordning 2017/1001, for så vidt som de vedrører formelle fejl og procedurefejl, som appelkammeret skulle have begået.
Sagsøgeren har for det første gjort gældende, at appelkammeret ikke har besvaret de argumenter, som sagsøgeren har fremført vedrørende det forhold, at klagen ikke kunne antages til realitetsbehandling.
Det skal bemærkes, at EUIPO’s afgørelser i henhold til artikel 94, stk. 1, første punktum, i forordning 2017/1001 skal begrundes. Denne begrundelsespligt har samme rækkevidde som den begrundelsespligt, der følger af artikel 296 TEUF, hvorefter ophavsmandens begrundelse af retsakten skal fremgå klart og utvetydigt. Den har til dobbelt formål dels at gøre det muligt for de berørte parter at få kendskab til grundlaget for den trufne foranstaltning, for at de kan forsvare deres rettigheder, dels at gøre det muligt for Den Europæiske Unionens retsinstanser at efterprøve afgørelsens lovlighed. Det kræves ikke, at begrundelsen angiver alle de forskellige relevante faktiske og retlige momenter, da spørgsmålet, om en retsakts begrundelse opfylder kravene efter artikel 296 TEUF, ikke blot skal vurderes i forhold til ordlyden, men ligeledes i forhold til den sammenhæng, hvori den indgår, samt under hensyn til alle de retsregler, som gælder på det pågældende område (jf. i denne retning dom af 21.10.2004, KWS Saat mod KHIM,
C-447/02 P
,
EU:C:2004:649
, præmis
-
).
Navnlig pålægger begrundelsespligten ikke appelkamrene at foretage en udtømmende gennemgang af hvert enkelt af de argumenter, der er fremført af parterne i sagen ved appelkammeret. Det er tilstrækkeligt, at de redegør for de faktiske omstændigheder og retlige betragtninger, der har været afgørende for afgørelsens opbygning (dom af 15.1.2015, MEM mod KHIM (MONACO),
T-197/13
,
EU:T:2015:16
, præmis
).
En læsning af den anfægtede afgørelse gør det muligt at fastslå, at appelkammeret i denne afgørelses punkt 15-18 anførte grundene til, at det, henset til sagsøgerens argumenter, fandt, at de forskellige beviser, som intervenienten havde fremlagt den 11. januar 2021, havde været tilstrækkelige til at berigtige klagen, og at denne var i overensstemmelse med artikel 66 og 67 samt artikel 68, stk. 1, i forordning 2017/1001. I disse punkter redegjorde appelkammeret for de faktiske omstændigheder og retlige betragtninger, der havde været afgørende, hvorfor det ikke var forpligtet til at behandle hvert enkelt af sagsøgerens argumenter. Sagsøgerens argumenter i denne henseende skal derfor forkastes.
For det andet har sagsøgeren gjort gældende, at hverken korrektheden af intervenientens svar på meddelelsen fra appelkamrenes registreringskontor eller dennes argumentation vedrørende dette spørgsmål faktisk er blevet drøftet, hvilket er i strid med artikel 94, stk. 1, andet punktum, i forordning 2017/1001.
Det skal bemærkes, at EUIPO’s afgørelser i henhold til denne bestemmelse kun må støttes på grunde eller beviser, som de berørte parter har haft lejlighed til at fremsætte bemærkninger om.
I det foreliggende tilfælde skal det i lighed med EUIPO bemærkes, at sidstnævnte behørigt har forkyndt alle de dokumenter, der er blevet udvekslet mellem appelkamrenes registreringskontor og intervenienten under klagesagen, for sagsøgeren. Det fremgår desuden af sagsakterne, at sagsøgeren i det indlæg, som denne indgav til EUIPO den 22. marts 2021, bestred, at intervenientens klage til appelkammeret kunne antages til realitetsbehandling, af grunde, der lignede dem, der er anført i sagsøgerens stævning for Retten. Sagsøgeren har således faktisk taget stilling til dette spørgsmål. Sagsøgerens argument om, at denne i strid med artikel 94, stk. 1, andet punktum, i forordning 2017/1001 ikke har haft mulighed for at udtale sig herom, savner grundlag i de faktiske omstændigheder og skal forkastes.
Det fremgår desuden af den anfægtede afgørelses punkt 15-18, at appelkammeret støttede sig på de beviser, som intervenienten havde fremlagt, og som sagsøgeren tog stilling til i sit indlæg af 22. marts 2021. Selv om sagsøgeren har gjort gældende, at intervenienten ikke har haft mulighed for at tage stilling til de argumenter, der er fremført herom i sagsøgerens skriftlige indlæg, har sagsøgeren derimod hverken godtgjort eller hævdet, at den anfægtede afgørelse er støttet på disse argumenter. For så vidt som det ikke fremgår af den anfægtede afgørelse, at denne er støttet på de nævnte argumenter, kan denne manglende stillingtagen følgelig ikke udgøre en tilsidesættelse af artikel 94, stk. 1, andet punktum, i forordning 2017/1001.
Under disse omstændigheder må det fastslås, at den af sagsøgeren hævdede tilsidesættelse af artikel 94, stk. 1, andet punktum, i forordning 2017/1001 ikke er godtgjort.
Det følger heraf, at det første anbringende vedrørende en tilsidesættelse af artikel 67, artikel 68, stk. 1, og artikel 94 i forordning 2017/1001 samt af artikel 22, stk. 1, og artikel 42, stk. 3, i delegeret forordning 2018/625 skal forkastes.
[
udelades
]

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Tiende Afdeling):

1)
Den Europæiske Unions Kontor for Intellektuel Ejendomsret (EUIPO) frifindes.

2)
Pierre Lannier betaler sagsomkostningerne.

Kornezov
Kowalik-Bańczyk
Hesse
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 14. december 2022.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.
(
) – Der gengives kun de præmisser i denne dom, som Retten finder det relevant at offentliggøre.