CELEX: 62016CJ0258
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Gaisa transports
Monreālas konvencija
31. pants
Gaisa pārvadātāju atbildība par reģistrēto bagāžu
Gaisa pārvadātājam adresētās rakstveida sūdzības formas un satura prasības
Sūdzība, kas iesniegta elektroniski un reģistrēta gaisa pārvadātāja informācijas sistēmā
Sūdzība, ko bagāžas saņēmēja vārdā iesniedzis gaisa pārvadātāja darbinieks

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kas noslēgta Monreālā 1999. gada 28. maijā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 2001. gada 5. aprīļa Lēmumu 2001/539/EK (
OV 2001, L 194, 38. lpp.
; turpmāk tekstā – “Monreālas konvencija”), 31. pantu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Finnair Oyj
, gaisa pārvadājumu sabiedrību, un
Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia
(turpmāk tekstā – “
Fennia
”), apdrošināšanas sabiedrību, par šī gaisa pārvadātāja atbildību par zaudējumiem, kas radušies sakarā ar bagāžā esošu priekšmetu pazušanu.
Atbilstošās tiesību normas
Monreālas konvencija
Monreālas konvencijas preambulas trešajā daļā tostarp ir noteikts, ka šīs konvencijas dalībvalstis “atzīs[t] patērētāju interešu aizsardzības nodrošināšanas svarīgumu starptautiskos gaisa pārvadājumos un nepieciešamību pēc taisnīgas kompensācijas, kas pamatota uz atlīdzināšanas principa”.
Saskaņā ar šīs preambulas piekto daļu:
“[..] valstu kolektīvās darbības turpmākajai dažu noteikumu, kas regulē starptautiskos gaisa pārvadājumus, harmonizācijai un kodificēšanai ar jauno Konvenciju ir visatbilstošākais līdzeklis objektīva interešu līdzsvara sasniegšanai”.
Monreālas konvencijas 17. panta “Pasažieru nāve, kaitējums veselībai, bagāžas bojājumi” 2. punktā ir paredzēts, ka:
“Pārvadātājs ir atbildīgs par zaudējumiem, kādi nodarīti reģistrētas bagāžas iznīcināšanas, nozaudēšanas vai bojāšanas gadījumā, ar nosacījumu, ka negadījums, kas izraisīja iznīcināšanu, nozaudēšanu vai bojāšanu, ir noticis gaisa kuģī vai jebkurā laika posmā, kurā par reģistrēto bagāžu bija atbildīgs pārvadātājs. Tomēr pārvadātājs nav atbildīgs par zaudējumiem tādos apstākļos un tādā mērā, kādā zaudējumu cēlonis ir raksturīgs bagāžas defekts, kvalitāte vai trūkums. Gadījumā, ja bagāža, ieskaitot personīgās mantas, nav reģistrēta, pārvadātājs ir atbildīgs, ja bojājuma cēlonis ir radies viņa, viņa darbinieku vai aģentu vainas dēļ.”
Šīs konvencijas 31. pants “Savlaicīga paziņošana par pretenzijām” noteic:
“1.   Ja persona, kurai ir tiesības uz reģistrētās bagāžas vai kravas piegādi, to saņem bez pretenzijām, tas ir
prima facie
pierādījums, ka tā ir tikusi piegādāta labā stāvoklī un saskaņā ar pārvadājuma dokumentu vai reģistrāciju, kas saglabāta ar 3. panta 2. punktā un 4. panta 2. punktā minētajiem citiem līdzekļiem.
2.   Bojājumu gadījumā personai, kurai ir tiesības uz piegādi, jāsūdzas pārvadātājam tūlīt pēc bojājumu atklāšanas un ne vēlāk kā septiņas dienas pēc saņemšanas datuma reģistrētās bagāžas gadījumā un četrpadsmit dienas pēc saņemšanas datuma kravas gadījumā. Aizkavēšanās gadījumā sūdzība jāceļ ne vēlāk kā divdesmit vienu dienu pēc datuma, kurā bagāža vai krava ir nonākusi viņa vai viņas rīcībā.
3.   Katra sūdzība ir jāsastāda rakstiski un jāiesniedz vai jānosūta iepriekš minēto termiņu ietvaros.
4.   Ja iepriekš minētajos termiņos nav celta sūdzība, tad pret pārvadātāju netiks izvirzīta prasība, izņemot no viņa puses pieļautās krāpšanas gadījumu.”
Savienības tiesības
Padomes Regulas (EK) Nr. 2027/97 (1997. gada 9. oktobris) par gaisa pārvadātāju atbildību, veicot pasažieru un viņu bagāžas gaisa pārvadājumus (
OV 1997, L 285, 1. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 889/2002 (2002. gada 13. maijs) (
OV 2002, L 140, 2. lpp.
) (turpmāk tekstā – “Regula Nr. 2027/97”), 1. pantā ir noteikts:
“Šī regula īsteno attiecīgos Monreālas Konvencijas noteikumus par pasažieru un viņu bagāžas gaisa pārvadājumiem un nosaka dažus papildu noteikumus. [..]”
Regulas Nr. 2027/97 3. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Kopienas gaisa pārvadātāju atbildību par pasažieriem un viņu bagāžu reglamentē visi Monreālas Konvencijas noteikumi, kas attiecas uz šo atbildību.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Kristiina Mäkelä‑Dermedesiotis
ar
Finnair
apkalpotu lidojumu ceļoja no Malagas (Spānija) uz Helsinkiem (Somija). Pēc ierašanās Helsinkos 2010. gada 1. novembrī viņa konstatēja, ka no viņas reģistrētās bagāžas ir pazuduši priekšmeti.
Tajā pašā dienā
K
.
Mäkelä‑Dermedesiotis
telefoniski informēja
Finnair
klientu apkalpošanas centra pārstāvi. Viņa identificēja pazudušos priekšmetus un minētajam pārstāvim darīja zināmu to vērtību, viņš savukārt sniegto informāciju ievadīja
Finnair
informācijas sistēmā. 2010. gada 3. novembrī
K
.
Mäkelä‑Dermedesiotis
atkārtoti zvanīja
Finnair
klientu apkalpošanas dienestam, lai iegūtu izziņu apdrošināšanas sabiedrības
Fennia
vajadzībām. Pēc šī pieprasījuma
Finnair
viņai izsniedza izziņu par pieteikuma par zaudējumiem iesniegšanu.
Fennia
pēc tam atlīdzināja
K
.
Mäkelä‑Dermedesiotis
ciestos zaudējumus un, regresa kārtībā pārņemot apdrošinājuma ņēmējas sākotnējo prasību, 2011. gada 2. septembrī cēla prasību
Helsingin käräjäoikeus
(Helsinku pirmās instances tiesa), pieprasot atlīdzību no
Finnair
.
Finnair
apstrīdēja prasības pieņemamību, principā norādot, ka
K
.
Mäkelä‑Dermedesiotis
septiņu dienu laikā, skaitot no bagāžas saņemšanas, nebija iesniegusi rakstveida sūdzību, kā noteikts Monreālas konvencijas 31. panta 2. punktā.
Ar 2012. gada 4. septembra spriedumu
Helsingin käräjäoikeus
(Helsinku pirmās instances tiesa, Somija) sprieda par labu
Finnair
un noraidīja prasību par zaudējumu atlīdzību.
Fennia
iesniedza apelācijas sūdzību
Helsingin hovioikeus
(Helsinku apelācijas tiesa, Somija).
Minētā tiesa tostarp pārbaudīja
Finnair
interneta vietnē publicētās norādes pasažieriem, kas ietvēra dažādas instrukcijas par procedūru zaudējumu paziņošanai un rakstveida sūdzības faktisko sagatavošanu. Šī tiesa konstatēja, ka pieteikumu par zaudējumiem varēja sniegt telefoniski, savukārt rakstveida sūdzība ir jāiesniedz, izpildot konkrētu formulāru, septiņu dienu laikā pēc bagāžas saņemšanas.
Helsingin hovioikeus
(Helsinku apelācijas tiesa) uzskatīja, ka
Finnair
interneta vietnēs atrodamā instrukcija “pasažierim kā patērētājam nav pietiekami skaidra un nepārprotama”. Šī tiesa norādīja, ka, tā kā instrukcijā nav atsevišķi minēts pieteikuma par zaudējumiem mērķis, pasažierim kā patērētājam varot pamatoti rasties priekšstats, ka arī telefoniski iesniegta sūdzība, kuru reģistrē uzņēmuma darbinieks, atbilst nosacījumam par formālu rakstveida sūdzību. Šajā gadījumā
K. Mäkelä‑Dermedesiotis
bija detalizēti aprakstījusi
Finnair
viņai pazudušās lietas un
Finnair
izdotajā izziņā par pieteikuma par zaudējumiem iesniegšanu bija konstatēts, ka viņas sūdzība ir tikusi laikus reģistrēta
Finnair
informācijas sistēmā. Turklāt
Finnair
bija saņēmis minēto pieteikumu par zaudējumiem, taču nebija informējis
K. Mäkelä‑Dermedesiotis
, ka ar to nav pietiekami, lai celtu prasību par šī gaisa pārvadātāja atbildību, un nebija precizējis, ka ir jāiesniedz arī rakstveida sūdzība.
Ar 2014. gada 28. februāra spriedumu
Helsingin hovioikeus
(Helsinku apelācijas tiesa) grozīja
Helsingin käräjäoikeus
(Helsinku pirmās instances tiesa) spriedumu un piesprieda
Finnair
izmaksāt atlīdzību
Fennia
.
Finnair
šo spriedumu pārsūdzēja iesniedzējtiesā
Korkein oikeus
(Augstākā tiesa, Somija). Apelācijas sūdzības pamatojumam šis gaisa pārvadātājs tostarp norāda, ka, pretēji
Helsingin käräjäoikeus
(Helsinku pirmās instances tiesa),
Helsingin hovioikeus
(Helsinku apelācijas tiesa) esot izmantojusi nepareizu Monreālas konvencijas 31. panta interpretāciju.
Šādos apstākļos
Korkein oikeus
(Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai Monreālas konvencijas 31. panta 4. punkts ir interpretējams tādējādi, ka, lai pastāvētu prasījuma tiesības, papildus tam, ka sūdzība ir jāiesniedz laikus, tā ir jāiesniedz paredzētajā termiņā un rakstveidā saskaņā ar 31. panta 3. punktu?
2)
Ja, lai pastāvētu prasījuma tiesības, ir nepieciešams, lai paredzētajā termiņā iesniegtā sūdzība būtu noformēta rakstveidā, vai Monreālas konvencijas 31. panta 3. punkts ir interpretējams tādējādi, ka prasība par rakstveida formu ir izpildīta arī elektroniskā procedūrā un arī apgalvotos zaudējumus reģistrējot pārvadātāja informācijas sistēmā?
3)
Vai Monreālas konvencijai pretrunā ir tāda interpretācija, ka prasība par rakstveida formu ir atzīstama par izpildītu, ja gaisa pārvadātāja pārstāvis pieteikumu par zaudējumiem/sūdzību ar pasažiera ziņu noformē vai nu uz papīra, vai elektroniski pārvadātāja informācijas sistēmā?
4)
Vai Monreālas konvencijas 31. pantā sūdzībai ir izvirzītas vēl arī citas materiāltiesiskas prasības papildus tam, ka par radītajiem zaudējumiem ir jāpaziņo pārvadātājam?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
Ir jāprecizē, ka Eiropas Kopiena 1999. gada 9. decembrī parakstīja Monreālas konvenciju un pēc tam šo konvenciju tās vārdā 2001. gada 5. aprīlī apstiprināja Eiropas Savienības Padome. Attiecībā uz Eiropas Savienību tā stājās spēkā 2004. gada 28. jūnijā.
Kopš šī datuma Monreālas konvencija ir neatņemama Savienības tiesību sistēmas sastāvdaļa un tādēļ Tiesas kompetencē ir sniegt prejudiciālus nolēmumus par tās interpretāciju (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2006. gada 10. janvāris, IATA un ELFAA,
C‑344/04
,
EU:C:2006:10
,
36.
punkts, kā arī 2010. gada 6. maijs, Walz,
C‑63/09
,
EU:C:2010:251
,
20.
punkts).
Šajā ziņā 1969. gada 23. maija Vīnes Konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām, ar kuru ir kodificētas vispārējās starptautiskās tiesības, kas ir saistošas Savienībai, 31. pantā ir precizēts, ka līgums interpretējams godprātīgi saskaņā ar parasto nozīmi, kāda piešķirama līguma noteikumiem kopumā, un atbilstoši tā objektam un mērķim (spriedums, 2016. gada 17. februāris, Air Baltic Corporation,
C‑429/14
,
EU:C:2016:88
,
24.
punkts).
Ņemot vērā šos apsvērumus, šajā lietā arī ir jāinterpretē atbilstošās Monreālas konvencijas normas.
Par pirmo jautājumu
Ar pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Monreālas konvencijas 31. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši šī panta 3. punktam sūdzība ir jāiesniedz rakstveidā minētā panta 2. punktā noteiktajos termiņos, jo pretējā gadījumā jebkādas prasības pret pārvadātāju nav pieņemamas.
Šajā ziņā vispirms jānorāda, ka no Monreālas konvencijas 31. panta 2. punkta tostarp izriet, ka zaudējumu gadījumā personai, kurai ir tiesības uz piegādi, jāsūdzas pārvadātājam tūlīt pēc bojājumu atklāšanas ne vēlāk kā termiņos, kas šajā normā attiecīgi paredzēti bagāžai un kravai.
Turklāt saskaņā ar šīs konvencijas 31. panta 3. punktu ikviena sūdzība ir jāsastāda rakstiski un jāiesniedz vai jānosūta tam paredzētajos termiņos.
Turklāt Monreālas konvencijas 31. panta 2. un 3. punkta noteikumi ir savstarpēji papildinoši. Kamēr šīs konvencijas 31. panta 2. punktā ir tikai noteikti termiņi, kādos gaisa pārvadātājam ir jāiesniedz dažādas sūdzības, minētās konvencijas 31. panta 3. punktā savukārt ir precizēts, pirmkārt, kādā veidā šīs sūdzības gaisa pārvadātājam ir jāiesniedz un, otrkārt, kādā formā tās ir jāietver, tomēr paturot prātā, ka šis precizējums neietekmē pienākumu ievērot minētā 31. panta 2. punktā paredzētos termiņus.
No minētā izriet, ka Monreālas konvencijas 31. panta 2. un 3. punkts, skatot tos kopā, ir interpretējami tādējādi, ka tajos ir noteikts, ka sūdzība gaisa pārvadātājam ir jāiesniedz rakstveidā minētā 31. panta 2. punktā paredzētajos termiņos.
Turpinot Monreālas konvencijas 31. panta 4. punktā ir noteikts, ka gadījumā, ja noteiktajos termiņos sūdzība nav sagatavota, pret pārvadātāju nevar celt prasību par zaudējumu atlīdzināšanu, izņemot no viņa puses pieļautas krāpšanas gadījumu.
No tā izriet, ka personai, kas uzskata, ka tai ir radīti zaudējumi bagāžai vai kravai nodarītu bojājumu dēļ, gaisa pārvadātājam ir jāiesniedz sūdzība šīs konvencijas 31. panta 2. punktā noteiktajos termiņos, jo pretējā gadījumā jebkādas prasības pret šo pārvadātāju ir nepieņemamas.
Turklāt, ņemot vērā īpašo saikni Monreālas konvencijas 31. panta 2. un 3. punkta starpā, kas tika precizēta iepriekš 26. punktā, šī panta 4. punktā izpratnē sūdzība noteiktajos termiņos gaisa pārvadātājam ir atzīstama par iesniegtu tikai tad, ja tā ir tikusi noformēta rakstveidā, kā prasīts šī paša panta 3. punktā.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Monreālas konvencijas 31. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši šī panta 3. punktam sūdzība ir jāiesniedz rakstveidā minētā panta 2. punktā noteiktajos termiņos, jo pretējā gadījumā jebkādas prasības pret pārvadātāju nav pieņemamas.
Par otro jautājumu
Ar otro jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai tāda sūdzība kā pamatlietā, kas reģistrēta gaisa pārvadātāja informācijas sistēmā, atbilst Monreālas konvencijas 31. panta 3. punktā izvirzītajai prasībai par rakstveida formu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka atbilstoši tā parastajai nozīmei īpašības vārds “rakstiski” nozīmē grafisku zīmju kopumu ar konkrētu nozīmi.
Turklāt, ievērojot gan Monreālas konvencijas preambulas trešo daļu, kurā atgādināts, cik svarīga ir patērētāju tiesību aizsardzība starptautiskos gaisa pārvadājumos, gan šīs konvencijas preambulas piektajā daļā minēto “objektīva interešu līdzsvara” principu, ir jānorāda, ka prasība par rakstveida formu pārmērīgi neierobežo konkrēto veidu, kādā pasažieris var izvēlēties iesniegt sūdzību, ciktāl šis pasažieris ir identificējams kā šīs sūdzības autors.
Līdz ar to īpašības vārds “rakstiski” minētās konvencijas 31. panta nozīmē ir saprotams kā jebkāds grafisku zīmju kopums ar attiecīgu nozīmi neatkarīgi no tā, vai tas ir rakstīts rokrakstā, izdrukāts uz papīra vai arī noformēts elektroniski.
Līdz ar to tāda sūdzība kā pamatlietā, kas reģistrēta gaisa pārvadātāja informācijas sistēmā, ir uzskatāma par atbilstošu Monreālas konvencijas 31. panta 3. punktā paredzētajai prasībai par rakstveida formu.
Ņemot vērā iepriekš minētos apsvērumus, uz otro jautājumu ir jāatbild, ka tāda sūdzība kā pamatlietā, kas reģistrēta gaisa pārvadātāja informācijas sistēmā, atbilst Monreālas konvencijas 31. panta 3. punktā izvirzītajai prasībai par rakstveida formu.
Par trešo jautājumu
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Monreālas konvencijas 31. panta 2. un 3. punkts ir interpretējami tādējādi, ka tiem nav pretrunā, ka rakstveida formas prasība ir uzskatāma par izpildītu tad, ja gaisa pārvadātāja darbinieks ar pasažiera ziņu paziņojumu par zaudējumiem rakstveidā noformē vai nu uz papīra, vai arī elektroniski, to ievadot minētā pārvadātāja informācijas sistēmā.
Kā secināms no šī sprieduma 24. un 25. punkta, no Monreālas konvencijas 31. panta 2. punkta tostarp izriet, ka bojājumu gadījumā personai, kurai tie radīti, gaisa pārvadātājam noteiktos termiņos ir jāiesniedz sūdzība. Turklāt saskaņā ar šīs konvencijas 31. panta 3. punktu ikviena sūdzība ir jānoformē rakstiski un jāiesniedz vai jānosūta tam paredzētajā termiņā.
No šo kombinēto normu skaidrā teksta izriet, ka tādai personai, kura cietusi zaudējumus, kā tas ir pamatlietā ar pasažieri, kuras bagāža ir tikusi bojāta, ir jāsastāda sūdzība un tā jāiesniedz gaisa pārvadātājam.
Proti, attiecīgais pasažieris var konstatēt bojājumu faktu un viņa rīcībā ir nepieciešamie elementi, lai noteiktu konkrēto bojāto priekšmetu vērtību, kā arī beigās noteiktu zaudējumu apmēru.
Lai gan pienākums iesniegt sūdzību ir vienīgi pasažierim, no Monreālas konvencijas 31. panta teksta neizriet, ka tam sūdzības iesniegšanas nolūkā būtu liegts izmantot citu personu palīdzību.
Pretēja interpretācija savukārt būtu pretrunā no šīs konvencijas preambulas trešās daļas izrietošajam patērētāju aizsardzības gaisa pārvadājumos mērķim, kurš ir jāievēro, kā noteikts šī sprieduma 21. punktā atgādinātajā Tiesas judikatūrā.
Pasažierim dotā iespēja izmantot citu personu palīdzību viņam ļauj, kā tas bija arī pamatlietā, izmantot gaisa pārvadātāja darbinieku palīdzību, lai pārrakstītu mutvārdos sniegto paziņojumu un to ievadītu minētā gaisa pārvadātāja šim nolūkam paredzētajā informācijas sistēmā.
Taču nevar arī noliegt, ka pasažiera un gaisa pārvadātāja, pie kā strādā minētais darbinieks, intereses ir atšķirīgas, pat pretējas. Proti, pirmais apgalvo, ka ir bojāta tā bagāža, par ko otrajam minētajam ir jāuzņemas atbildība.
Katrā ziņā mērķis nodrošināt patērētāju interešu aizsardzību starptautiskos gaisa pārvadājumos, kā arī nepieciešamība garantēt, lai darbinieks uzticami un lojāli pārraksta pasažiera mutvārdos sniegto paziņojumu, ir pietiekami sasniedzami, nodrošinot, ka attiecīgais pasažieris pirms Monreālas konvencijas 31. panta 2. punktā paredzētā termiņa beigām var pārliecināties par darbinieka rakstveidā sastādītās un informācijas sistēmā ievadītās sūdzības teksta pareizību un attiecīgā gadījumā to var grozīt, papildināt vai aizstāt.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Monreālas konvencijas 31. panta 2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā, ja prasība par rakstveida formu ir atzīstama par izpildītu, ja gaisa pārvadātāja darbinieks ar pasažiera ziņu paziņojumu par bojājumu noformē rakstiski – vai nu uz papīra, vai elektroniskā veidā, ievadot to šī pārvadātāja informācijas sistēmā, – ja pasažieris līdz šīs konvencijas 31. panta 2. punktā paredzētā termiņa beigām var pārliecināties par rakstveidā sastādītās un informācijas sistēmā ievadītās sūdzības teksta pareizību un vajadzības gadījumā to grozīt, papildināt vai aizstāt.
Par ceturto jautājumu
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai atbilstoši Monreālas konvencijas 31. pantam uz sūdzību attiecas vēl arī citas materiāltiesiskas prasības papildus tai, ka par radītajiem zaudējumiem ir jāpaziņo pārvadātājam.
Šajā ziņā no Monreālas konvencijas 31. panta 1. punkta tostarp izriet, ka, ja persona, kurai ir tiesības uz reģistrētās bagāžas piegādi, to saņem bez pretenzijām, tas ir
prima facie
pierādījums tam, ka tā ir piegādāta labā stāvoklī un saskaņā ar pārvadājuma dokumentu vai reģistrāciju, kas saglabāta ar šīs konvencijas 3. panta 2. punktā minētajiem citiem līdzekļiem.
No šī teksta izriet, ka tādas gaisa pārvadātājam adresētas sūdzības kā pamatlietā mērķis ir paziņot tam, ka reģistrētā bagāža nav tikusi piegādāta labā stāvoklī un saskaņā ar pārvadājuma dokumentu vai reģistrāciju, kas saglabāta ar šīs konvencijas 3. panta 2. punktā minētajiem citiem līdzekļiem.
Turpinājumā, runājot par kontekstu, kurā ietilpst Monreālas konvencijas 31. panta 1. punkts, ir jānorāda, ka saskaņā ar šīs konvencijas 17. panta 2. punkta pirmā teikuma pirmo daļu pārvadātājs ir atbildīgs par zaudējumiem, kuri nodarīti reģistrētas bagāžas iznīcināšanas, nozaudēšanas vai bojāšanas gadījumā.
No tā izriet, ka Monreālas konvencijas 31. panta 1. punkts, lasot to kopā ar šīs konvencijas 17. panta 2. punkta pirmā teikuma pirmo daļu, ir jāinterpretē tādējādi, ka tādas attiecīgā pasažiera sūdzības, kāda tika iesniegta pamatlietā, mērķis principā ir informēt gaisa pārvadātāju par radītajiem bojājumiem.
Tomēr, kā izriet arī no atbildes uz pirmo un otro jautājumu, tā kā Monreālas konvencijas 31. panta 2.–4. punktā ir tikai precizēti, pirmkārt, termiņi, kādos dažādu veidu sūdzības ir jāiesniedz gaisa pārvadātājam, otrkārt, kādā veidā un formā šīs sūdzības pārvadātājam ir jāiesniedz un, treškārt, visu šo prasību neievērošanas sekas, šajā pantā minētajām sūdzībām nav izvirzītas nekādas materiāltiesiskas prasības.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka Monreālas konvencijas 31. pants ir interpretējams tādējādi, ka tajā sūdzībai nav izvirzītas vēl arī citas materiāltiesiskas prasības papildus tai, ka par radītajiem zaudējumiem ir jāpaziņo pārvadātājam.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

1)
Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kas noslēgta Monreālā 1999. gada 28. maijā un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināta ar Padomes 2001. gada 5. aprīļa Lēmumu 2001/539/EK, 31. panta 4. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka atbilstoši šī panta 3. punktam sūdzība ir jāiesniedz rakstveidā minētā panta 2. punktā noteiktajos termiņos, jo pretējā gadījumā jebkādas prasības pret pārvadātāju nav pieņemamas.

2)
Tāda sūdzība kā pamatlietā, kas reģistrēta gaisa pārvadātāja informācijas sistēmā, atbilst Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kas noslēgta Monreālā 1999. gada 28. maijā, 31. panta 3. punktā izvirzītajai prasībai par rakstveida formu.

3)
Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kas noslēgta Monreālā 1999. gada 28. maijā, 31. panta 2. un 3. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tiem nav pretrunā, ja prasība par rakstveida formu ir atzīstama par izpildītu, ja gaisa pārvadātāja darbinieks ar pasažiera ziņu paziņojumu par bojājumu noformē rakstiski – vai nu uz papīra, vai elektroniskā veidā, ievadot to šī pārvadātāja informācijas sistēmā, – ja pasažieris līdz šīs konvencijas 31. panta 2. punktā paredzētā termiņa beigām var pārliecināties par rakstveidā sastādītās un informācijas sistēmā ievadītās sūdzības teksta pareizību un vajadzības gadījumā to grozīt, papildināt vai aizstāt.

4)
Konvencijas par dažu starptautisko gaisa pārvadājumu noteikumu unifikāciju, kas noslēgta Monreālā 1999. gada 28. maijā, 31. pants ir interpretējams tādējādi, ka tajā sūdzībai nav izvirzītas vēl arī citas materiāltiesiskas prasības papildus tai, ka par radītajiem zaudējumiem ir jāpaziņo pārvadātājam.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – somu.