CELEX: 62018CJ0058
Преюдициално запитване
Защита на потребителите
Директива 2008/48/ЕО
Преддоговорни задължения
Член 5, параграф 6
Задължение за кредитора да се стреми да предложи най-адаптирания кредит
Член 8, параграф 1
Задължение за кредитора да се въздържи от сключване на договор за заем, ако се съмнява в кредитоспособността на потребителя
Задължение за кредитора да прецени дали е уместно да предостави кредита

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 5, параграф 6 от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета (
OВ L 133, 2008 г., стр. 66
).
Запитването е отправено във връзка със спор между Michel Schyns и Belfius Banque SA (наричано по-долу „Belfius“), правоприемник на Dexia Banque Belgique, относно сключен с Belfius договор за заем за финансиране на инсталирането на фотоволтаични панели от Home Vision SPRL.
Правна уредба
Правото на Съюза
Директива 2008/48
Съображения 7, 9, 24, 26, 27 и 44 от Директива 2008/48 гласят:
„(7)
За да се улесни изграждането на добре функциониращ вътрешен пазар на потребителски кредити, е необходимо да се предвиди хармонизирана рамка на Общността в редица ключови области. Предвид постоянно развиващия се пазар на потребителски кредити и нарастващата мобилност на европейските граждани, едно далновидно законодателство на Общността, което може да се адаптира към бъдещи форми на кредитиране и което дава на държавите членки необходимата степен на гъвкавост при прилагането им, следва да спомогне за установяването на съвкупност от съвременни правни норми относно потребителския кредит.
[…]
(9)
Пълната хармонизация е необходима, за да се осигури на всички потребители в Общността високо и равностойно ниво на защита на техните интереси и за да се създаде реален вътрешен пазар. Ето защо на държавите-членки не следва да се позволява да запазят или въвеждат национални разпоредби, различни от предвидените в настоящата директива. Това ограничение обаче следва да се прилага само тогава, когато са налице разпоредби, хармонизирани чрез настоящата директива. Когато не съществуват такива хармонизирани разпоредби, държавите-членки следва да са свободни да запазят или въвеждат национално законодателство. […]
[…]
(24)
Необходимо е на потребителя да се предостави изчерпателна информация, преди да сключи договора за кредит, независимо от това, дали в маркетинга на кредита участва кредитен посредник или не. […]
[…]
(26)
Държавите членки следва да предприемат подходящи мерки за насърчаване на отговорното поведение на всички етапи от кредитното правоотношение, като вземат предвид специфичните особености на своя кредитен пазар. Тези мерки могат да включват например предоставяне на информация и образоване на потребителите, включително предупреждения относно рисковете от просрочените плащания и свръхзадължеността. В условията на разрастващ се кредитен пазар е особено важно кредиторите да не кредитират по безотговорен начин или да не предоставят кредити без предварителна оценка на кредитоспособността, а държавите членки следва да упражняват необходимия надзор с цел избягване на такова поведение и следва да приложат необходимите средства за санкциониране на кредиторите в случаите, в които те процедират по този начин. Без да се засягат разпоредбите относно кредитния риск, които се съдържат в Директива 2006/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 14 юни 2006 г. за предприемането и осъществяването на дейност от кредитните институции, кредиторите следва да имат отговорността да проверяват кредитоспособността на всеки отделен потребител. […]
(27)
Освен предвидената преддоговорна информация, на потребителя може да е необходима допълнителна помощ, за да реши кой от предложените договори за кредит най-добре отговаря на неговите потребности и финансово положение. По тази причина държавите членки следва да гарантират, че кредиторите предоставят такава помощ във връзка с кредитните продукти, които те предлагат на потребителя. Ако е уместно, съответната преддоговорна информация, както и съществените характеристики на предложените продукти следва да се разяснят на потребителя чрез персонален подход, така че той да може да разбере какво отражение могат да окажат върху икономическото му положение. Когато е приложимо, задължението за предоставяне на помощ следва да важи и за кредитните посредници. Държавите членки биха могли да определят кога и доколко да дават такива разяснения на потребителя предвид конкретните обстоятелства, при които се предлага кредитът, необходимостта от предоставяне на помощ на потребителя и естеството на отделните кредитни продукти.
[…]
(44)
С оглед гарантиране на прозрачност и стабилност на пазара и в очакване на по-нататъшна хармонизация, държавите членки следва да гарантират наличието на подходящи мерки за регулиране или контрол на кредиторите“.
Съгласно член 1 от Директива 2008/48 целта на тази директива е да хармонизира някои аспекти на правната уредба на държавите членки, отнасяща се до договорите за потребителски кредит.
Член 5 от споменатата директива е озаглавен „Преддоговорна информация“ и в параграф 6 предвижда следното:
„Държавите членки гарантират, че кредиторите и, когато е приложимо, кредитните посредници дават подходящи пояснения на потребителя, за да бъде потребителят в състояние да оцени дали предлаганият договор за кредит е адаптиран към нуждите му и финансовото му състояние, ако е необходимо чрез разясняване на преддоговорната информация, която следва да се предостави в съответствие с параграф 1, съществените характеристики на предлаганите продукти и специфичния ефект, който могат да имат върху потребителя, включително последиците от просрочените плащания за потребителя. Държавите членки могат да адаптират начина, по който такава помощ се предоставя, както и това от кого се предоставя тази помощ, спрямо конкретните обстоятелства, при които се предлага договорът за кредит, лицето, на което се предлага той, и какъв вид кредит се предлага“.
Член 8 от посочената директива е озаглавен „Задължение за оценка на кредитоспособността на потребителя“ и параграф 1 от него гласи:
„Държавите членки гарантират, че преди сключването на договора за кредит кредиторът оценява кредитоспособността на потребителя въз основа на достатъчно информация, получена, когато е уместно, от потребителя и, ако е необходимо, въз основа на справка в съответната база данни. Държавите членки, чието законодателство задължава кредиторите да направят оценка на кредитоспособността на потребителя въз основа на справка в съответната база данни, могат да запазят в сила това изискване“.
Член 22 от същата директива е озаглавен „Хармонизация и императивен характер на настоящата директива“ и параграф 1 от него гласи:
„Доколкото настоящата директива съдържа хармонизирани разпоредби, държавите членки могат да не запазят или въвеждат разпоредби, различни от предвидените в настоящата директива“.
Директива 2014/17/ЕС
Директива 2014/17/ЕС на Европейския парламент и на Съвета от 4 февруари 2014 година относно договорите за кредити за жилищни недвижими имоти за потребители и за изменение на директиви 2008/48/ЕО и 2013/36/ЕС и Регламент (ЕС) № 1093/2010 (
ОВ L 60, 2014 г., стр. 34
) има за цел да създаде на европейски пазар на ипотечни кредити, който гарантира високо равнище на защита на потребителите.
Съображение 3 от Директива 2014/17 гласи:
„Финансовата криза показа, че безотговорното поведение на участниците на пазара може да подкопае устоите на финансовата система, водейки до липса на доверие у всички страни, особено у потребителите, и до потенциално тежки социални и икономически последици. […]“.
Член 18, параграф 5, буква a) от посочената директива гласи:
„Държавите членки гарантират, че:
а)
кредиторът отпуска кредита на потребителя само когато резултатът от оценката на кредитоспособността показва, че задълженията, произтичащи от договора за кредит, е вероятно да бъдат изпълнени при условията, изисквани съгласно договора за кредит“.
Белгийското право
Член 10 от Закона от 12 юни 1991 г. за потребителския кредит в приложимата към разглеждания случай редакция (
Moniteur belge
от 21 юни 2010 г., стр. 38338, наричан по-долу „Закон за потребителския кредит“) гласи:
„Кредиторът и кредитният посредник са длъжни да поискат от потребителя, който възнамерява да сключи договор за кредит, и когато е приложимо, от гарантите му да предоставят точни и пълни сведения, които считат, че са необходими, за да могат да преценят финансовото им положение и възможностите им за погасяване на кредита, и при всички случаи техните текущи финансови задължения. […]“.
Член 11 параграф 4 от споменатия закон гласи:
„Кредиторите и когато е приложимо, кредитните посредници дават подходящи пояснения на потребителя — евентуално посредством разясняване на преддоговорната информация в съответствие с параграф 1 — относно съществените характеристики на предлаганите продукти и възможните конкретни последици от тях за потребителя, включително последиците от просрочените плащания за потребителя, за да може потребителят да бъде в състояние да прецени дали договорът е съобразен с неговите нужди и финансово състояние“.
Член 15, първа и втора алинея от този закон гласи:
„Кредиторите и кредитните посредници са длъжни при договорите за кредит, които обичайно предлагат или за сключването на които обичайно посредничат, да се стремят да предложат кредит, който по вид и размер е адаптиран в най-голяма степен към финансовото състояние на потребителя в момента на сключването на договора и към целта на кредита.
Кредиторът може да сключи договор за кредит само ако предвид информацията, с която разполага или с която би трябвало да разполага, и по-специално въз основа на справка по реда на член 9 от Закона от 10 август 2001 г. за Централния кредитен регистър за физически лица и въз основа на сведенията по член 10, трябва разумно да счита, че потребителят ще бъде в състояние да изпълни задълженията си по договора за кредит“.
Законът за потребителския кредит е отменен, считано от 1 април 2015 г. — датата, на която влиза в сила приложимият rationae temporis към разглежданите в главното производство факти Сode de droit économique (Кодекс на стопанското право). Текстът на член VII.75 от този кодекс е идентичен с текста на член 15, първа алинея от отменения закон. Текстът на член VII.77, параграф 2, първа алинея от същия кодекс е сходен с текста на член 15, втора алинея от отменения закон.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
На 22 май 2012 г. г‑н Schyns сключва с Dexia Banque Belgique, чийто правоприемник е Belfius, договор за заем за десет години на сумата от 40002 EUR за закупуването и инсталирането на фотоволтаични панели от Home Vision. Заемът се погасява на равни месечни вноски от 427,72 EUR. Още същия ден Belfius превежда цялата договорена сума на г‑н Schyns, който на свой ред я превежда на Home Vision.
Със сключения с г‑н Schyns договор Home Vision се задължава, от една страна, да инсталира фотоволтаични панели на стойност 40002 EUR и от друга страна, да върне на г‑н Schyns сумата в пълния ѝ размер на месечни вноски от 622,41 EUR. В замяна г‑н Schyns се задължава да предостави на Home Vision зелените сертификати за произведената от панелите енергия.
На 5 декември 2013 г. Home Vision е обявено в несъстоятелност и не инсталира разглежданите фотоволтаични панели. Г‑н Schyns плаща погасителните месечни вноски в продължение на 4 години до 21 декември 2016 г., когато сезира Justice de Paix du canton de Visé (Мирови съд на кантон Визе, Белгия) и предявява като главно искане разваляне на разглеждания договор по вина на Belfius и освобождаване от всички задължения за погасяване на заема. Той предявява и искане при условията на евентуалност за изменение на договора, при което общият размер на заема да бъде намален на 20000 EUR и да бъде платим на месечни вноски от 150 EUR.
Г‑н Schyns твърди по-специално, че като му предоставило в заем твърде висока спрямо доходите му сума, Belfius нарушило член 10 и сл. от Закона за потребителския кредит.
В това отношение г‑н Schyns отбелязва, че към датата на сключването на разглеждания договор за заем месечният му доход не надвишава 1900 EUR и че освен него изплаща и две ипотеки на месечни вноски от 421,67 EUR.
Belfius оспорва исканията на г‑н Schyns, като твърди, че националните разпоредби, на които последният се позовава, са несъвместими с член 5, параграф 6 от Директива 2008/48, съгласно който потребителят трябва сам да прецени дали е уместно да вземе кредит, а кредиторът няма общо задължение да се стреми да му предложи най-адаптирания кредит.
Запитващата юрисдикция счита, че приложимите национални разпоредби, и по-специално член 15 от Закона за потребителския кредит, който задължава кредитора да се въздържи от сключване на договора, ако счита, че потребителят няма да може да погаси заема, налагат на кредитора да прецени дали е уместно да отпусне кредита.
Според запитващата юрисдикция към момента на сключване на разглеждания договор доходите на г‑н Schyns и вече поетите от него договорни задължения за плащане на ипотечни кредити дават основание за съмнения в това отношение.
При тези условия Justice de Paix du canton de Visé (Мирови съд на кантон Визе, Белгия) решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
а)
Допуска ли член 5[, параграф 6] от [Директива 2008/48] — който има за цел да способства за това потребителят да е в състояние да оцени дали предлаганият договор за кредит е адаптиран към нуждите му и финансовото му състояние — текста на член 15, [първа алинея] от [Закона за потребителския кредит] (отменен и заменен с член VII.75 от Кодекса на стопанското право) — който [предвижда], че кредиторите и кредитните посредници са длъжни при договорите за кредит, които обичайно предлагат или за сключването на които обичайно посредничат, да се стремят да предложат кредит, който по вид и размер е адаптиран в най-голяма степен към финансовото състояние на потребителя в момента на сключването на договора и към целта на кредита — с оглед на обстоятелството, че последната разпоредба установява общо задължение за кредитора или кредитния посредник да се стреми да предложи кредит, който е адаптиран в най-голяма степен към потребителя, каквото задължение не се съдържа в текста на [посочената директива]?
б)
Допуска ли член 5[, параграф 6] от [Директива 2008/48] — който има за цел да способства за това потребителят да е в състояние да оцени дали предлаганият договор за кредит е адаптиран към нуждите му и финансовото му състояние — текста на член 15, [втора алинея] от [Закона за потребителския кредит] (отменен и заменен с член VII.77, [параграф 2, първа алинея] от Кодекса на стопанското право) — който предвижда, че кредиторът може да сключи договор за кредит само ако предвид информацията, с която разполага или с която би трябвало да разполага, и по-специално въз основа на справка по реда на член 9 от Закона от 10 август 2001 г. за Централния кредитен регистър за физически лица и въз основа на сведенията по член 10, трябва разумно да счита, че потребителят ще бъде в състояние да изпълни задълженията си по договора — с оглед на обстоятелството, че от последната разпоредба следва, че самият кредитор трябва да реши вместо потребителя дали е уместно евентуално сключване на договор за кредит?
2)
При отрицателен отговор на първия въпрос, трябва ли [Директива 2008/48] да се тълкува в смисъл, че винаги изисква кредиторът и кредитният посредник да преценяват вместо потребителя дали е уместно евентуално сключване на договор за кредит?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос, буква a)
С първи въпрос, буква а) запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 5, параграф 6 от Директива 2008/48 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която изисква при договорите за кредит, които обичайно предлагат или за сключването на които обичайно посредничат, кредиторите или кредитните посредници да се стремят да предложат кредит, който по вид и размер е адаптиран в най-голяма степен към финансовото състояние на потребителя в момента на сключването на договора и към целта на кредита.
Съгласно член 5, параграф 6 от Директива 2008/48 държавите членки гарантират, че кредиторите и когато е приложимо, кредитните посредници дават подходящи пояснения на потребителя, за да бъде потребителят в състояние да оцени дали предлаганият договор за кредит е адаптиран към нуждите му и финансовото му състояние, ако е необходимо чрез разясняване на преддоговорната информация, която следва да се предостави в съответствие с параграф 1, съществените характеристики на предлаганите продукти и специфичния ефект, който могат да имат върху потребителя, включително последиците от просрочените плащания за потребителя.
Макар член 6 от предложението за директива на Европейския парламент и на Света за хармонизиране на законовите, подзаконовите и административните разпоредби на държавите членки относно потребителския кредит (COM(2002) 443 окончателен,
ОВ C 331 Е, 2002 г., стр. 200
), озаглавен „Предварителен обмен на информация и задължение за консултация“, да предвижда в параграф 3, че „кредиторът и, ако е приложимо, кредитният посредник подбират от различните варианти на договори за кредит, които обичайно предлагат или за сключването на които обичайно посредничат, вид и общ размер на кредита, които са най-подходящи за потребителя с оглед на неговото финансово състояние, предимствата и недостатъците на предлагания продукт и целта на кредита“, това задължение не е включено в окончателната редакция на текста на Директива 2008/48. Последната следователно не изисква от държавите членки да предвидят общо задължение за кредиторите да се стремят да предлагат на потребителите най-адаптираните кредити.
В това отношение от точка 5.4 от измененото предложение за директива на Европейския парламент и на Съвета от 7 октомври 2005 г. относно договорите за потребителски кредити и за изменение на Директива 93/13/ЕО на Съвета (COM(2005) 483 окончателен) следва, че Европейската комисия „продължава да счита, че кредиторът е длъжен не само да предостави преддоговорната информация, но следва да даде на потребителя и по-конкретни разяснения, за да може последният да бъде в състояние да вземе информирано решение“, че „потребителят винаги носи отговорността за окончателното си решение да сключи договор за кредит“ и че „на държавите членки беше предоставена по-голяма свобода при адаптирането на разпоредбите по транспониране на директивата към положението на техните пазари“.
В това отношение следва да се напомни, че преследваната с Директива 2008/48 цел, видна от съображения 7 и 9 от същата директива, се състои в предвиждането в областта на потребителските кредити на пълна и наложителна хармонизация в редица ключови области, която се приема като необходима, за да се осигури високо и равностойно равнище на защита на интересите на всички потребители в Съюза и за да се улесни изграждането на добре функциониращ вътрешен пазар на потребителски кредити (решение от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, т.
и цитираната съдебна практика).
Макар от член 22, параграф 1 от посочената директива да следва, че същата извършва пълна хармонизация и че в този смисъл държавите членки нямат право да запазят или да въвеждат различни от нейните разпоредби (решение от 12 юли 2012 г., SC Volksbank România,
C‑602/10
,
EU:C:2012:443
, т.
), член 5, параграф 6, последно изречение от същата директива предоставя на държавите членки възможност за гъвкавост, като предвижда, че те могат „да адаптират начина, по който [кредиторите и когато е приложимо, кредитните посредници] предоставя[т]“ на потребителите дължимата помощ.
Освен това от член 5, параграф 6 и съображение 27от Директива 2008/48 следва, че независимо от преддоговорната информация, която трябва да се предостави съгласно член 5, параграф 1 от същата директива, на потребителя може да е необходима допълнителна помощ, преди да сключи договора за кредит, за да прецени кой договор за кредит най-добре отговаря на неговите потребности и на финансовото му положение, и че държавите членки трябва да следят дали кредиторите предоставят такава помощ във връзка с кредитните продукти, които предлагат (решение от 18 декември 2014 г., CA Consumer Finance,
C‑449/13
,
EU:C:2014:2464
, т.
). В съображение 24 от Директива 2008/48 впрочем се уточнява, че преди сключването на договора за кредит на потребителя трябва да бъде предоставена изчерпателна информация.
В случая, като предвижда, че кредиторите или кредитните посредници са длъжни да се стремят да предлагат възможно най-адаптирани към нуждите на потребителите кредити, разглежданата в главното производство национална правна уредба цели да постигне висока степен на защита на правата на потребителя в преддоговорния етап.
След като им е предоставена, държавите членки би трябвало все пак да се възползват от възможността за гъвкавост при определяне на естеството и съдържанието на помощта, която кредиторите и кредитните посредници са длъжни да предоставят в преддоговорния етап на потребителите, по съответстващ на всички разпоредби от Директива 2008/48 начин.
В този смисъл, когато уреждат допълнителната помощ, държавите членки могат, без да засягат разпоредбите на Директива 2008/48, да решат, че на потребителите трябва да бъдат предлагани различни условия за предоставяне на кредит. Търговците, които предоставят кредити по занятие, могат най-добре да преценят кой от всички обичайно предлагани от тях продукти е адаптиран в най-голяма степен към нуждите на съответен потребител, като предлагането му на този продукт представлява форма на допълнителна помощ.
Всъщност, от една страна, предоставената преди или по време на сключването на договора информация относно условията на договора и последиците от сключването му е от основно значение за потребителя. Именно въз основа на тази информация последният решава дали желае да се обвърже с предварително формулираните от търговеца условия (решение от 21 април 2016 г., Radlinger и Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, т.
). От друга страна, определянето на най-адаптирания кредит допълва информацията за потребителя с цел да му позволи да вземе информирано окончателно решение. Накрая, задължението за предоставяне на такава информация не противоречи на принципа, че именно потребителят носи отговорност за окончателното си решение кой от всички предложени му от кредитора на преддоговорния етап договори за кредит иска да сключи.
От изложеното следва, че национална правна уредба, която изисква от кредиторите или от кредитните посредници да се стремят да предложат на потребителя най-адаптирания към нуждите му кредит, не надхвърля предвидената в Директива 2008/48 възможност за гъвкавост на държавите членки при спазване на хармонизиращите разпоредби от същата директива.
С оглед на това на първи въпрос, буква а) следва да се отговори, че член 5, параграф 6 от Директива 2008/48 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която изисква при договорите за кредит, които обичайно предлагат или за сключването на които обичайно посредничат, кредиторите или кредитните посредници да се стремят да предложат кредит, който по вид и размер е адаптиран в най-голяма степен към финансовото състояние на потребителя в момента на сключването на договора и към целта на кредита.
По първия въпрос, буква б) и по втория въпрос
С първи въпрос, буква б) и втори въпрос, които следва да бъдат разгледани заедно, запитващата юрисдикция иска по същество да се установи дали член 5, параграф 6 от Директива 2008/48 трябва да се тълкува в смисъл, че не допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която изисква от кредитора да се въздържи от сключването на договор за кредит, ако след проверка на кредитоспособността на потребителя не може разумно да очаква, че последният ще бъде в състояние да изпълни задълженията си по предвидения договор.
Макар запитващата юрисдикция да споменава само член 5, параграф 6 от Директива 2008/48, въпросите се отнасят основно до предвидената в член 8, параграф 1 от същата директива проверка на кредитоспособността на потребителя от страна на кредитора. Поради това, както отбелязва генералният адвокат в точка 66 от заключението си, тази разпоредба следва да се включи към разпоредбите от правото на Съюза, на които запитващата юрисдикция иска Съдът да даде тълкуване (в този смисъл вж. решение от 10 септември 2014 г., Kušionová,
C‑34/13
,
EU:C:2014:2189
, т.
).
Съгласно член 8, параграф 1 от Директива 2008/48 държавите членки гарантират, че преди сключването на договора за кредит кредиторът оценява кредитоспособността на потребителя въз основа на достатъчно информация, получена, когато е уместно, от потребителя, и ако е необходимо, въз основа на справка в съответната база данни.
В това отношение Съдът е постановил, че целта на задължението за оценка на кредитоспособността на потребителя е да се насърчи отговорното поведение на кредитора и да се предотврати опасността да предоставя кредити на некредитоспособни потребители (решение от 18 декември 2014 г., CA Consumer Finance,
C‑449/13
,
EU:C:2014:2464
, т.
).
В този смисъл преддоговорното задължение на кредитора да оцени кредитоспособността на кредитополучателя с оглед на защита на потребителите срещу рисковете от свръхзадлъжнялост и неплатежоспособност, допринася за постигането на напомнената в точка 28 от настоящото решение цел на Директива 2008/48.
Следва да се отбележи, че Директива 2008/48 не съдържа разпоредби, които да уреждат какви действия кредиторът трябва да предприеме, ако се съмнява в кредитоспособността на потребителя.
В този контекст, както посочва генералният адвокат в точка 71 от становището си, при договорите за кредит по Директива 2008/48 определянето на задълженията, които могат да бъдат наложени на кредиторите в зависимост от резултата от проверката за кредитоспособност, остава от компетентността на държавите членки и следователно не попада в приложното поле на тази директива.
Макар, както бе припомнено в точка 29 от настоящото решение, Директива 2008/48 да хармонизира само някои аспекти на правилата на държавите членки за потребителските кредити, от съображение 44 от същата директива следва, че с оглед на гарантиране на прозрачност и стабилност на пазара и в очакване на по-нататъшна хармонизация държавите членки следва да гарантират наличието на подходящи мерки за регулиране или контрол на кредиторите.
В този смисъл уредба, която предвижда, че отрицателен резултат от проверка на кредитоспособността на потребител поражда задължение за кредитора да предприеме определени действия, не противоречи на целта по член 8, параграф 1 от Директива 2008/48. Всъщност съображение 26 от споменатата директива отново отбелязва целта за възлагане на отговорност върху кредиторите и за разубеждаването им да предоставят безотговорно кредити.
Освен това Директива 2014/17, приета, както се посочва в съображение 3, в областта на кредитите за недвижими имоти на потребители след международната финансова криза, която показа, че безотговорно поведение на участниците на пазара би могло да подкопае основите на финансовата система, и макар и неприложима в случая rationae temporis и materiae, разкрива волята на законодателя на Съюза да възложи отговорност върху кредиторите, като съгласно член 18, параграф 5, буква а) държавите членки гарантират, че „кредиторът отпуска кредита на потребителя само когато резултатът от оценката на кредитоспособността показва, че задълженията, произтичащи от договора за кредит, е вероятно да бъдат изпълнени при условията, изисквани съгласно договора за кредит“.
В този смисъл задължение — което е предвидено от национално законодателство и съгласно което кредиторът следва да се въздържа от сключване на договор за кредит в случаите, когато с оглед на конкретните свързани с финансовото и личното положение на потребителя обстоятелства не може разумно да се приеме, че същият ще бъде в състояние да изплати кредита в съответствие с договора — не противоречи на целта по член 8, параграф 1 от Директива 2008/48 и на принципа, че потребителят носи отговорност за собствените си интереси.
От изложеното следва, че национална правна уредба, която предвижда задължение за кредитора да се въздържа от сключване на договор за кредит, когато установи неплатежоспособност на потребителя, не противоречи на Директива 2008/48.
С оглед на това на първи въпрос, буква б) и на втория въпрос следва да се отговори, че член 5, параграф 6 и член 8, параграф 1 от Директива 2008/48 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която изисква от кредитора да се въздържи от сключването на договор за кредит, ако след проверка на кредитоспособността на потребителя не може разумно да очаква, че последният ще бъде в състояние да изпълни задълженията си по предвидения договор.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (първи състав) определи:

1)
Член 5, параграф 6 от Директива 2008/48/ЕО на Европейския парламент и на Съвета от 23 април 2008 година относно договорите за потребителски кредити и за отмяна на Директива 87/102/ЕИО на Съвета трябва да се тълкува в смисъл, че допуска национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която изисква при договорите за кредит, които обичайно предлагат или за сключването на които обичайно посредничат, кредиторите или кредитните посредници да се стремят да предложат кредит, който по вид и размер е адаптиран в най-голяма степен към финансовото състояние на потребителя в момента на сключването на договора и към целта на кредита.

2)
Член 5, параграф 6 и член 8, параграф 1 от Директива 2008/48 трябва да се тълкуват в смисъл, че допускат национална правна уредба като разглежданата в главното производство, която изисква от кредитора да се въздържи от сключването на договор за кредит, ако след проверка на кредитоспособността на потребителя не може разумно да очаква, че последният ще бъде в състояние да изпълни задълженията си по предвидения договор.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.