CELEX: 62015CJ0454
Predhodno odločanje
Socialna politika
Direktiva 2008/94/ES
Člen 8
Varstvo delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca
Predpisi o socialni varnosti
Obseg
Ukrepi, potrebni za varstvo priznanih ali prihodnjih pravic delavcev iz naslova dodatnega pokojninskega zavarovanja
Obveznost določitve pravice do izločitve neplačanih pokojninskih prispevkov iz stečajne mase
Neobstoj

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Direktive 2008/94/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca (
UL 2008, L 283, str. 36
).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med J. Webb-Sämannom in C. Seagonom kot stečajnim upraviteljem družbe Baumarkt Praktiker DIY GmbH (v nadaljevanju: Baumarkt Praktiker) zaradi pravice, da se iz stečajne mase izloči pokojninske prispevke, ki jih ta družba pred insolventnostjo ni plačala.
Pravni okvir
Pravo Unije
V uvodni izjavi 3 Direktive 2008/94 je navedeno:
„V primeru plačilne nesposobnosti delodajalca je treba zavarovati delavce in jim zagotoviti minimalno raven zaščite, zlasti jamčiti izplačilo njihovih neporavnanih terjatev ter, kakor tudi hkrati upoštevati, da mora biti gospodarski in socialni razvoj v [Uniji] uravnotežen. […]“
Člen 3 te direktive določa:
„Države članice sprejmejo potrebne ukrepe, da zagotovijo, da jamstvene ustanove, ob upoštevanju člena 4, jamčijo plačilo neporavnanih terjatev delavcev, ki izhajajo iz pogodb o zaposlitvi ali delovnih razmerij, ki vključujejo, kadar to zahteva nacionalna zakonodaja, odpravnino ob prenehanju delovnega razmerja.
Terjatve, ki jih prevzamejo jamstvene ustanove, so neporavnane terjatve za plačila, vezane na obdobje pred in/ali, kot je ustrezno, po danem datumu, ki ga določijo države članice.“
Člen 4 navedene direktive določa:
„1.   Države članice imajo možnost, da omejijo obveznost jamstvenih ustanov iz člena 3.
2.   Kadar države članice izkoristijo možnost iz odstavka 1, morajo navesti trajanje obdobja, za katero mora jamstvena ustanova kriti neporavnane terjatve. Vendar pa to obdobje ne sme biti krajše od obdobja, ki zajema nadomestilo za zadnje tri mesece delovnega razmerja pred in/ali po dnevu iz člena 3(2).
[…]
3.   Države članice lahko določijo zgornjo mejo za plačila, ki jih opravi jamstveni sklad. Te zgornje meje ne smejo biti nižje od ravni, ki je s socialnega vidika skladna s socialnim ciljem te direktive.
Kadar države članice izkoristijo to možnost, morajo obvestiti Komisijo o metodah, ki so jih uporabile za določitev zgornje meje.“
Člen 6 te direktive določa:
„Države članice se lahko odločijo, da se členi 3, 4 in 5 ne uporabljajo za prispevke obveznega socialnega zavarovanja ali dodatnega podjetniškega ali medpodjetniškega pokojninskega zavarovanja izven obveznega socialnega zavarovanja.“
Člen 8 Direktive 2008/94 določa:
„Države članice zagotovijo potrebne ukrepe za varstvo interesov delavcev in oseb, ki so že zapustili delodajalčevo podjetje ali dejavnost na dan, ko ta postane plačilno nesposoben, v zvezi s priznano ali bodočo upravičenostjo do starostnih prejemkov, vključno z družinskimi prejemki, iz naslova dodatnega pokojninskega podjetniškega ali medpodjetniškega zavarovanja izven obveznega socialnega zavarovanja.“
Člen 11, prvi odstavek, navedene direktive določa:
„Direktiva ne vpliva na pravico držav članic, da uporabljajo ali uvajajo zakone in druge predpise, ki so za delavce ugodnejši.“
Nemško pravo
Člen 47 Insolvenzordnung (zakon o postopkih zaradi insolventnosti) določa:
„Vsak, ki se lahko na podlagi stvarne ali osebne pravice sklicuje na to, da neko premoženje ne bi smelo biti del stečajne mase, ni upnik v postopku zaradi insolventnosti. Njegovo pravico do izločitve premoženja urejajo zakoni, ki se uporabljajo zunaj postopka zaradi insolventnosti.“
Člen 165 knjige III Sozialgesetzbuch (zakonik o socialni varnosti) določa:
„1.   Delavci imajo pravico do nadomestila zaradi insolventnosti delodajalca, če so bili zaposleni v Nemčiji in če še imajo terjatve iz plač za zadnje tri mesece zaposlitve pred nastopom insolventnosti. […]
[…]
2.   Terjatve iz plač zajemajo vsakršno pravico do plačila, ki temelji na delovnem razmerju. […] Če je delavec v skladu s členom 1(2), točka 3, Betriebsrentengesetz (zakon o poklicnih pokojninah) preoblikoval del svoje plače in če je ta del plače vplačan v pokojninski sklad, pokojninsko blagajno ali v instrument neposrednega zavarovanja, se za izračun nadomestila zaradi insolventnosti šteje, da tega preoblikovanja plače ni bilo, če delodajalec navedenih prispevkov ni plačal nosilcu pokojninskega zavarovanja.“
Spor o glavni stvari
J. Webb-Sämann je bil od 18. novembra 1996 zaposlen s krajšim delovnim časom pri družbi Baumarkt Praktiker. Nad tem podjetjem je bil 1. oktobra 2013 začet stečajni postopek. C. Seagon je bil imenovan za stečajnega upravitelja.
J. Webb-Sämann je pri Arbeitsgericht Darmstadt (delovno sodišče v Darmstadtu, Nemčija) vložil tožbo, s katero je predlagal, naj se C. Seagonu kot stečajnemu upravitelju družbe Baumarkt Praktiker naloži, naj mu plača znesek v višini 1017,56 EUR, skupaj z obrestmi. Tožeča stranka iz postopka v glavni stvari je pojasnila, da ta znesek ustreza terjatvam iz plač, ki bi jih družba Baumarkt Praktiker morala nakazati na njegov individualni pokojninski račun pri Hamburger Pensionskasse iz naslova prispevkov za poklicno pokojnino.
Terjatve, vključno s tistimi v zvezi s prispevki za shemo poklicne pokojnine, ki krijejo obdobje treh mesecev pred datumom začetka stečajnega postopka, je poravnal jamstveni organ. Stranki iz postopka v glavni stvari sta v sporu le glede izločitve prispevkov za poklicno pokojnino za obdobje od januarja do vključno junija 2013.
J. Webb-Sämann je v zvezi s tem navedel, da je upravičen do tega, da se iz stečajne mase v skladu s členom 47 zakona o postopkih zaradi insolventnosti izloči znesek, ki ga zahteva. Dodal je, da je bil ta znesek obdržan v fiduciarnem upravljanju in da zato ni del te stečajne mase. J. Webb-Sämann se je skliceval tudi na člen 8 Direktive 2008/94, pri čemer je trdil, da bi bil ta člen v obravnavani zadevi kršen, če mu ne bi bila priznana pravica do tega, da se dolgovani zneski izločijo iz navedene stečajne mase.
C. Seagon je zatrdil, da znesek, ki ga zahteva J. Webb-Sämann, nikoli ni bil ločen od premoženja družbe Baumarkt Praktiker in da, natančneje, med J. Webb-Sämannom in družbo Baumarkt Praktiker ni bil sklenjen nikakršen fiduciarni dogovor v zvezi s tem zneskom. Zato se po mnenju C. Seagona J. Webb-Sämann ni mogel sklicevati na člen 47 zakona o postopkih zaradi insolventnosti pri zatrjevanju, da ima izločitveno pravico.
Arbeitsgericht Darmstadt (delovno sodišče v Darmstadtu) je tožbo J. Webb-Sämanna zavrnilo. To sodišče je najprej navedlo, da ta nima pravice do izplačila pokojninskih prispevkov na njegov račun in da lahko uveljavlja le izplačilo na njegov individualni pokojninski račun. Navedeno sodišče je nato ugotovilo, da J. Webb-Sämann ni predložil dokaza o obstoju fiduciarnega dogovora, sklenjenega z družbo Baumarkt Praktiker. Nazadnje, poudarilo je, da je izločitvena pravica izključena tudi ob predpostavki, da je bil tak dogovor sklenjen, ker fiduciarno premoženje ni določljivo glede na ostale zneske v stečajni masi.
J. Webb-Sämann je zoper to sodbo vložil pritožbo pri predložitvenem sodišču. V okviru podaljšane razprave med strankama, kakor je bila povzeta v točkah 14 in 15 te sodbe, se predložitveno sodišče sprašuje, ali člen 8 Direktive 2008/94 nasprotuje razlagi člena 47 zakona o postopkih zaradi insolventnosti, v skladu s katero J. Webb-Sämann nima pravice do izločitve zneska prispevkov, ki jih družba Baumarkt Praktiker ni plačala Hamburger Pensionskasse.
V teh okoliščinah je Hessisches Landesarbeitsgericht (vrhovno delovno sodišče dežele Hessen, Nemčija) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče želi z vprašanjem v bistvu izvedeti, ali je treba člen 8 Direktive 2008/94 razlagati tako, da se v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca zahteva, da se odtegnjeni zneski od plače, ki so bili pretvorjeni v pokojninske prispevke nekdanjega zaposlenega, ki bi jih delodajalec moral plačati na pokojninski račun v korist tega zaposlenega, izločijo iz stečajne mase.
Najprej je treba odgovoriti na vprašanje, ki sta ga postavila C. Seagon in Komisija v pisnih stališčih, in sicer, ali se v postopku v glavni stvari uporablja člen 8 Direktive 2008/94 ali pa se za ta postopek uporablja izključno člen 3 navedene direktive, kar pomeni da je treba razmejiti področji uporabe teh določb.
Člen 3 Direktive 2008/94 državam članicam nalaga, da sprejmejo potrebne ukrepe za to, da jamstvene ustanove ob upoštevanju člena 4 te direktive zagotovijo plačilo neporavnanih terjatev delavcev.
V skladu s členom 6 te direktive imajo države članice možnost, da določijo, da se členi 3, 4 in 5 navedene direktive ne uporabljajo za prispevke dodatnega pokojninskega zavarovanja. Možnost izključitve teh prispevkov tako pomeni, da načeloma spadajo pod člen 3 te direktive.
Vendar na podlagi navedenega ni mogoče sklepati, da so neplačani pokojninski prispevki izključeni s področja uporabe člena 8 Direktive 2008/94. Iz njegovega besedila je razvidno, da ta člen državam članicam nalaga, da sprejmejo potrebne ukrepe za varstvo interesov delavcev v zvezi s priznano ali bodočo upravičenostjo do starostnih prejemkov iz naslova dodatnega pokojninskega podjetniškega ali medpodjetniškega zavarovanja zunaj obveznega nacionalnega socialnega zavarovanja.
Čeprav pokojninski prispevki niso izrecno navedeni v členu 8 Direktive 2008/94, so v tesni zvezi s priznano ali bodočo upravičenostjo do starostnih prejemkov, ki jih želi ta določba zaščititi. Namen teh prispevkov je namreč financiranje pridobljenih pravic v korist delavca ob upokojitvi. V zvezi s tem je Sodišče že štelo, da če delodajalec ne plača prispevkov, lahko to pomeni razlog za podkapitaliziranost pokojninskega načrta dodatnega poklicnega zavarovanja, kar je primer, za katerega se uporablja člen 8 navedene direktive (glej v tem smislu sodbo z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, točke od 37 do 40). Iz tega izhaja, da sta v primeru neplačila pokojninskih prispevkov upoštevna tako člen 3 kot člen 8 te direktive.
Vendar je namen člena 3 in člena 8 Direktive 2008/94 različen in ta člena se nanašata na različni obliki varstva.
Kar zadeva člen 3 navedene direktive, ta zahteva, da plačilo neplačanih terjatev – vključno ne samo s terjatvami iz naslova plač, temveč tudi, brez poseganja v člen 6 te direktive, nekaterimi prispevki kot terjatvami iz naslova plač – zagotovijo jamstvene ustanove. Poleg tega člen 4(2) in (3) Direktive 2008/94 državam članicam daje možnost, da omejijo področje uporabe njenega člena 3. Taka omejitev se lahko nanaša tako na trajanje obdobja, za katero mora jamstvena ustanova kriti neporavnane terjatve, kot na prag, s katerim je za plačila te ustanove določena zgornja meja. Poleg tega se varstvo, določeno s členom 3 navedene direktive, načeloma nanaša na kratkoročne terjatve, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 46 sklepnih predlogov.
Stvarno področje uporabe člena 8 Direktive 2008/94 pa je bolj omejeno, ker je njegov namen varovati interes delavcev glede plačila njihovih pokojninskih pravic. Poleg tega ta člen drugače kakor člena 3 in 4 navedene direktive ne določa izrecno možnosti za države članice, da omejijo raven varstva (sodba z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, točka
). Nazadnje, drugače kakor namen člena 3 te direktive je namen njenega člen 8 poleg tega zagotoviti dolgoročno varstvo interesov delavcev, ker se ti interesi, kar zadeva priznano ali bodočo upravičenost, načeloma nanašajo na celotno trajanje upokojitve.
Iz navedenega izhaja, da se člen 8 Direktive 2008/94 uporablja v primeru neplačanih pokojninskih prispevkov, če ti niso poravnani v okviru člena 3 te direktive. Kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 37 sklepnih predlogov, je varstvo, ki ga zagotavlja člen 8 navedene direktive, dodatno glede na varstvo, ki ga zagotavlja člen 3 te direktive, in obe določbi se lahko uporabljata hkrati za isti primer.
V obravnavani zadevi je iz spisa, predloženega sodišču, razvidno, da je J. Webb Sämann na podlagi člena 165 knjige III zakonika o socialni varnosti prejel nadomestilo zaradi insolventnosti na podlagi neporavnanih terjatev iz naslova plač za tri mesece dela pred začetkom postopka zaradi insolventnosti proti družbi Baumarkt Praktiker. Poleg tega je tožeča stranka iz postopka v glavni stvari, ker Zvezna republika Nemčija ni izkoristila možnosti, ki ji je bila dana s členom 6 Direktive 2008/94, da pokojninske prispevke izključi s področja uporabe člena 3 te direktive, prejela nadomestilo tudi za njene pokojninske prispevke za te tri mesece. Postopek v glavni stvari pa se nanaša na pokojninske prispevke, ki so dolgovani za obdobje od devetih do treh mesecev pred začetkom navedenega postopka zaradi insolventnosti. Ker za neplačane prispevke ni bilo dano nobeno nadomestilo in ker je neplačilo zagotovo vplivalo na znesek bodočih upravičenosti, spadajo ti prispevki na področje uporabe člena 8 navedene direktive.
Zato je treba postavljeno vprašanje preučiti zgolj z vidika člena 8 Direktive 2008/94.
V skladu z uvodno izjavo 3 je namen te direktive „[v] primeru plačilne nesposobnosti delodajalca […] zavarovati delavce“ in „jim zagotoviti minimalno raven zaščite […] ter […] upoštevati, da mora biti gospodarski in socialni razvoj v [Uniji] uravnotežen“.
Namen navedene direktive, s katero se želi uskladiti interese delavcev in nujnost uravnoteženega gospodarskega in socialnega razvoja, je tako tem delavcem v okviru prava Unije zagotoviti minimalno varstvo v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, in sicer v skladu z njenim členom 11 brez poseganja v ugodnejše določbe, ki jih države članice lahko uporabijo ali uvedejo. Raven varstva, ki se zahteva s to direktivo za vsako posebno jamstvo, ki ga določa, se določi glede na izraze, ki se uporabljajo v ustrezni določbi, ki se po potrebi razlagajo ob upoštevanju teh uvodnih izjav (glej v tem smislu sodbo z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, točke od 39 do 41).
Kar zadeva besedilo člena 8 Direktive 2008/94, je v njem na splošno navedeno, da države članice „zagotovijo potrebne ukrepe za varstvo interesov delavcev“.
V zvezi s tem je Sodišče že razsodilo, da imajo države članice široko polje proste presoje pri določanju tako mehanizma kot ravni varstva pravic do starostne pokojnine iz naslova pokojninskega načrta dodatnega poklicnega zavarovanja v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca, ki izključuje zagotovitev obveznega jamstva v celoti (sodbi z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, točke 36 in od 42 do 45, ter z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, točka
).
Čeprav imajo tako države članice široko polje proste presoje pri izvajanju člena 8 Direktive 2008/94, pa morajo v skladu s ciljem te direktive delavcem vseeno zagotoviti minimalno varstvo, ki se zahteva s to določbo. V zvezi s tem je Sodišče že razsodilo, da je za pravilen prenos člena 8 navedene direktive nujno, da delavec v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca prejme vsaj polovico starostne pokojnine, ki izhaja iz pridobljenih pokojninskih pravic, za katere je vplačeval prispevke v okviru pokojninskega načrta dodatnega poklicnega zavarovanja (glej v tem smislu sodbi z dne 25. januarja 2007, Robins in drugi,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, točka
, in z dne 25. aprila 2013, Hogan in drugi,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, točka
), pri čemer pa ni izključeno, da bi se nastale izgube, tudi če je njihov odstotek različen, v drugačnih okoliščinah lahko štele za očitno nesorazmerne ob upoštevanju obveznosti varstva interesov delavcev iz člena 8 te direktive.
V obravnavani zadevi je iz spisa in predvsem iz informacij, ki jih je predložil J. Webb-Sämann, razvidno, da bi se njegove pravice do pokojnine zaradi neplačila pokojninskih prispevkov v obdobju iz postopka v glavni stvari zmanjšale za znesek med 5 in 7 EUR mesečno. V teh okoliščinah, katerih pravilnost mora preveriti predložitveno sodišče, je treba ugotoviti, da člen 8 Direktive 2008/94 ne zahteva varstva, ki presega to, kar je bilo v obravnavani zadevi že zagotovljeno tožeči stranki iz postopka v glavni stvari.
Če torej država članica izpolni obveznost zagotovitve minimalnega varstva, ki se zahteva s členom 8 Direktive 2008/94, njenega polja proste presoje v zvezi z mehanizmom varstva pravice do starostne pokojnine iz naslova pokojninskega načrta dodatnega poklicnega zavarovanja v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca ni mogoče omejiti.
Ob upoštevanju vseh navedenih preudarkov je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 8 Direktive 2008/94 razlagati tako, da se v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca ne zahteva, da se odtegnjeni zneski od plače, ki so bili pretvorjeni v pokojninske prispevke nekdanjega zaposlenega, ki bi jih delodajalec moral plačati na pokojninski račun v korist tega zaposlenega, izločijo iz stečajne mase.
Stroški
Ker je ta postopek za stranke v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (drugi senat) razsodilo:

Člen 8 Direktive 2008/94/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 22. oktobra 2008 o varstvu delavcev v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca je treba razlagati tako, da se v primeru plačilne nesposobnosti delodajalca ne zahteva, da se odtegnjeni zneski od plače, ki so bili pretvorjeni v pokojninske prispevke nekdanjega zaposlenega, ki bi jih delodajalec moral plačati na pokojninski račun v korist tega zaposlenega, izločijo iz stečajne mase.

Podpisi
(
*1
)   Jezik postopka: nemščina.