CELEX: 62015CJ0211
Pritožba
Konkurenca
Državne pomoči
Pomoč, ki jo je Francoska republika dodelila podjetju France Télécom
Reforma načina financiranja pokojnin javnih uslužbencev, zaposlenih pri podjetju France Télécom
Znižanje protidajatve, ki jo mora podjetje France Télécom plačati državi
Sklep, s katerim je bila pomoč razglašena za pogojno združljivo z notranjim trgom
Pojem ,pomoč‘
Pojem ,gospodarska prednost‘
Selektivnost
Vpliv na konkurenco
Izkrivljanje dejstev
Pomanjkljiva obrazložitev
Nadomestitev obrazložitve

Podjetje Orange s pritožbo predlaga razveljavitev sodbe Splošnega sodišča Evropske unije z dne 26. februarja 2015, Orange/Komisija (T‑385/12, neobjavljena, v nadaljevanju: izpodbijana sodba), s katero je to zavrnilo njegov predlog za razglasitev ničnosti Sklepa Komisije 2012/540/EU z dne 20. decembra 2011 o državni pomoči C 25/08 (ex NN 23/08) v zvezi z reformo načina financiranja pokojnin javnih uslužbencev, zaposlenih v podjetju France Télécom, ki jo je Francoska republika odobrila podjetju France Télécom (
UL 2012, L 279, str. 1
, v nadaljevanju: sporni sklep).
Dejansko stanje
Dejansko stanje spora je povzeto v točkah od 1 do 19 izpodbijane sodbe:
„1.
Ukrepi, ki so predmet te zadeve, zajemajo spremembe, uvedene leta 1996, v zvezi z ureditvijo stroškov tožeče stranke, tj. podjetja Orange, takrat imenovanega France Télécom, kar zadeva plačila pokojnin za njegove zaposlene s statusom javnih uslužbencev.
2.
Ta ureditev, ki je bila vzpostavljena leta 1990 ob ustanovitvi podjetja France Télécom kot podjetja, ki je ločeno od državne uprave, z zakonom št. 90-568 z dne 2. julija 1990 o organizaciji javnih poštnih in telekomunikacijskih storitev (JORF z dne 8. julija 1990, str. 8069, v nadaljevanju: zakon iz leta 1990), je bila spremenjena z zakonom št. 96-660 z dne 26. julija 1996 o državnem podjetju France Télécom (JORF z dne 26. julija 1996, str. 11.398, v nadaljevanju: zakon iz leta 1996). Nova ureditev je bila uvedena ob ustanovitvi podjetja France Télécom kot delniške družbe in kotiranju na borzi ter odprtju njegovega kapitala za investicije na eni strani ter popolnem odprtju trgov, na katerih je delovalo, v Franciji in drugih državah članicah Evropske unije za konkurenco na drugi strani.
3.
Kar zadeva obveznosti v zvezi s financiranjem dajatev za socialno varnost zaposlenih s statusom javnega uslužbenca, se je z zakonom iz leta 1996 spremenila protidajatev, ki jo je moralo podjetje France Télécom v skladu s členom 30 zakona iz leta 1990 vplačati v državno blagajno za obračunavanje in izplačevanje pokojnin javnim uslužbencem podjetja s strani države (v nadaljevanju: sporni ukrep).
4.
Zakon iz leta 1990 je določal, da mora podjetje France Télécom v državno blagajno v zameno za obračunavanje in izplačevanje pokojnin, odobrenih javnim uslužbencem podjetja, vplačati znesek odtegljaja od plače javnih uslužbencev, katerega stopnja je določena v členu L. 61 francoskega zakonika o civilnih in vojaških pokojninah, in dopolnilni prispevek, ki omogoča celotni prevzem pokojninskih izdatkov, ki so priznani ali ki jih bo moralo priznati svojim upokojenim javnim uslužbencem.
5.
Podjetje France Télécom je bilo tudi vključeno v tako imenovani ureditvi ,nadomestil‘ in ,čezmernih nadomestil‘, ki predvidevata prenose za zagotavljanje ravnovesja med pokojninskimi sistemi javnih uslužbencev drugih javnih subjektov.
6.
Z zakonom iz leta 1996 je bila protidajatev iz člena 30 zakona iz leta 1990 spremenjena po postopku, navedenem v nadaljevanju. Prvič, podjetju France Télécom je bilo naloženo vplačilo odtegljaja od plače javnih uslužbencev, katerega znesek je ostal nespremenjen v primerjavi z zakonom iz leta 1990. Drugič, zanj je začela veljati obveznost plačevanja ‚odvezujočega prispevka delodajalca‘, ki je nadomestil predhodni prispevek delodajalca. Ta novi prispevek je bil osnovan na ‚pravični in konkurenčni stopnji‘, ki temelji na izenačitvi višine obveznih prispevkov za socialno varnost in davkov na osnovi plač za podjetje France Télécom in druga podjetja v telekomunikacijskem sektorju, za katera velja splošna pravna ureditev dajatev za socialno varnost, za tveganja, ki so skupna osebam, zaposlenim v skladu z zasebnim pravom, in javnim uslužbencem, pri čemer so izključena tveganja, ki zaposlenim v skladu z zasebnim pravom in javnim uslužbencem niso skupna (zlasti brezposelnost in terjatve zaposlenih v primeru prisilne poravnave ali stečaja podjetja). Tretjič, za podjetje France Télécom je začela veljati obveznost plačevanja ‚izrednega pavšalnega prispevka‘, ki je bil z zakonom št. 96-1181 z dne 31. decembra 1996 o finančnem zakonu za leto 1997 (JORF z dne 31. decembra 1996, str. 19.490) določen na 37,5 milijarde FRF (enakovredno 5,7 milijarde EUR). Zadnjenavedeni prispevek je vključeval znesek letnih rezervacij (3,6 milijarde EUR), ki jih je oblikovalo podjetje France Télécom do leta 1996, da bi pokrilo tedaj predvidene prihodnje stroške za pokojnine javnih uslužbencev, na eni strani in dodatni znesek (2,1 milijarde EUR) na drugi stani.
7.
Poleg tega je bilo z zakonom iz leta 1996 podjetje France Télécom izključeno s področja uporabe ureditev nadomestil in čezmernih nadomestil.
[…]
9.
Komisija je Francosko republiko z dopisom z dne 20. maja 2008 obvestila o svoji odločitvi, da bo v zvezi z zadevno pomočjo začela postopek iz člena 108(2) PDEU (v nadaljevanju: sklep o začetku postopka). Francoska republika je svoje pripombe predložila 18. julija 2008.
[…]
12.
Komisija je 20. decembra 2011 sprejela [sporni] sklep, s katerim je zadevno pomoč pod nekaterimi pogoji razglasila za združljivo z notranjim trgom.
13.
Komisija je v [spornem] sklepu ugotovila, da sporni ukrep pomeni državno pomoč v smislu člena 107(1) PDEU.
14.
Komisija je zlasti kar zadeva presojo gospodarske prednosti ugotovila, da sporni ukrep podjetju France Télécom zagotavlja gospodarsko prednost, saj so državi zaradi znižanja protidajatve, ki jo je to podjetje plačevalo prej, naloženi novi in visoki stroški v zvezi z obračunavanjem in izplačevanjem pokojnin, odobrenih javnim uslužbencem podjetja France Télécom.
15.
V zvezi s tem je Komisija, prvič, v točki 105 obrazložitve [spornega] sklepa izračunala znesek zadevne pomoči kot letno razliko med odvezujočim prispevkom delodajalca, ki ga plača podjetje France Télécom v skladu z zakonom iz leta 1996, in stroški, ki bi jih plačalo v skladu z zakonom iz leta 1990, ter, drugič, v točki 113 obrazložitve [spornega] sklepa ugotovila, da se je s plačilom izrednega pavšalnega prispevka znižal znesek pomoči, do katere je bilo upravičeno podjetje France Télécom.
16.
Komisija je ugotovila tudi, da je sporni ukrep selektiven, saj zadeva izključno podjetje France Télécom ter izkrivlja ali bi lahko izkrivljal konkurenco, ker omogoča zmanjšanje obveznosti v bilanci stanja tega podjetja, ki je zato lahko razširilo svojo dejavnost na trgih telekomunikacijskih storitev v Franciji in drugih državah članicah, ki so se postopoma odpirali za konkurenco.
17.
Komisija je nato izvedla oceno združljivosti spornega ukrepa z notranjim trgom v smislu člena 107(3)(c) PDEU, pri čemer je ugotovila, da ta ni skladen z načelom sorazmernosti, ker ne omogoča vzpostavitve enakih konkurenčnih pogojev. Po mnenju Komisije protidajatev, ki jo je podjetje France Télécom plačevalo državi, ni bila enakovredna vsem prispevkom za socialno varnost, ki so bremenili proračun njegovih konkurentov.
18.
Zato je Komisija določila, da se za združljivost zadevne pomoči z notranjim trgom, da bi bilo izpolnjeno merilo skladnosti s skupnim interesom iz člena 107(3) PDEU, zahteva, da se odvezujoči prispevek delodajalca, ki ga plača podjetje France Télécom, izračuna in odmeri tako, da je višina vseh obveznih prispevkov za socialno varnost in davkov na osnovi plač enaka za podjetje France Télécom in druga podjetja v telekomunikacijskem sektorju, za katera velja splošna pravna ureditev dajatev za socialno varnost, pri čemer se upoštevajo tudi tveganja, ki niso skupna osebam, zaposlenim v skladu z zasebnim pravom, in javnim uslužbencem podjetja France Télécom. Podjetje France Télécom je moralo ta prispevek plačati od dne, ko je bil znesek izrednega pavšalnega prispevka, ki je bil kapitaliziran po diskontni stopnji na podlagi sporočila Komisije o metodi določanja referenčnih obrestnih mer in diskontnih stopenj (
UL 1996, C 232, str. 10
, v nadaljevanju: sporočilo o referenčnih obrestnih merah), izenačen z zneskom prispevkov in dajatev, ki bi jih moralo podjetje France Télécom plačevati v skladu s členom 30 zakona iz leta 1990.
19.
Izrek [spornega] sklepa se glasi:
‚Člen 1
Državna pomoč, ki izhaja iz znižanja protidajatve, ki jo je treba plačati državi za obračunavanje in izplačevanje pokojnin, ki so na podlagi zakonika o civilnih in vojaških pokojninah izplačane javnim uslužbencem podjetja France Télécom v skladu [z zakonom iz leta 1996], ki spreminja [zakon iz leta 1990], je združljiva z notranjim trgom, če so izpolnjeni pogoji iz člena 2.
Člen 2
Odvezujoči prispevek delodajalca, ki ga mora plačati podjetje France Télécom v skladu s členom 30(c) [zakona iz leta 1990], se izračuna in odmeri tako, da je višina vseh prispevkov za socialno varnost in davkov na osnovi plač enaka za podjetje France Télécom in druga podjetja v telekomunikacijskem sektorju, za katera velja splošno pravo dajatev za socialno varnost.
Za izpolnitev tega pogoja mora Francoska republika najpozneje sedem mesecev po [vročitvi] tega sklepa:
(a)
spremeniti člen 30 […] [zakona iz leta 1990] ter zakone in druge predpise, sprejete v zvezi z izvajanjem tega zakona, da osnova za izračun in odmera odvezujočega prispevka delodajalca, ki ga mora plačati podjetje France Télécom, ne bosta omejena le na tveganja, skupna osebam, zaposlenim v skladu z zasebnim pravom, in javnim uslužbencem, ampak da bodo vključena tudi tveganja, ki tem osebam niso skupna;
(b)
podjetju France Télécom naloži plačilo odvezujočega prispevka delodajalca, ki se izračuna v skladu s postopkom iz točke (a), ob upoštevanju tveganj, ki so skupna osebam, zaposlenim v skladu z zasebnim pravom, in javnim uslužbencem, ter tveganj, ki tem osebam niso skupna, pri čemer mora zadevno podjetje ta prispevek plačati od dne, ko so zneski izrednega prispevka, uvedenega z zakonom [iz leta 1996], ki so bili kapitalizirani po diskontni stopnji na podlagi [sporočila o referenčnih obrestnih merah], ki se uporablja v zadevnem primeru, izenačeni z zneskom prispevkov in dajatev, ki bi jih moralo podjetje France Télécom še naprej plačevati v skladu s členom 30 prvotne različice [zakona iz leta 1990].‘
[…]“
Postopek pred Splošnim sodiščem in izpodbijana sodba
Podjetje Orange je 22. avgusta 2012 v sodnem tajništvu Splošnega sodišča vložilo tožbo za razglasitev ničnosti spornega sklepa.
Podjetje Orange je v utemeljitev svoje tožbe navedlo štiri tožbene razloge, od katerih se je prvi nanašal na napačno uporabo prava in očitne napake pri presoji ter na kršitev obveznosti obrazložitve v delu, v katerem je Komisija menila, da je sporni ukrep državna pomoč v smislu člena 107(1) PDEU.
Splošno sodišče je v izpodbijani sodbi to tožbo v celoti zavrnilo in podjetju Orange naložilo plačilo stroškov.
Predlogi strank
Podjetje Orange Sodišču predlaga, naj:
—
izpodbijano sodbo razveljavi in sporno odločbo razglasi za nično;
—
podredno, izpodbijano sodbo razveljavi in zadevo vrne v razsojanje Splošnemu sodišču;
—
Komisiji naloži plačilo stroškov.
Komisija Sodišču predlaga, naj:
—
pritožbo zavrne in
—
podjetju Orange naloži plačilo stroškov.
Predlog za ponovno odprtje ustnega postopka
Po izreku sodbe Splošnega sodišča z dne 14. julija 2016, Nemčija/Komisija (
T‑143/12
,
EU:T:2016:406
), je podjetje Orange 26. julija 2016 v sodnem tajništvu Sodišča vložilo predlog za ponovno odprtje ustnega dela postopka.
Podjetje Orange je v utemeljitev tega predloga v bistvu trdilo, da je ugotovitev glede obstoja selektivne gospodarske prednosti, do katere je Splošno sodišče prišlo v izpodbijani sodbi, nezdružljiva z ugotovitvijo, do katere je prišlo v navedeni sodbi z dne 14. julija 2016, in da se s tem povezani pravni preudarki neposredno nanašajo na presojo prvega in drugega pritožbenega razloga te pritožbe.
Glede tega je treba opozoriti, da lahko Sodišče na podlagi člena 83 svojega poslovnika po opredelitvi generalnega pravobranilca kadar koli odredi odprtje ali ponovno odprtje ustnega dela postopka, zlasti če meni, da zadeva ni dovolj razjasnjena, ali če stranka po koncu ustnega dela postopka navede novo dejstvo, ki je odločilno za odločitev Sodišča (sodba z dne 22. junija 2016, DK Recycling und Roheisen/Komisija,
C‑540/14 P
,
EU:C:2016:469
, točka
).
To za zadevni primer ne velja. Sodišče je namreč po opredelitvi generalnega pravobranilca ugotovilo, da ima na voljo vse potrebne elemente za odločitev in da v obravnavani zadevi ne gre za novo dejstvo, ki je odločilno za odločitev Sodišča, ali trditev, o kateri se pred Sodiščem ni razpravljalo.
Glede na zgoraj navedeno Sodišče meni, da ponovnega odprtja ustnega postopka ni treba odrediti.
Pritožba
Prvi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava s strani Splošnega sodišča pri presoji v zvezi z opredelitvijo spornega ukrepa za državno pomoč
Prvi del prvega pritožbenega razloga: napačna uporaba prava s strani Splošnega sodišča pri presoji obstoja prednosti
– Trditve strank
Prvič, podjetje Orange trdi, da je Splošno sodišče s tem, da je v točkah 42 in 43 izpodbijane sodbe menilo, da domnevna izravnalna narava spornega ukrepa ne omogoča izključitve tega, da se opredeli kot državna pomoč, napačno uporabilo pravo, ker le kadar je treba državni ukrep šteti za izravnavo v zameno za storitve, ki so bile opravljene za izpolnitev obveznosti javnih služb v skladu z merili, ki jih je Sodišče opredelilo v sodbi z dne 24. julija 2003, Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), ta ne spada na področje uporabe člena 107(1) PDEU.
V nasprotju s tem, kar je menilo Splošno sodišče, naj namreč Sodišče v točki 97 sodbe z dne 9. junija 2011, Comitato Venezia vuole vivere in drugi/Komisija (
C‑71/09 P, C‑73/09 P in C‑76/09 P
,
EU:C:2011:368
), ne bi izključilo, da izravnalna narava drugih ukrepov, ki niso povezani s storitvami, opravljenimi za izpolnitev obveznosti javnih služb, tem lahko odvzame naravo državne pomoči.
Drugič, podjetje Orange meni, da presoja Splošnega sodišča nasprotuje sodbi z dne 23. marca 2006, Enirisorse (
C‑237/04
,
EU:C:2006:197
), v kateri je Sodišče presodilo, da se odstopanje od splošne italijanske ureditve ne šteje za državno pomoč, ker zakon, ki zgolj preprečuje bremenitev proračuna podjetja s stroški, ki jih v običajnih razmerah ne bi bilo, temu podjetju ne daje prednosti v smislu člena 107(1) PDEU.
Na eni strani, v nasprotju s tem, kar je Splošno sodišče menilo v točkah od 39 do 41 izpodbijane sodbe, naj na podlagi nobenega od elementov iz sodbe z dne 23. marca 2006, Enirisorse (
C‑237/04
,
EU:C:2006:197
), veljavnosti te sodne prakse ne bi bilo mogoče omejiti zgolj na tako imenovane „dvakrat odstopajoče“ ureditve, to je na ureditve, ki za preprečitev tega, da bi bil proračun upravičenca do te prednosti obremenjen s stroški, ki jih v običajnih razmerah ne bi bilo določajo odstopanje, namenjeno nevtralizaciji prejšnjega odstopanja od splošne ureditve.
Na drugi strani, podjetje Orange poudarja, da je bila podjetju France Télécom z zakonom iz leta 1990 naložena obveznost, ki je njegovi konkurenti niso imeli in ki je tako pomenila neobičajno breme v smislu navedene sodne prakse, ki ga je zakon iz leta 1996 skušal odpraviti.
Tretjič, podjetje Orange trdi, da je Splošno sodišče v točki 41 izpodbijane sodbe kot referenčni okvir za presojo obstoja prednosti, podeljene z zakonom iz leta 1996, štelo prvotno ureditev, ki je veljala za javne uslužbence podjetja France Télécom v skladu z zakonom iz leta 1990.
Podjetje Orange pa pojasnjuje, da je bil namen zakona iz leta 1996 postavitev podjetja France Télécom v položaj splošne pravne ureditve v zvezi z načinom financiranja pokojnin javnih uslužbencev, zaposlenih v tem podjetju, in da je bil glede na ta cilj referenčni okvir, ki ga je bilo treba upoštevati, tisti, ki je v zvezi s pokojninskimi prispevki delodajalca za svoje uslužbence veljal za konkurenčna podjetja.
Splošno sodišče je zato po mnenju podjetja Orange s tem, da je potrdilo izbiro referenčnega okvira, ki jo je opravila Komisija, napačno uporabilo pravo.
Komisija trditve podjetja Orange izpodbija.
– Presoja Sodišča
Najprej je treba poudariti, da podjetje Orange z drugim in tretjim argumentom prvega dela prvega pritožbenega razloga, ki sta povzeta v točkah od 15 do 20 te sodbe, navaja, da mu francoska država ob sprejetju zakona iz leta 1996 ni dodelila nobene gospodarske prednosti. S prvim argumentom tega prvega dela, povzetim v točkah 13 in 14 te sodbe, to podjetje trdi, da bi bila tudi ob predpostavki, da je ta zakon zajemal takšno prednost, ta omejena na nadomestitev obstoječe strukturne pomanjkljivosti v skladu z ureditvijo, uvedeno z zakonom iz leta 1990, v primerjavi z njegovimi konkurenti, tako da takšna prednost ne bi mogla voditi do ugotovitve državne pomoči.
Kar zadeva trditev v zvezi z neobstojem gospodarske prednosti, je podjetje Orange pred Splošnim sodiščem trdilo, da iz sodbe z dne 23. marca 2006, Enirisorse (
C‑237/04
,
EU:C:2006:197
), izhaja, da zakon, ki zgolj preprečuje, da bi proračun podjetja bremenila obveznost, ki je v običajnih okoliščinah ne bi bilo, temu podjetju ne podeljuje prednosti v smislu člena 107(1) PDEU.
Podjetje Orange je poleg tega pred Splošnim sodiščem trdilo, da je Komisija pri izbiri referenčnega okvira za določitev obstoja oziroma neobstoja gospodarske prednosti napačno uporabila pravo in storila očitne napake pri presoji, in sicer ker je izbrala ureditev, ki se je uporabljala za podjetje France Télécom na podlagi zakona iz leta 1990, in ne ureditve, ki se je uporabljala za konkurenčna podjetja.
V točkah od 38 do 41 izpodbijane sodbe je Splošno sodišče zavrnilo trditev v zvezi s sodbo z dne 23. marca 2006, Enirisorse (
C‑237/04
,
EU:C:2006:197
), pri čemer je štelo, da se ta sodna praksa uporablja zgolj v primeru „dvakrat odstopajoče“ ureditve, in sicer ureditve, ki za preprečitev tega, da bi bil proračun upravičenca do te prednosti obremenjen s stroški, ki jih v običajnih razmerah ne bi bilo določajo odstopanje, namenjeno nevtralizaciji prejšnjega odstopanja od splošne ureditve, za kar pa naj ne bi šlo v obravnavanem primeru.
V zvezi s to presojo pa ni prišlo do napačne uporabe prava, ki jo podjetje Orange navaja z drugim argumentom tega dela pritožbenega razloga.
V zvezi s tem je treba opozoriti, da je Sodišče v točkah od 46 od 48 sodbe z dne 23. marca 2006, Enirisorse (
C‑237/04
,
EU:C:2006:197
), presodilo, da ni mogoče šteti za prednost v smislu člena 107(1) PDEU nacionalne ureditve, ki ne daje prednosti niti delničarjem nekega podjetja niti navedenemu podjetju samemu, saj zgolj preprečuje bremenitev proračuna tega podjetja s stroški, ki jih v običajnih razmerah ne bi bilo, in se tako omejuje na opredelitev izjemne možnosti brez določitve zmanjšanja bremena, ki bi ga to podjetje sicer moralo nositi.
Poudariti je treba, kot je generalni pravobranilec opozoril v točki 42 sklepnih predlogov, da je bila posebnost položaja, ki je bil podlaga za sodbo z dne 23. marca 2006, Enirisorse (
C‑237/04
,
EU:C:2006:197
), ta, da se je nanašal na nacionalni ukrep, katerega namen je bil nevtralizacija učinkov ureditve, ki odstopa od splošne ureditve.
V obravnavanem primeru pa je Splošno sodišče z neodvisno presojo dejstev, ki jo je opravilo v točki 41 izpodbijane sodbe, ugotovilo, da je bila pokojninska ureditev javnih uslužbencev podjetja France Télécom pravno drugačna in jasno ločena od ureditve, ki se je uporabljala za zaposlene po zasebnem pravu. Zato je menilo, da slednja ureditev ni bila tista, ki se je običajno uporabljala za javne uslužbence podjetja France Télécom, tako da z zakonom iz leta 1996 neobičajna obremenitev proračuna tega podjetja ni bila odpravljena niti ni bila izvedena vrnitev na običajno ureditev.
V takih okoliščinah je Splošno sodišče, ne da bi pri tem napačno uporabilo pravo, v točki 41 izpodbijane sodbe presodilo, „da ni [bilo] mogoče ugotoviti, kot [je to storila] tožeča stranka, da je [bil] namen spornega ukrepa preprečiti obremenitev podjetja France Télécom s stroški, ki v običajnih razmerah [ne bi smeli] bremeniti njenega proračuna v smislu sodbe [z dne 23. marca 2006, Enirisorse (
C‑237/04
,
EU:C:2006:197
)]“.
Zato je treba drugi argument tega dela pritožbenega razloga zavrniti kot neutemeljen.
Kar zadeva tretji argument prvega dela, ki se nanaša na izbiro referenčnega okvira, je treba poudariti, da je Splošno sodišče v točki 37 izpodbijane sodbe menilo, da je z zmanjšanjem prispevkov za socialno varnost, uvedenim na podlagi zakona iz leta 1990, zakon iz leta 1996 načeloma uvedel prednost v korist podjetja France Télécom.
Poleg tega in kot je bilo poudarjeno v točki 29 te sodbe, je Splošno sodišče v točki 41 izpodbijane sodbe ugotovilo, da pokojninski sistem javnih uslužbencev izhaja iz ureditve, ki je pravno drugačna in jasno ločena od ureditve, ki se uporablja za osebe, zaposlene v skladu z zasebnim pravom, kot so zaposleni konkurentov podjetja France Télécom, in da z zakonom iz leta 1990 ni bila uvedena odstopajoča ureditev, saj za prispevke za pokojnine javnih uslužbencev prej ni veljala splošna ureditev za pokojninske prispevke.
Splošno sodišče je s tem zavrnilo trditev podjetja Orange, da je Komisija za ugotovitev obstoja oziroma neobstoja gospodarske prednosti upoštevala napačen referenčni okvir.
Vendar pa s tretjim argumentom tega dela, kot je povzet v točkah od 18 do 20 te sodbe, podjetje Orange ne ugovarja – kot je pravilno ugotovila Komisija – presoji iz točke 37 izpodbijane sodbe in Splošnemu sodišču zgolj očita, da za opredelitev pravilnega referenčnega okvira ni upoštevalo ciljev, ki jim je francoska država sledila, ko je sprejela zakon iz leta 1996.
Podjetje Orange namreč v bistvu trdi, da je bil namen zakona iz leta 1996 ponovna vzpostavitev pogojev iz splošne ureditve v zvezi z načinom financiranja pokojnin državnih uslužbencev, zaposlenih pri podjetju France Télécom, in tako postavitev podjetja v položaj, enak položaju njenih konkurentov. Zato in ob upoštevanju ciljev navedenega zakona iz leta 1996 naj bi bil „tipski“ položaj, ki ga je treba upoštevati za določitev, ali je bilo z zadnjenavedenim zakonom odpravljeno običajno ali neobičajno breme, položaj zasebnega subjekta.
Trditev podjetja Orange torej Sodišču ne omogoča preučitve, ali je Splošno sodišče pri zavrnitvi očitka tega podjetja v zvezi z napačno izbiro referenčnega okvira s strani Komisije tudi drugače napačno uporabilo pravo, poleg primera, ki se nanaša na neupoštevanje ciljev, ki jim sledi francoska država.
V zvezi s tem pa je treba opozoriti, da v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča člen 107(1) PDEU ne razlikuje na podlagi razlogov ali ciljev državnih ukrepov, ampak jih opredeljuje glede na njihove učinke (sodba z dne 9. junija 2011, Comitato Venezia vuole vivere in drugi/Komisija,
C‑71/09 P, C‑73/09 P in C‑76/09 P
,
EU:C:2011:368
, točka
in navedena sodna praksa).
Iz tega sledi, da je treba tretji argument tega dela zavrniti kot očitno neutemeljen.
Glede prvega argumenta prvega dela, ki se nanaša na izravnavo strukturne pomanjkljivosti, se je podjetje Orange na prvi stopnji sklicevalo na sodbi Splošnega sodišča z dne 16. marca 2004, Danske Busvognmænd/Komisija (
T‑157/01
,
EU:T:2004:76
), ter z dne 28. novembra 2008, Hotel Cipriani in drugi/Komisija (
T‑254/00, T‑270/00 in T‑277/00
,
EU:T:2008:537
), in trdilo, da ugodnost, ki odpravlja dodatne stroške, ki so nastali zaradi odstopajoče ureditve, ki ne velja za konkurenčna podjetja, ni državna pomoč. Po njegovem mnenju namreč izravnava strukturne pomanjkljivosti omogoča izključitev opredelitve kot državne pomoči v nekaterih posebnih okoliščinah, ko ne gre zgolj za storitve splošnega gospodarskega pomena.
Splošno sodišče je v točkah 42 in 43 izpodbijane sodbe to trditev zavrnilo in ugotovilo, da čeprav bi se štela za dokazano, značilnost nadomestila pri zmanjšanju stroškov, ki je bilo priznano v obravnavanem primeru, ne bi omogočala izključitve opredelitve tega ukrepa kot državne pomoči.
V zvezi s tem je menilo, da iz sodne prakse Sodišča, zlasti iz točk od 90 do 92 sodbe z dne 9. junija 2011, Comitato Venezia vuole vivere in drugi/Komisija (
C‑71/09 P, C‑73/09 P in C‑76/09 P
,
EU:C:2011:368
), izhaja, da zgolj kadar je treba državni ukrep šteti za izravnavo v zameno za storitve, ki so jih opravila podjetja, ki jim je bilo naloženo opravljanje storitev v splošnem gospodarskem interesu, za izpolnitev obveznosti javne službe v skladu z merili, določenimi s sodbo z dne 24. julija 2003, Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
), takšen ukrep ne spada na področje uporabe člena 107(1) PDEU.
V zvezi s to presojo pa ni prišlo do napačne uporabe prava, ki jo podjetje Orange navaja s prvim argumentom tega dela pritožbenega razloga.
Ugotoviti je namreč treba, da je do zdaj edini primer, priznan s sodno prakso Sodišča, v katerem ugotovitev podelitve gospodarske prednosti ni povzročila opredelitve zadevnega ukrepa kot državne pomoči v smislu člena 107(1) PDEU, primer državnega ukrepa, ki se šteje za izravnavo v zameno za storitve, ki so jih opravila podjetja, ki jim je bilo naloženo opravljanje storitev v splošnem gospodarskem interesu, za izpolnitev obveznosti javne službe v skladu z merili, določenimi v sodbi z dne 24. julija 2003, Altmark Trans in Regierungspräsidium Magdeburg (
C‑280/00
,
EU:C:2003:415
).
Zato je Splošno sodišče pravilno ugotovilo, da se podjetje Orange v obravnavanem primeru ne more veljavno sklicevati na sodbe Splošnega sodišča, navedene v točki 40 te sodbe, da bi dokazalo, da bi izravnava strukturne pomanjkljivosti omogočala izključitev opredelitve kot „državna pomoč“.
Iz tega sledi, da je prvi argument tega dela treba zavrniti kot neutemeljen.
Glede na navedeno je treba prvi del prvega pritožbenega razloga zavrniti.
Drugi del prvega pritožbenega razloga: napačna uporaba prava s strani Splošnega sodišča pri presoji selektivnosti spornega ukrepa
– Trditve strank
Podjetje Orange meni, da je Splošno sodišče napačno uporabilo pravo, ker je v točkah 52 in 53 izpodbijane sodbe razsodilo, da je sporni ukrep selektiven, ker se nanaša samo na podjetje Orange.
To podjetje meni, da je individualen ukrep selektiven, samo če določenemu podjetju daje prednost glede na druga podjetja v dejansko in pravno primerljivem položaju. Podjetje Orange se v zvezi s tem sklicuje na sodbi z dne 29. marca 2012, 3M Italia (
C‑417/10
,
EU:C:2012:184
, točka
), in z dne 16. aprila 2015, Trapeza Eurobank Ergasias (
C‑690/13
,
EU:C:2015:235
, točka
.)
Ker namreč selektivnost ukrepa določa neenakomerno porazdelitev ugodnosti med podjetja, ki so v dejansko in pravno primerljivem položaju, ni mogoče opraviti nobene presoje brez primerjave s subjekti, ki so v takšnem položaju.
Ker pa je Komisija ugotovila, da ni bilo drugih podjetij, ki bi lahko spadala v referenčni okvir, ki ga je opredelila, podjetje Orange meni, da Splošno sodišče ne bi smelo zgolj domnevati, da je bilo merilo selektivnosti izpolnjeno, ob upoštevanju tega, da je sporni ukrep
ad hoc
ukrep.
Komisija trditve podjetja Orange izpodbija.
– Presoja Sodišča
Splošno sodišče je v točkah 52 in 53 izpodbijane sodbe ugotovilo, da se je zakon iz leta 1996 nanašal le na podjetje France Télécom, in menilo, da je zato selektiven. Po mnenju Splošnega sodišča je izvor in utemeljitev merila primerjave prejemnika z drugimi subjekti, ki so v dejansko in pravno primerljivem položaju glede na cilj ukrepa, presoja selektivnosti potencialno splošnih izvedbenih ukrepov in torej to merilo ni upoštevno, kadar gre – kot v obravnavanem primeru – za presojo selektivnosti ukrepa
ad hoc
, ki se nanaša le na eno podjetje in s katerim se poskušajo spremeniti nekatere njegove konkurenčne omejitve.
Ker je ta presoja, kot je generalni pravobranilec ugotovil v točkah od 66 do 72 sklepnih predlogov, v skladu s sodno prakso Sodišča s tega področja (glej v tem smislu sodbo z dne 4. junija 2015, Komisija/MOL,
C‑15/14 P
,
EU:C:2015:362
, točka
), v zvezi z njo ni bilo napačno uporabljeno pravo, tako da je treba ta del zavrniti kot neutemeljen.
Tretji del prvega pritožbenega razloga: napačna uporaba prava s strani Splošnega sodišča pri presoji merila vpliva na konkurenco
– Trditve strank
Podjetje Orange Splošnemu sodišču očita, da je napačno uporabilo pravo in ni izpolnilo obveznosti obrazložitve, ker je v točkah 63 in 64 izpodbijane sodbe ocenilo, da je merilo vpliva na konkurenco izpolnjeno, saj je bilo mogoče s finančnimi sredstvi, ki so se sprostila s spornim ukrepom, pospešiti razvoj dejavnosti podjetja Orange na trgih, ki so bili po novem odprti za konkurenco, in da je podjetje Orange priznalo, da je bil navedeni ukrep nujno potreben za njegovo sodelovanje pri razvoju konkurence.
Po mnenju podjetja Orange, čeprav bi na podlagi teh dveh elementov lahko ugotovili, da je sporni ukrep – ker je zagotavljal konkurenco na podlagi učinkovitosti – pozitivno vplival na konkurenco, to ne bi zadostovalo, da bi Splošno sodišče lahko ugotovilo, da je navedeni ukrep izkrivljal ali bi lahko izkrivljal konkurenco.
Če bi Splošno sodišče opravilo popoln nadzor presoje, ki jo je Komisija opravila za ugotovitev, da je bilo izpolnjeno merilo vpliva na konkurenco, bi lahko ugotovilo, da obstoj takšnega protikonkurenčnega učinka ni bil veljavno dokazan, saj je opredeljeni referenčni okvir vključeval le podjetje Orange, Komisija pa je priznala, da je bil sporni ukrep nujen za zagotavljanje konkurence na podlagi učinkovitosti na trgu, ki se je odpiral za konkurenco.
Komisija trditve podjetja Orange izpodbija.
– Presoja Sodišča
Splošno sodišče je v točkah 63 in 64 izpodbijane sodbe zavrnilo trditve podjetja Orange, povzete v točki 57 te sodbe, pri čemer je najprej ugotovilo, da je bilo mogoče s finančnimi sredstvi, ki so se sprostila s spornim ukrepom, spodbuditi razvoj dejavnosti podjetja France Télécom na trgih, ki so bili po novem v Franciji in v drugih državah članicah odprti za konkurenco.
Splošno sodišče je nato poudarilo, da je podjetje Orange samo priznalo, da je sporni ukrep pomembno vplival na konkurenco, saj je bil nujno potreben za njegovo sodelovanje pri razvoju konkurence.
Splošno sodišče je nazadnje ugotovilo, da to, ali je bil sporni ukrep potreben ali nepotreben za to, da podjetju France Télécom omogoči odpravo domnevno slabšega konkurenčnega položaja, ne spada pod pogoj v zvezi z izkrivljanjem konkurence, temveč pod pogoj v zvezi s prednostjo, in da je bilo to dejstvo preučeno v okviru prvega dela tožbenega razloga v postopku na prvi stopnji.
Po eni strani so, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 75 sklepnih predlogov, torej v izpodbijani sodbi jasno predstavljeni razlogi, iz katerih je Splošno sodišče potrdilo presojo Komisije, kar zadeva pogoj v zvezi z izkrivljanjem konkurence.
Ker uporabljena obrazložitev torej – v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča – zainteresiranim strankam omogoča, da se seznanijo z razlogi, na katere se je oprlo Splošno sodišče, Sodišču pa, da ima dovolj elementov za nadzor v okviru pritožbe, je treba očitek v zvezi z nezadostno obrazložitvijo izpodbijane sodbe zavrniti.
Po drugi strani je treba spomniti, da Komisija v skladu s sodno prakso ni dolžna dokazati obstoja dejanskega vpliva pomoči na trgovino med državami članicami niti dejanskega izkrivljanja konkurence, ampak je dolžna le preučiti, ali te pomoči lahko vplivajo na to trgovino in izkrivljajo konkurenco (sodba z dne 8. septembra 2011, Komisija/Nizozemska,
C‑279/08 P
,
EU:C:2011:551
, točka
in navedena sodna praksa).
V zvezi s tem okoliščina, da se je gospodarski sektor liberaliziral na ravni Unije, lahko vodi do dejanskega ali potencialnega vpliva pomoči na konkurenco in njenega učinka na trgovino med državami članicami (sodba z dne 30. aprila 2009, Komisija/Italija in Wam,
C‑494/06 P
,
EU:C:2009:272
, točka
in navedena sodna praksa).
Glede pogoja izkrivljanja konkurence je treba poudariti, da pomoči, ki naj bi podjetju omogočile razbremenitev stroškov, ki jih sicer nosi v okviru izvajanja tekočih poslov ali splošnih dejavnosti, načeloma izkrivljajo pogoje konkurence (sodba z dne 30. aprila 2009, Komisija/Italija in Wam,
C‑494/06 P
,
EU:C:2009:272
, točka
in navedena sodna praksa).
V obravnavanem primeru je Splošno sodišče v točki 61 izpodbijane sodbe opozorilo, da je iz točk od 114 do 116 obrazložitve spornega sklepa razvidno, da je v skladu z zakonom iz leta 1996 podjetje Orange imelo in še vedno ima na voljo znatna finančna sredstva za poslovanje na trgih, na katerih deluje, da so se trgi telekomunikacijskih storitev, na katerih je delovalo in še vedno deluje podjetje Orange na celotnem ozemlju Francije in v drugih državah članicah, postopoma odpirali za konkurenco in da sta ta dva elementa temu podjetju omogočila, da je lažje razvilo svojo dejavnost na trgih drugih držav članic, ki so bili na novo odprti za konkurenco.
Glede na te ugotovitve, ki jim podjetje Orange ni ugovarjalo, je Splošno sodišče, ne da bi pri tem napačno uporabilo pravo, lahko potrdilo presojo Komisije, v skladu s katero je sporni ukrep lahko izkrivljal konkurenco.
Glede na zgornje ugotovitve je treba tretji del prvega pritožbenega razloga in s tem ta pritožbeni razlog v celoti zavrniti.
Drugi pritožbeni razlog: napačna uporaba prava s strani Splošnega sodišča pri presoji združljivosti spornega ukrepa z notranjim trgom
Prvi del drugega pritožbenega razloga: izkrivljanje dejstev in kršitev obveznosti obrazložitve s strani Splošnega sodišča pri presoji namena izrednega pavšalnega prispevka
– Trditve strank
Podjetje Orange trdi, da je Splošno sodišče izkrivilo dejstva, ki so mu bila predložena, in kršilo obveznost obrazložitve, ker je v točkah 93 in 94 izpodbijane sodbe ocenilo, da besedilo zakona iz leta 1996 ne nasprotuje razlagi Komisije, v skladu s katero izredni pavšalni prispevek ni prispevek za socialno varnost, ampak ima druge cilje, ter da torej Komisija s tem, da je menila, da neupoštevanja tveganj, ki niso skupna, v odvezujočem prispevku delodajalca ni mogoče nadomestiti z navedenim prispevkom, ni napačno uporabila prava.
V nasprotju s trditvijo Splošnega sodišča naj bi bil namreč izredni pavšalni prispevek za podjetje Orange prispevek za socialno varnost, saj besedilo člena 30 zakona iz leta 1996 določa, da se ta plača „v zameno za obračunavanje in izplačevanje pokojnin, odobrenih javnim uslužbencem, s strani države“.
Komisija trditve podjetja Orange izpodbija.
– Presoja Sodišča
Splošno sodišče je v točkah 93 in 94 izpodbijane sodbe menilo, da besedilo zakona iz leta 1996 ne nasprotuje razlagi Komisije, v skladu s katero izredni pavšalni prispevek ni prispevek za socialno varnost tako kot odvezujoči prispevek delodajalca, ampak ima druge cilje, in iz tega sklepalo, da Komisija s tem, da je menila, da neupoštevanja tveganj, ki niso skupna, v odvezujočem prispevku delodajalca ni mogoče nadomestiti z izrednim pavšalnim prispevkom, ni napačno uporabila prava niti kršila omejitev svoje diskrecijske pravice.
Ta presoja je temeljila na ugotovitvi iz točke 92 navedene sodbe, v skladu s katero „iz razlage točke (c) v povezavi s točko (d) člena 30 zakona iz leta 1990, kakor je bil spremenjen z zakonom iz leta 1996, izhaja, da je bil odvezujoči prispevek delodajalca uveden zaradi ‚izenačitve višine obveznih prispevkov za socialno varnost in davkov na osnovi plač‘ za podjetje France Télécom in konkurenčna podjetja, medtem ko te določbe ne določajo ničesar glede namena izrednega pavšalnega prispevka“.
Po eni strani so, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 86 sklepnih predlogov, torej v izpodbijani sodbi jasno predstavljeni razlogi, iz katerih je Splošno sodišče zavrnilo predloge podjetja Orange.
Ker uporabljena obrazložitev torej – v skladu z ustaljeno sodno prakso Sodišča – zainteresiranim strankam omogoča, da se seznanijo z razlogi, na katere se je oprlo Splošno sodišče, Sodišču pa, da ima dovolj elementov za nadzor v okviru pritožbe, je treba očitek v zvezi z nezadostno obrazložitvijo izpodbijane sodbe zavrniti.
Po drugi strani, kot je poudaril generalni pravobranilec v točki 85 sklepnih predlogov, argument, povzet v točki 71 te sodbe, ne more ovreči ugotovitve iz točke 92 izpodbijane sodbe. V teh okoliščinah je treba ugotoviti, da se domnevno izkrivljanje iz dokumentacije v spisu ne kaže kot očitno in da torej podjetje Orange s svojimi trditvami dejansko poziva Sodišče, naj opravi novo presojo dejstev in dokazov, za kar pa slednje ni pristojno.
Iz tega sledi, da je treba trditev v zvezi z izkrivljanjem zakona iz leta 1996 zavrniti kot očitno neutemeljeno.
Zato je treba prvi del zavrniti kot povsem neutemeljen.
Drugi del drugega pritožbenega razloga: kršitev obveznosti obrazložitve s strani Splošnega sodišča pri presoji „precedensa La Poste“
– Trditve strank
Podjetje Orange z drugim delom trdi, da je Splošno sodišče kršilo obveznost obrazložitve, ker je v točkah od 99 do 101 izpodbijane sodbe zgolj povzelo presojo Komisije, ne da bi analiziralo trditve, ki jih je navedlo podjetje Orange, da bi dokazalo, da je ta presoja napačna. Poleg tega naj Splošno sodišče ne bi preučilo drugih trditev podjetja Orange, s katerimi je to želelo dokazati, da Komisija ni upravičeno različno obravnavala reforme pokojnin javnih uslužbencev podjetja France Télécom in reforme pokojnin javnih uslužbencev podjetja La Poste.
Komisija trditve podjetja Orange izpodbija.
– Presoja Sodišča
Kot je poudaril generalni pravobranilec v točkah od 90 do 93 sklepnih predlogov, so bile ugotovitve Splošnega sodišča iz točk od 99 do 101 izpodbijane sodbe navedene le dodatno. Zato so trditve podjetja Orange v pritožbenem postopku neupoštevne, ker tudi če bi bile utemeljene, ne bi mogle povzročiti razveljavitve izpodbijane sodbe.
Iz tega sledi, da je treba drugi del drugega pritožbenega razloga in zato ta pritožbeni razlog v celoti zavrniti kot popolnoma neutemeljena.
Tretji pritožbeni razlog: napačna uporaba prava s strani Splošnega sodišča pri presoji obdobja, v katerem je pomoč nevtralizirana z izrednim pavšalnim prispevkom
Trditve strank
Podjetje Orange meni, da je Splošno sodišče izkrivilo dejstva in nadomestilo obrazložitev, ker je v točkah 107 in 108 izpodbijane sodbe navedlo, da je ukinitev stroškov nadomestila in čezmernega nadomestila del pomoči, opredeljene v členu 1 spornega sklepa, čeprav je v točki 119 obrazložitve spornega sklepa Komisija zgolj ugotovila, da je ta pomoč znižanje protidajatve, ki jo predstavlja prispevek delodajalca, medtem ko stroški nadomestila in čezmernega nadomestila niso omenjeni.
Podjetje Orange dodaja, da stroški nadomestila in čezmernega nadomestila običajno bremenijo le pokojninske sklade in ne neposredno podjetij. Zato naj Splošno sodišče ne bi imelo nobenega razloga za to, da bi štelo, da je ureditev, uvedena z zakonom iz leta 1990, pomenila običajno breme in da je bilo zato podjetje z zakonom iz leta 1996 oproščeno stroškov, ki običajno bremenijo njegov proračun.
Komisija trditve podjetja Orange izpodbija.
Presoja Sodišča
Splošno sodišče je v točki 107 izpodbijane sodbe ugotovilo, „da je v točki 119 obrazložitve [spornega] sklepa, ki vsebuje sklepno ugotovitev o obstoju pomoči v smislu člena 107(1) PDEU, na žalost zgolj navedeno, da je pomoč znižanje ‚protidajatve, ki jo predstavlja prispevek delodajalca‘, pri čemer stroški nadomestila in čezmernega nadomestila niso omenjeni“.
V točki 108 navedene sodbe je Splošno sodišče vseeno menilo, da je „treba ugotoviti, da je razvidno tako iz konteksta [spornega] sklepa kot iz njegovega člena 1, da je pomoč po mnenju Komisije znižanje protidajatve, ki jo je prej plačevala tožeča stranka, kar nujno vključuje vse stroške, ki jih je ta nosila pred začetkom veljavnosti spornega ukrepa“.
Ta presoja je temeljila zlasti na teh preudarkih iz točk od 104 do 106 izpodbijane sodbe:
„104
V obravnavanem primeru je treba ugotoviti, da je v členu 1 [spornega] sklepa državna pomoč opredeljena tako, da ‚izhaja iz znižanja protidajatve, ki jo je treba plačati državi za obračunavanje in izplačevanje pokojnin, ki so na podlagi zakonika o civilnih in vojaških pokojninah izplačane javnim uslužbencem podjetja France Télécom v skladu z zakonom [iz leta 1996], ki spreminja [zakon iz leta 1990]‘.
Komisija v točki 105 obrazložitve [spornega] sklepa pojasnjuje, da se znesek zadevne pomoči lahko izračuna na podlagi ‚letne razlike med protidajatvijo, ki jo predstavlja odvezujoči prispevek delodajalca in jo podjetje France Télécom plača Francoski republiki, ter stroški, ki so navedeni v preglednici 1 in bi jih zadevno podjetje plačalo v skladu z zakonom iz leta 1990, če bi ta ostal nespremenjen, pri čemer se odšteje znesek pavšalnega prispevka, plačanega v letu 1997‘. Iz preglednice 1, navedene v točki 18 obrazložitve [spornega] sklepa, je razvidno, da so stroški nadomestila in čezmernega nadomestila zajeti v stroške, ki jih je tožeča stranka državi plačala med letoma 1991 in 1996.
Komisija je torej navedla, da so bili stroški nadomestila in čezmernega nadomestila zajeti v izračun protidajatve, plačane na podlagi zakona iz leta 1990, in da je bila državna pomoč opredeljena in izračunana kot zmanjšanje te protidajatve v skladu z zakonom iz leta 1996.“
Ugotoviti je torej treba, da s takšnim razlogovanjem Splošno sodišče obrazložitve iz spornega sklepa nikakor ni nadomestilo s svojo obrazložitvijo, temveč je prvo zgolj razlagalo v skladu z njeno vsebino. Poleg tega in v nasprotju s tem, kar trdi podjetje Orange, ta razlaga natančno kaže na neskladnosti navedenega sklepa brez njihovega izkrivljanja.
Zato je treba tretji pritožbeni razlog zavrniti kot popolnoma neutemeljen.
Iz vsega zgoraj navedenega izhaja, da je treba pritožbo zavrniti.
Stroški
Člen 184(2) Poslovnika Sodišča določa, da če pritožba ni utemeljena, o stroških odloči Sodišče.
V skladu s členom 138(1) Poslovnika, ki se uporablja za pritožbeni postopek na podlagi člena 184(1) Poslovnika, se plačilo stroškov na predlog naloži neuspeli stranki.
Ker podjetje Orange s svojimi predlogi ni uspelo in je Komisija predlagala, naj se mu naloži plačilo stroškov, mu je treba naložiti plačilo stroškov.

Iz teh razlogov je Sodišče (prvi senat) razsodilo:

1.
Pritožba se zavrne.

2.
Podjetju Orange se naloži plačilo stroškov.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.