CELEX: 62019CJ0922
Trimitere preliminară
Directiva 97/7/CE
Articolul 9
Directiva 2011/83/UE
Articolul 27
Directiva 2005/29/CE
Articolul 5 alineatul (5)
Anexa I punctul 29
Practici comerciale neloiale
Noțiunea de «vânzare nesolicitată»
Distribuție a apei potabile

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 9 din Directiva 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 1997 privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță (
JO 1997, L 144, p. 19
, Ediție specială, 15/vol. 4, p. 160), a articolului 27 din Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor, de modificare a Directivei 93/13/CEE a Consiliului și a Directivei 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 85/577/CEE a Consiliului și a Directivei 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului (
JO 2011, L 304, p. 64
), precum și a articolului 5 alineatul (5) din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului („Directiva privind practicile comerciale neloiale”) (
JO 2005, L 149, p. 22
, Ediție specială, 15/vol. 14, p. 260) și a punctului 29 din anexa I la aceasta.
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Stichting Waternet, o societate de distribuție a apei, pe de o parte, și MG, un consumator, pe de altă parte, în legătură cu o acțiune în plata unor facturi referitoare la consumul de apă potabilă furnizată de această societate.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Directiva 97/7
Considerentul (16) al Directivei 97/7 are următorul cuprins:
„[…] întrucât tehnica promoțională care constă în a expedia un produs sau a presta un serviciu consumatorului, în schimbul plății, fără o cerere prealabilă sau acord explicit din partea sa, nu poate fi permisă cu excepția cazului în care se referă la un produs sau serviciu de substituție.”
Potrivit articolului 9 din această directivă, intitulat „Vânzări necomandate”:
„Statele membre iau măsurile necesare pentru:
–
interzicerea furnizării de bunuri sau servicii unui consumator fără ca acestea să fie comandate în prealabil de către consumator, atunci când această furnizare implică o cerere de plată;
–
exonerarea consumatorului de orice obligație, în cazul furnizării necomandate, absența răspunsului neavând valoare de consimțământ.”
Directiva 2011/83
Considerentele (14) și (60) ale Directivei 2011/83 au următorul cuprins:
„(14)
Prezenta directivă nu ar trebui să aducă atingere dreptului intern în domeniul dreptului contractelor în ceea ce privește aspectele care privesc dreptul contractelor care nu sunt reglementate de prezenta directivă. Prin urmare, prezenta directivă ar trebui să nu aducă atingere dreptului intern care reglementează, de exemplu, încheierea sau valabilitatea unui contract (de exemplu, în cazul lipsei consimțământului). […]
[…]
(60)
Deoarece vânzarea nesolicitată, care constă în furnizarea unor bunuri sau prestarea unor servicii către consumatori pe care aceștia nu le‑au comandat, este interzisă în temeiul Directivei [2005/29], dar nu se oferă un remediu contractual pentru această practică, este necesar să se introducă în prezenta directivă un remediu contractual prin care consumatorul este scutit de obligația de plată în legătură cu bunurile sau serviciile nesolicitate.”
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Domeniu de aplicare”, prevede la alineatul (5) următoarele:
„Prezenta directivă nu afectează dreptul intern general al contractelor, precum normele privind valabilitatea, formarea sau efectele unui contract, în măsura în care aspectele dreptului general al contractelor nu sunt reglementate de prezenta directivă.”
Articolul 27 din această directivă, intitulat „Vânzare nesolicitată”, prevede următoarele:
„Consumatorul este scutit de obligația de plată în caz de furnizare nesolicitată de bunuri, apă, gaz, electricitate, încălzire centralizată sau conținut digital sau în caz de prestare nesolicitată de servicii, interzise prin articolul 5 alineatul (5) și prin anexa I punctul 29 la Directiva [2005/29]. În asemenea cazuri, absența unui răspuns din partea consumatorului în urma unei astfel de furnizări sau prestări nesolicitate nu reprezintă un consimțământ.”
Articolul 31 din aceeași directivă, intitulat „Abrogări”, prevede la primul paragraf:
Se abrogă […] Directiva 97/7/CE […] începând cu 13 iunie 2014.”
Directiva 2005/29
Potrivit considerentelor (6), (16)-(18) și (23) ale Directivei 2005/29:
„(6)
În consecință, prezenta directivă are ca obiectiv apropierea legislațiilor statelor membre privind practicile comerciale neloiale, inclusiv publicitatea neloială, care dăunează direct intereselor economice ale consumatorilor și, prin urmare, dăunează indirect intereselor economice ale concurenților legitimi. […]
[…]
(16)
Dispozițiile privind practicile comerciale agresive ar trebui să reglementeze practicile care afectează semnificativ libertatea de a alege a consumatorilor. Acestea sunt practicile care folosesc hărțuirea, constrângerea, inclusiv prin forță fizică, sau influența nejustificată.
(17)
Este recomandabil ca practicile comerciale neloiale în toate situațiile să fie identificate pentru a asigura o securitate juridică mai mare. În consecință, anexa I cuprinde lista completă a tuturor practicilor de acest fel. Acestea sunt singurele practici comerciale care pot fi considerate neloiale fără o evaluare de la caz la caz în conformitate cu dispozițiile articolelor 5-9. Lista poate fi modificată numai prin revizuirea directivei.
(18)
[…] În conformitate cu principiul proporționalității și pentru a permite aplicarea efectivă a măsurilor de protecție care decurg din acesta, directiva ia ca criteriu de evaluare consumatorul mediu, care este suficient de bine informat și de atent [a se citi «consumator mediu care este normal informat și suficient de atent și de avizat»], ținând seama de factori sociali, culturali și lingvistici, conform interpretării Curții de Justiție, dar conține și dispoziții care au ca scop prevenirea exploatării consumatorilor ale căror caracteristici le conferă o vulnerabilitate sporită la practicile comerciale neloiale. […]
[…]
(23)
Întrucât obiectivele prezentei directive, anume eliminarea barierelor din calea funcționării pieței interne reprezentate de legislația internă privind practicile comerciale neloiale și asigurarea unui nivel comun ridicat de protecție a consumatorilor prin apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind practicile comerciale neloiale, nu pot fi îndeplinite în mod satisfăcător de statele membre și, în consecință, pot fi îndeplinite în condiții mult mai bune la nivel[ul] [Uniunii], [Uniunea] poate adopta măsuri în conformitate cu principiul subsidiarității prevăzut la articolul 5 din tratat. În conformitate cu principiul proporționalității prevăzut la articolul menționat, prezenta directivă nu depășește nivelul măsurilor necesare pentru eliminarea barierelor de pe piața internă și pentru realizarea unui nivel comun ridicat de protecție a consumatorilor.”
Articolul 3 din această directivă, intitulat „Domeniul de aplicare”, prevede următoarele:
„(1)   Prezenta directivă se aplică practicilor comerciale neloiale ale întreprinderilor față de consumatori definite la articolul 5 înainte, în timpul și după o tranzacție comercială în legătură cu un produs.
(2)   Prezenta directivă nu aduce atingere dreptului contractual și nici, în special, normelor privind valabilitatea, formarea […] sau efectele contractelor.
[…]”
Articolul 5 alineatele (1) și (5) din directiva menționată prevede următoarele:
„(1)   Se interzic practicile comerciale neloiale.
[…]
(5)   Anexa I conține lista practicilor comerciale considerate neloiale în orice situație. Lista unică se aplică în toate statele membre și poate fi modificată numai prin revizuirea prezentei directive.”
Potrivit articolului 8 din Directiva 2005/29, intitulat „Practici comerciale agresive”:
„O practică comercială se consideră agresivă în cazul în care, analizând faptele și ținând seama de toate caracteristicile și circumstanțele, modifică sau poate modifica în mod semnificativ, prin hărțuire, constrângere, inclusiv prin forță fizică sau printr‑o influență nejustificată, libertatea de alegere sau conduită a consumatorului mediu și, prin aceasta, îl determină sau îl poate determina să ia o decizie comercială pe care nu ar fi luat‑o în altă situație.”
Articolul 9 din această directivă prevede următoarele:
„Atunci când se determină dacă o practică comercială folosește hărțuirea, constrângerea, inclusiv forța fizică sau influența nejustificată, se ține seama de:
(a)
momentul, locul, natura și persistența ei;
(b)
folosirea de limbaj și comportament amenințător sau nejustificat;
(c)
exploatarea de către comerciant [a se citi «profesionist»], în cunoștință de cauză, a oricărui eveniment nefast sau a oricărei situații deosebit de grave care afectează modul de a judeca al consumatorilor, pentru a influența decizia consumatorului cu privire la produs;
(d)
orice bariere necontractuale, oneroase sau disproporționate, impuse de comerciant [a se citi «profesionist»] în cazul în care un consumator dorește să‑și exercite drepturile contractuale, inclusiv dreptul de a rezilia un contract sau de a se îndrepta spre un alt produs sau comerciant [a se citi «profesionist»];
(e)
orice amenințare de intentare a unei acțiuni care nu este posibilă din punct de vedere legal.”
Punctul 29, situat în partea intitulată „Practici comerciale agresive” din anexa I la directiva menționată, intitulată „Practici comerciale considerate neloiale în orice situație”, are următorul cuprins:
„Comerciantul [a se citi «profesionistul»] solicită plata pe loc sau plata ulterioară pentru produsele pe care le furnizează, dar pe care consumatorul nu le‑a solicitat sau solicită rambursarea sau păstrarea lor, cu excepția produselor de substituție furnizate în conformitate cu articolul 7 alineatul (3) din Directiva [97/7] (vânzare nesolicitată).”
Dreptul neerlandez
BW
Burgerlijk Wetboek (Codul civil, denumit în continuare „BW”), în versiunea în vigoare până la 12 iunie 2014, prevede la articolul 7:7 alineatul 2 că este interzis ca unei persoane fizice care nu acționează în exercitarea unei activități profesionale sau comerciale să i se trimită un bun pe care aceasta nu l‑a comandat, solicitând plata unui preț, returnarea acestui bun sau păstrarea sa. În cazul în care un astfel de bun este totuși trimis, se aplică prin analogie articolul 7:7 alineatul 1 din BW în versiunea în vigoare până la 12 iunie 2014, referitor la dreptul de a păstra bunul cu titlu gratuit.
Articolul 7:7 alineatul 2 din BW în versiunea aplicabilă începând cu data de 13 iunie 2014 prevede că nicio obligație de plată nu ia naștere în sarcina unei persoane fizice care acționează în scopuri care se află în afara activității sale comerciale sau profesionale, în cazul furnizării nesolicitate a unui bun, a unui produs financiar, a apei, a gazului, a energiei electrice, a încălzirii centralizate sau a unui conținut digital nefurnizat pe un suport material, indiferent dacă conținutul digital poate fi individualizat și dacă poate fi exercitat un control efectiv asupra acestui conținut, sau al unei prestări nesolicitate de servicii, în sensul articolului 193i litera f) din cartea 6 din BW, în versiunea aplicabilă începând cu data de 13 iunie 2014. Lipsa unui răspuns din partea unei persoane fizice care acționează în scopuri care se află în afara activității sale comerciale sau profesionale într‑un astfel de caz de furnizare sau de prestație nesolicitată nu echivalează cu o acceptare. În cazul în care un astfel de bun este totuși trimis, se aplică prin analogie articolul 7:7 alineatul 1 din BW, referitor la dreptul de a păstra bunul cu titlu gratuit, în versiunea în vigoare până la 13 iunie 2014. Această din urmă dispoziție se aplică independent de faptul că expeditorul este reprezentat.
Legea privind apa potabilă
Articolul 3 din Wet houdende nieuwe bepalingen met betrekking tot de productie en distributie van drinkwater en de organisatie van de openbare drinkwatervoorziening (Drinkwaterwet) [Legea privind noile norme referitoare la producția și distribuția apei potabile, precum și la organizarea alimentării publice cu apă potabilă (Legea privind apa potabilă)] din 18 iulie 2009 (Stb. 2009, p. 370, denumită în continuare „Legea privind apa potabilă”) prevede că executarea corespunzătoare și durabilă a aprovizionării publice cu apă într‑o zonă de distribuție incumbă proprietarului distribuitorului de apă care este competent și, conform articolului 8 din această lege, obligat să distribuie apă în zona de distribuție menționată.
Potrivit articolul 5 din legea respectivă, ministrul competent definește, pentru fiecare distribuitor de apă, o zonă de distribuție în care proprietarul distribuitorului de apă este competent și, conform articolului 8 din aceeași lege, obligat să distribuie apa în zona de distribuție respectivă.
Articolul 8 din Legea privind apa potabilă are următorul cuprins:
„1.   Proprietarul unui distribuitor de apă este obligat, în interiorul zonei de distribuție care i‑a fost atribuită, să facă o ofertă de racordare oricărei persoane la rețeaua de distribuție gestionată de el.
2.   Proprietarul unui distribuitor de apă este obligat, în interiorul zonei de distribuție care i‑a fost atribuită, să facă o ofertă de distribuție a apei prin intermediul rețelei pe care o gestionează oricărei persoane care solicită acest lucru.
3.   Proprietarul unui distribuitor de apă aplică condiții rezonabile, transparente și nediscriminatorii.
[…]”
Articolul 9 alineatul 1 din această lege prevede că proprietarul unui distribuitor de apă desfășoară o politică prin care se urmărește evitarea încetării aprovizionării cu apă a micilor utilizatori. Potrivit articolul 9 alineatul 2 din legea menționată, ministrul competent definește modalitățile referitoare la întreruperea aprovizionării cu apă a unui mic utilizator, precum și la măsurile preventive care urmăresc să evite pe cât posibil încetarea aprovizionării cu apă a micilor utilizatori.
Conform articolului 11 din Legea privind apa potabilă, proprietarul unui distribuitor de apă aplică tarife care acoperă costurile și care sunt transparente și nediscriminatorii.
Potrivit articolului 12 din această lege:
„1.   Bugetul distribuitorului de apă precizează modul în care sunt repercutate în tarif diferitele costuri, în special costurile de capital maxim care pot fi facturate.
2.   Înainte de data de 1 octombrie a fiecărui an, proprietarul unui distribuitor de apă transmite ministrului [competent] un raport privind costurile – în special costurile de capital – repercutate în cursul anului calendaristic precedent asupra tarifelor aprovizionării cu apă și rezultatele exploatării pentru anul respectiv. Raportul trebuie însoțit de un aviz fără rezerve emis de un expert contabil. Ministrul transmite raportul menționat celor două camere ale [Staten‑Generaal (Adunarea Stărilor Generale)] înainte de sfârșitul anului calendaristic.
3.   În cazul în care din raportul menționat la alineatul 2 reiese că rezultatele de exploatare depășesc costurile de capital stabilite pentru anul respectiv în temeiul articolului 11 alineatul 2, proprietarul unui distribuitor de apă va asigura compensarea depășirii în tarifarea pentru anul calendaristic următor.”
Articolul 13 din legea menționată prevede:
„1.   În interesul aprovizionării publice cu apă, se stabilesc alte modalități prin sau în temeiul unei decizii generale de administrare în ceea ce privește:
a.
costurile care stau la baza tarifului menționat la articolul 11;
b.
elementele și metoda de calcul al tarifelor menționate la articolul 12.
2.   În cazul în care dispozițiile articolului 11 sau ale articolului 12 sau normele prevăzute la alineatul 1 nu sunt respectate, ministrul [competent] poate emite o recomandare proprietarului unui distribuitor de apă. Recomandarea indică motivele pentru care nu au fost respectate dispozițiile articolului 11 sau ale articolului 12 ori normele menționate, precum și modificările tarifare necesare în vederea respectării acestora. Recomandarea precizează termenul în care trebuie să se dea curs recomandării.”
Regulamentul referitor la politica de întrerupere a alimentării cu apă potabilă a micilor consumatori
Potrivit articolului 2 din Regeling van de Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu, nr. IENM/BSK‑2012/14677, hhoudende regels met betrekking tot het afsluiten van kleinverbruikers van drinkwater (Regeling afsluitbeleid voor kleinverbruikers van Drinkwater) [Regulamentul Secretarului de stat pentru infrastructură și mediu nr. IENM/BSK‑2012/14677 privind normele referitoare la întreruperea alimentării cu apă potabilă a micilor consumatori (Regulamentul de instituire a unei politici de întrerupere a alimentării cu apă potabilă a micilor consumatori)] din 17 aprilie 2012 (Stcrt. 2012, nr. 7964):
„Proprietarul unui distribuitor de apă nu poate întrerupe alimentarea cu apă potabilă a unui mic utilizator ca urmare a neplății înainte de a fi urmată procedura descrisă la articolele 3 și 4.”
Articolul 3 din acest regulament, intitulat „Notificare scrisă”, prevede:
„1.   În cazul în care un mic utilizator nu răspunde la o primă cerere de plată a proprietarului unui distribuitor de apă în termenul stabilit, proprietarul respectiv este obligat să adreseze cel puțin o notificare scrisă cu privire la acest subiect micului utilizator în cauză.
2.   În notificarea scrisă citată anterior, proprietarul unui distribuitor de apă:
a.
amintește micului utilizator posibilitățile de consiliere în materia gestionării datoriilor;
b.
propune, cu consimțământul scris al micului utilizator, să furnizeze datele de contact ale acestuia, numărul său de client, precum și informații privind cuantumul datoriei sale către o instanță competentă în materie de consiliere pentru gestionarea datoriilor, cu excepția cazului în care micul utilizator nu este o persoană fizică; și
c.
menționează că micul utilizator nu poate fi lipsit de apă în cazul în care prezintă un certificat medical precum cel menționat la articolul 6 litera d), fără a aduce atingere circumstanțelor enunțate la literele a)-c) ale articolului respectiv.”
Articolul 4 din acest regulament prevede:
„Proprietarul unui distribuitor de apă depune eforturi să intre în contact cu micul utilizator pentru a atrage atenția acestuia asupra posibilităților de a evita întârzierile de plată, de a pune capăt întârzierilor de plată și de a obține confirmarea acordării sau a neacordării unei autorizații în sensul articolului 3 alineatul 2 litera b).”
Decizia privind apa potabilă și Regulamentul privind apa potabilă
Besluit houdende bepalingen inzake de productie en distributie van drinkwater en de organisatie van de openbare drinkwatervoorziening (Drinkwaterbesluit) [[Decizia privind normele referitoare la producția și distribuția apei potabile, precum și la organizarea alimentării publice cu apă potabilă (Decizia privind apa potabilă)] din 23 mai 2011 (Stb. 2011, p. 293), adoptată în aplicarea Legii privind apa potabilă, precum și Regeling van de Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu, nr. BJZ2011046947, houdende nadere regels met betrekking tot enige onderwerpen inzake de voorziening van drinkwater, warm tapwater en huishoudwater (Drinkwaterregeling) [Regulamentul Secretarului de stat pentru infrastructură și mediu nr. BJZ2011046947 privind normele de aplicare pentru anumite aspecte ale alimentării cu apă potabilă, apă caldă și apă menajeră (Regulamentul privind apa potabilă)] din 14 iunie 2011 (Scrt. 2011, p. 10842) conțin norme detaliate cu privire la modul de calcul al costurilor și precizează ce costuri pot fi repercutate asupra prețului și în ce mod. Ministrul competent asigură respectarea acestor norme. Distribuitorul de apă publică anual un barem de prețuri care se vor aplica distribuției apei în anul calendaristic următor și precizează totodată modul în care aceste prețuri sunt calculate pe baza costurilor.
Litigiul principal și întrebările preliminare
Stichting Waternet este o societate de distribuție a apei care este în exclusivitate însărcinată cu distribuția apei potabile în municipalitatea Amsterdam (Țările de Jos), unde se află locuința ocupată de MG începând din luna septembrie 2012.
MG nu a informat Stichting Waternet despre instalarea sa ca nou‑ocupant al acestei locuințe. Precedentul ocupant nu a semnalat nici el părăsirea locuinței și a continuat să plătească facturile de distribuție a apei aferente locuinței menționate până la 1 ianuarie 2014. La 12 noiembrie 2014, Stichting Waternet i‑a trimis lui MG o scrisoare de bun venit și, începând de la 18 noiembrie 2014, i‑a adresat facturi privind distribuția apei începând cu 1 ianuarie 2014. MG nu a plătit niciuna dintre facturi pentru perioada 1 ianuarie 2014-18 noiembrie 2016.
Prin urmare, Stichting Waternet a introdus o acțiune la kantonrechter (Tribunalul Cantonal, Țările de Jos), având ca obiect obligarea MG la plata sumei de 283,79 euro, majorată cu dobânzi la rata legală și cu cheltuieli, precum și, cu titlu subsidiar, obținerea autorizației de închidere a racordului de apă al locuinței menționate. Această instanță a respins cererea de plată formulată de Stichting Waternet, pentru motivul că distribuția apei potabile constituia o „furnizare nesolicitată”, în sensul articolului 7:7 alineatul 2 din BW, în versiunea aplicabilă începând cu 13 iunie 2014. În schimb, aceasta a admis cererea sa subsidiară, cu condiția ca MG să nu își manifeste în mod expres, în termen de 14 zile de la notificarea hotărârii, intenția de a fi aprovizionat cu apă. MG a încheiat cu Stichting Waternet un contract de distribuție a apei la 18 noiembrie 2016.
Stichting Waternet a declarat apel împotriva hotărârii kantonrechter (Tribunalul Cantonal) la Gerechtshof Amsterdam (Curtea de Apel din Amsterdam, Țările de Jos), care l‑a respins, pentru motivul că nu exista niciun contract de distribuție a apei încheiat între părțile din litigiul principal pentru perioada 1 ianuarie 2014-18 noiembrie 2016, că distribuția apei în această perioadă constituia o „furnizare nesolicitată” în sensul articolului 7:7 alineatul 2 din BW în versiunea aplicabilă începând cu 13 iunie 2014 și că faptul că MG a consumat apa nu poate conduce la o apreciere diferită.
Prin urmare, Stichting Waternet a declarat recurs la instanța de trimitere, Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos). Această instanță ridică problema posibilității de a considera, ținând seama de practica curentă în Țările de Jos și de legislația neerlandeză referitoare la aprovizionarea publică cu apă, că practica comercială a Stichting Waternet nu constituie o „vânzare nesolicitată” de apă potabilă, interzisă de articolul 5 alineatul (5) din Directiva 2005/29 și de punctul 29 din anexa I la aceasta, precum și de articolul 9 din Directiva 97/7 și de articolul 29 din Directiva 2011/83.
Mai întâi, instanța de trimitere arată că în Țările de Jos, întrucât aprovizionarea publică cu apă este considerată o misiune esențială a autorităților publice, nu există o piață concurențială în acest sector, astfel încât orice societate de distribuție de apă este, pe de o parte, abilitată în exclusivitate să distribuie apa într‑o zonă de distribuție care îi este atribuită și, pe de altă parte, obligată să facă o ofertă de racordare celor care solicită acest lucru, precum și să nu întrerupă această aprovizionare în locuința unui consumator pentru neplata acesteia. În plus, instanța menționată precizează că astfel de societăți trebuie, sub controlul autorităților publice, să aplice tarife care acoperă costurile și care sunt transparente și nediscriminatorii.
În continuare, instanța de trimitere subliniază că consumatorul mediu din Țările de Jos trebuie să știe că locuința în care se instalează este racordată la rețeaua publică de distribuție a apei potabile și că furnizarea de apă potabilă nu este gratuită.
În sfârșit, această instanță consideră că litigiul principal se distinge de cauzele în care s‑a pronunțat Hotărârea din 13 septembrie 2018, Wind Tre și Vodafone Italia (
C‑54/17 și C‑55/17
,
EU:C:2018:710
), în măsura în care în cauza principală consumatorul nu poate alege societatea de distribuție a apei care îl va aproviziona cu apă potabilă, costurile sunt facturate odată ce consumatorul a consumat în mod efectiv apa, aceste costuri acoperă cheltuielile, sunt transparente și nediscriminatorii și sunt stabilite sub controlul autorităților publice.
În aceste condiții, Hoge Raad der Nederlanden (Curtea Supremă a Țărilor de Jos) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 9 din Directiva [97/7] și articolul 27 din Directiva [2011/83] coroborate cu articolul 5 alineatul (5) din Directiva [2005/29] și cu punctul 29 din anexa I la aceasta trebuie interpretate în sensul că există o vânzare nesolicitată de apă potabilă în sensul acestor dispoziții atunci când practica comercială a furnizorului de apă potabilă constă în următoarele aspecte:
(i)
potrivit legii, furnizorul de apă potabilă este a) competent exclusiv și obligat să furnizeze apă potabilă prin intermediul conductelor, în cadrul zonei de aprovizionare care îi este atribuită, precum și b) obligat să facă o ofertă privind racordarea la alimentarea publică cu apă potabilă și furnizarea apei potabile persoanelor care solicită acest lucru;
(ii)
furnizorul de apă potabilă păstrează racordul locuinței consumatorului la alimentarea publică cu apă potabilă în starea în care acesta se afla înaintea preluării locuinței de către consumator, astfel încât conductele de apă din locuința consumatorului să se afle sub presiune, iar consumatorul, în urma unei acțiuni active și conștiente – care constă în deschiderea robinetului de apă sau într‑o acțiune echivalentă – să poată preleva apă potabilă dacă este necesar, chiar dacă acesta a comunicat că nu ar dori să încheie un contract de furnizare a apei potabile; și
(iii)
furnizorul de apă potabilă facturează costuri în măsura în care consumatorul a prelevat efectiv apă potabilă printr‑o acțiune activă și conștientă, tarifele aplicate acoperind costurile și fiind transparente și nediscriminatorii, fapt verificat de autoritățile publice?
2)
Articolul 9 din Directiva [97/7] și articolul 27 din Directiva [2011/83] coroborate cu articolul 5 alineatul (5) din Directiva [2005/29] și cu punctul 29 din anexa I la aceasta se opun recunoașterii existenței unui contract de furnizare a apei potabile între furnizorul de apă potabilă și consumator atunci când (i) consumatorul – asemenea consumatorului neerlandez mediu – știe că furnizarea apei potabile implică costuri, (ii) consumatorul consumă totuși apă potabilă, în mod sistematic, o perioadă îndelungată, (iii) consumatorul continuă să consume apă și după primirea din partea furnizorului de apă potabilă a unei scrisori de bun venit, a unor facturi și a unor notificări și (iv) după ce a obținut o autorizație judiciară de închidere a racordului de apă potabilă al locuinței, consumatorul comunică faptul că ar dori totuși să încheie un contract cu furnizorul de apă potabilă?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la a doua întrebare
Prin intermediul celei de a doua întrebări, care trebuie analizată în primul rând, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 9 din Directiva 97/7 și articolul 27 din Directiva 2011/83 coroborate cu articolul 5 alineatul (5) din Directiva 2005/29 și cu punctul 29 din anexa I la aceasta reglementează formarea contractelor și în special dacă trebuie interpretate în sensul că un contract poate fi considerat încheiat între o societate de distribuție de apă și un consumator în lipsa consimțământului expres al acestuia din urmă.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit, pe de o parte, că este cert că Directiva 97/7 a fost abrogată la 13 iunie 2014, în conformitate cu articolul 31 din Directiva 2011/83. Cu toate acestea, ținând seama de perioada în care au avut loc faptele menționate la punctele 28 și 29 din prezenta hotărâre, trebuie avute în vedere, pentru a răspunde la a doua întrebare, atât dispozițiile Directivei 97/7, cât și cele ale Directivei 2011/83.
Pe de altă parte, această întrebare nu este relevantă decât dacă raportul juridic dintre Stichting Waternet și MG nu este reglementat în întregime de legislația națională, atât în ceea ce privește furnizarea de apă de către profesionist, cât și costurile legate de această furnizare ce revin consumatorului. Este de competența instanței de trimitere să verifice dacă această condiție este îndeplinită în cauza principală.
În primul rând, este necesar să se arate că Directiva 97/7 are ca obiect protecția consumatorilor în contractele încheiate la distanță și în special definirea întinderii obligațiilor pe care profesioniștii trebuie să le îndeplinească în ceea ce privește informațiile care trebuie comunicate consumatorilor și dreptul de retractare al acestora. În schimb, această directivă nu acoperă normele referitoare la formarea contractelor încheiate la distanță.
În al doilea rând, trebuie să se sublinieze că din termenii clari ai articolului 3 alineatul (5) din Directiva 2011/83 rezultă că aceasta din urmă nu afectează dreptul intern general al contractelor, precum normele privind valabilitatea, formarea sau efectele unui contract, în măsura în care aspectele dreptului general al contractelor nu sunt reglementate de această directivă. Reiese de asemenea din considerentul (14) al Directivei 2011/83 că aceasta ar trebui să nu aducă atingere dreptului intern care reglementează încheierea sau valabilitatea unui contract, de exemplu în cazul lipsei consimțământului.
În al treilea rând, în ceea ce privește Directiva 2005/29, articolul 3 alineatul (2) din aceasta prevede că ea nu aduce atingere dreptului contractelor și nici, în special, normelor privind valabilitatea, încheierea sau efectele contractelor.
În speță, instanța de trimitere ridică problema dacă articolul 9 din Directiva 97/7 și articolul 27 din Directiva 2011/83 coroborate cu articolul 5 alineatul (5) din Directiva 2005/29 și cu punctul 29 din anexa I la aceasta reglementează încheierea contractelor.
În această privință este necesar să se precizeze că aceste dispoziții privesc efectele eventualei constatări a existenței unei „vânzări nesolicitate”, în măsura în care acestea urmăresc, pe de o parte, să interzică practica comercială ce constă într‑o astfel de vânzare, în conformitate cu articolul 5 alineatul (5) din Directiva 2005/29 și cu punctul 29 din anexa I la aceasta, și, pe de altă parte, să prevadă scutirea consumatorului de obligația de a plăti o contraprestație în caz de „vânzare nesolicitată”.
Rezultă astfel din considerațiile prezentate la punctele 40-42 și 44 din prezenta hotărâre că, în lipsa unei armonizări la nivelul Uniunii a aspectelor generale ale dreptului contractelor, formarea, încheierea și validitatea contractelor sunt reglementate de dreptul național. Prin urmare, revine instanței de trimitere sarcina de a stabili, în raport cu dreptul neerlandez, dacă un contract poate fi considerat încheiat între o societate de distribuție a apei și un consumator în lipsa consimțământului expres al acestuia din urmă.
Având în vedere ceea ce precedă, trebuie să se răspundă la a doua întrebare că articolul 9 din Directiva 97/7 și articolul 27 din Directiva 2011/83 coroborate cu articolul 5 alineatul (5) din Directiva 2005/29 și cu punctul 29 din anexa I la aceasta nu reglementează formarea contractelor, astfel încât este de competența instanței de trimitere să aprecieze, în conformitate cu reglementarea națională, dacă un contract poate fi considerat încheiat între o societate de distribuție a apei și un consumator în lipsa consimțământului expres al acestuia din urmă.
Cu privire la prima întrebare
Prin intermediul primei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă noțiunea de „vânzare nesolicitată”, în sensul punctului 29 din anexa I la Directiva 2005/29, trebuie interpretată în sensul că include o practică comercială ce constă în menținerea racordării la rețeaua publică de distribuție a apei potabile în momentul instalării unui consumator într‑o locuință ocupată anterior, în lipsa unei cereri a respectivului consumator în acest sens.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit, astfel cum s‑a subliniat deja la punctul 39 din prezenta hotărâre, că răspunsul la prima întrebare nu este relevant decât dacă raportul juridic dintre Stichting Waternet și MG nu este reglementat în întregime de legislația națională, atât în ceea ce privește furnizarea de apă de către profesionist, cât și costurile legate de această furnizare ce revin consumatorului, aspect a cărui verificare revine instanței de trimitere.
Dacă este cazul, se impune să se examineze dacă o practică comercială precum practica referitoare la aprovizionarea cu apă potabilă în discuție în litigiul principal intră în domeniul de aplicare al Directivei 2005/29.
Articolul 1 din această directivă, interpretat în lumina considerentului (23) al acesteia, prevede printre altele că obiectivul directivei menționate este de a contribui la buna funcționare a pieței interne și de a realiza un nivel ridicat de protecție a consumatorilor prin apropierea actelor cu putere de lege și a actelor administrative ale statelor membre privind practicile comerciale neloiale care aduc atingere intereselor economice ale consumatorilor.
În consecință, o legislație națională intră în domeniul de aplicare al acestei directive numai dacă urmărește obiective legate de protecția consumatorilor (a se vedea în acest sens Ordonanța din 4 octombrie 2012, Pelckmans Turnhout,
C‑559/11
, nepublicată,
EU:C:2012:615
, punctul
).
În această privință trebuie arătat că obiectivele legislației naționale în discuție în litigiul principal nu reies în mod clar din decizia de trimitere și nici din dosarul de care dispune Curtea. În aceste condiții, revine instanței de trimitere sarcina de a verifica dacă practica Stichting Waternet rezultă din aplicarea unor dispoziții naționale care urmăresc obiective legate de protecția intereselor economice ale consumatorilor și intră, prin urmare, în domeniul de aplicare al Directivei 2005/29 sau dacă, dimpotrivă, aceasta urmărește să protejeze numai alte interese publice, precum sănătatea publică. Numai în ipoteza în care, potrivit instanței de trimitere, având în vedere punctul precedent din prezenta hotărâre, practica Stichting Waternet ar intra în domeniul de aplicare al Directivei 2005/29, acestei instanțe i‑ar reveni sarcina de a verifica dacă practica respectivă constituie o „vânzare nesolicitată”.
În ceea ce privește noțiunea de „vânzare nesolicitată”, punctul 29 din anexa I la Directiva 2005/29 prevede că intră printre altele în categoria practicilor comerciale agresive, considerate neloiale în orice situație, faptul că „[profesionistul] solicită plata pe loc sau plata ulterioară pentru produsele pe care le furnizează, dar pe care consumatorul nu le‑a solicitat […] (vânzare nesolicitată)”.
Constituie astfel o „vânzare nesolicitată”, în sensul acestui punct 29, în special un comportament care constă în aceea că profesionistul solicită consumatorului plata unui serviciu care a fost furnizat acestui consumator fără ca acesta să îl fi solicitat (Hotărârea din 13 septembrie 2018, Wind Tre și Vodafone Italia,
C‑54/17 și C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, punctul
, precum și Hotărârea din 5 decembrie 2019, EVN Bulgaria Toplofikatsia și Toplofikatsia Sofia,
C‑708/17 și C‑725/17
,
EU:C:2019:1049
, punctul
).
În această privință trebuie amintit că articolul 8 din Directiva 2005/29 definește noțiunea de „practică comercială agresivă” printre altele prin faptul că ea modifică sau poate modifica în mod semnificativ libertatea de alegere sau conduita consumatorului mediu cu privire la un produs. Rezultă că cererea unui serviciu trebuie să constea într‑o alegere liberă din partea consumatorului. Aceasta presupune în special ca informația comunicată de profesionist consumatorului să fie clară și adecvată (Hotărârea din 13 septembrie 2018, Wind Tre și Vodafone Italia,
C‑54/17 și C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, punctul
și jurisprudența citată).
Curtea a statuat de asemenea că, întrucât prețul constituie în principiu un element determinant în percepția consumatorului atunci când trebuie să ia o decizie comercială, acesta trebuie să fie considerat o informație necesară pentru a permite consumatorului să ia o astfel de decizie în cunoștință de cauză (Hotărârea din 13 septembrie 2018, Wind Tre și Vodafone Italia,
C‑54/17 și C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, punctul
).
În plus, în vederea interpretării dispozițiilor Directivei 2005/29, noțiunea de consumator are o importanță capitală. În conformitate cu considerentul său (18), această directivă ia drept criteriu de evaluare consumatorul mediu, care este normal informat și suficient de atent și de avizat, ținând seama de factori sociali, culturali și lingvistici (Hotărârea din 13 septembrie 2018, Wind Tre și Vodafone Italia,
C‑54/17 și C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, punctul
și jurisprudența citată). În conformitate cu același considerent (18), revine instanței de trimitere sarcina să determine reacția tipică a consumatorului mediu într‑un anumit caz.
În speță, din cererea de decizie preliminară reiese că societatea de distribuție a apei în cauză în litigiul principal este obligată să furnizeze serviciul de distribuție a apei, care nu poate fi întrerupt pentru neplata de către consumator înainte de a i se fi trimis acestuia o notificare scrisă și înainte ca societatea respectivă să fi depus eforturi să intre în contact personal cu acesta din urmă.
În ceea ce privește facturarea apei, instanța de trimitere precizează că, pentru a genera costuri, este necesară o acțiune voluntară din partea consumatorului, prin intermediul consumului de apă. În plus, fiecare societate de distribuție a apei trebuie să aplice, sub controlul autorităților publice, tarife care acoperă costurile și care sunt transparente, nediscriminatorii și proporționale cu consumul de apă.
Instanța de trimitere arată de asemenea că consumatorul mediu din Țările de Jos care se instalează într‑o locuință ocupată anterior știe că această locuință rămâne racordată la rețeaua publică de distribuție a apei potabile și că furnizarea apei se face cu titlu oneros.
Aceste împrejurări diferențiază cauza principală de cauzele în care s‑a pronunțat Hotărârea din 13 septembrie 2018, Wind Tre și Vodafone Italia (
C‑54/17 și C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, punctele
și
). Astfel, în acea hotărâre, Curtea a statuat că este irelevant dacă utilizarea serviciilor în cauză a necesitat, în anumite cazuri, o acțiune conștientă din partea consumatorului și a concluzionat că exista o „vânzare nesolicitată”, în sensul punctului 29 din anexa I la Directiva 2005/29, din moment ce, în acele cauze, consumatorii nu primiseră informațiile corespunzătoare referitoare la anumite servicii furnizate și la costurile acestora.
Având în vedere cele de mai sus, trebuie să se răspundă la prima întrebare că noțiunea de „vânzare nesolicitată”, în sensul punctului 29 din anexa I la Directiva 2005/29, trebuie interpretată în sensul că, sub rezerva verificărilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere, nu include o practică comercială a unei societăți de distribuție a apei potabile care constă în menținerea racordării la rețeaua publică de distribuție a apei în momentul instalării unui consumator într‑o locuință ocupată anterior, având în vedere că acest consumator nu dispune de o alegere privind furnizorul acestui serviciu, că acesta din urmă facturează tarife care acoperă costurile și care sunt transparente și nediscriminatorii, în funcție de consumul de apă, iar respectivul consumator știe că locuința respectivă este racordată la rețeaua publică de distribuție a apei și că furnizarea apei se face cu titlu oneros.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

1)
Articolul 9 din Directiva 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 20 mai 1997 privind protecția consumatorilor cu privire la contractele la distanță și articolul 27 din Directiva 2011/83/UE a Parlamentului European și a Consiliului din 25 octombrie 2011 privind drepturile consumatorilor, de modificare a Directivei 93/13/CEE a Consiliului și a Directivei 1999/44/CE a Parlamentului European și a Consiliului și de abrogare a Directivei 85/577/CEE a Consiliului și a Directivei 97/7/CE a Parlamentului European și a Consiliului, coroborate cu articolul 5 alineatul (5) din Directiva 2005/29/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 11 mai 2005 privind practicile comerciale neloiale ale întreprinderilor de pe piața internă față de consumatori și de modificare a Directivei 84/450/CEE a Consiliului, a Directivelor 97/7/CE, 98/27/CE și 2002/65/CE ale Parlamentului European și ale Consiliului și a Regulamentului (CE) nr. 2006/2004 al Parlamentului European și al Consiliului și cu punctul 29 din anexa I la aceasta nu reglementează formarea contractelor, astfel încât este de competența instanței de trimitere să aprecieze, în conformitate cu reglementarea națională, dacă un contract poate fi considerat încheiat între o societate de distribuție a apei și un consumator în lipsa consimțământului expres al acestuia din urmă.

2)
Noțiunea de „vânzare nesolicitată”, în sensul punctului 29 din anexa I la Directiva 2005/29, trebuie interpretată în sensul că, sub rezerva verificărilor care trebuie efectuate de instanța de trimitere, nu include o practică comercială a unei societăți de distribuție a apei potabile care constă în menținerea racordării la rețeaua publică de distribuție a apei în momentul instalării unui consumator într‑o locuință ocupată anterior, având în vedere că acest consumator nu dispune de o alegere privind furnizorul acestui serviciu, că acesta din urmă facturează tarife care acoperă costurile și care sunt transparente și nediscriminatorii, în funcție de consumul de apă, iar respectivul consumator știe că locuința respectivă este racordată la rețeaua publică de distribuție a apei și că furnizarea apei se face cu titlu oneros.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: neerlandeza.