CELEX: 62017TJ0337
Конкуренция
Картели
Пазар на въздушния превоз на товари
Решение, с което се установява нарушение на член 101 ДФЕС, на член 53 от Споразумението за ЕИП и на член 8 от Споразумението между Общността и Швейцария по въпроси на въздушния транспорт
Съгласуване на елементи от цената на услугите за въздушен превоз на товари (допълнителна такса за гориво, допълнителна такса за безопасност, плащане на комисиони върху допълнителните такси)
Обмен на информация
Териториална компетентност на Комисията
Едно-единствено продължаващо нарушение
Отговорност за неправомерното поведение
Условия за предоставяне на имунитет
Равно третиране
Задължение за мотивиране
Размер на глобата
Стойност на продажбите
Тежест на нарушението
Продължителност на участието в нарушението
Смекчаващи обстоятелства
Насърчаване на антиконкурентното поведение от страна на публичните органи
Пропорционалност
Правомощие за пълен съдебен контрол

)
[…]
II.

Производство и искания на страните
На 30 май 2017 г. жалбоподателят подава настоящата жалба в секретариата на Общия съд.
Комисията депозира писмената си защита в секретариата на Общия съд на 29 септември 2017 г.
На 3 януари 2018 г. жалбоподателят подава писмена реплика в секретариата на Общия съд.
На 28 февруари 2018 г. Комисията подава писмена дуплика в секретариата на Общия съд.
На 24 април 2019 г. по предложение на четвърти състав Общият съд решава на основание член 28 от своя процедурен правилник да преразпредели настоящото дело на разширен съдебен състав.
На 24 май 2019 г. в рамките на процесуално-организационните действия, предвидени в член 89 от Процедурния правилник, Общият съд задава писмени въпроси на страните. Те отговарят в определения срок.
Устните състезания и отговорите на страните на поставените от Общия съд въпроси са изслушани в съдебното заседание, проведено на 12 юни 2019 г.
На 18 юни 2019 г. жалбоподателят представя искания от Общия съд документ в съдебното заседание от 12 юни 2019 г.
На 24 юни 2019 г. Общият съд приключва устната фаза на производството.
С определение от 31 юли 2020 г. Общият съд (четвърти разширен състав), като приема, че делото не е напълно изяснено и че страните следва да бъдат поканени да представят становища относно довод, който не е бил обсъден от тях, разпорежда възобновяване на устната фаза на производството на основание член 113 от Процедурния правилник.
Страните отговарят в определения срок на поредица от въпроси, поставени от Общия съд на 4 август 2020 г., след което представят становища по съответните отговори.
С решение от 6 ноември 2020 г. Общият съд отново приключва устната фаза на производството.
Жалбоподателят иска от Общия съд:
–
като главно искане, да отмени изцяло обжалваното решение в частта, която се отнася до него,
–
при условията на евентуалност, да отмени член 1, параграф 1, буква б), параграф 2, буква б), параграф 3, буква б) и параграф 4, буква б), член 3, буква б) и член 4 от обжалваното решение и да намали размера на наложените му с обжалваното решение глоби,
–
при условията на евентуалност спрямо предходното искане, да отмени член 3, букви б) и г) от обжалваното решение и да намали размера на наложените му глоби,
–
при всички положения да осъди Комисията да заплати всички съдебни разноски.
Комисията по същество иска от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да измени размера на наложените на жалбоподателя глоби, като му отнеме общото намаление от 50 % и общото намаление от 15 %, ако Общият съд приеме, че оборотът от продажбата на входящи услуги за въздушен превоз на товари не може да бъде включен в стойността на продажбите,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
III.

От правна страна
[…]
А.

По исканията за отмяна
[…]
3.

По първото основание: незаконосъобразности, допуснати при подвеждането на жалбоподателя под отговорност за практиките на бившето дружество Air France и на AF и за част от практиките на KLM
Настоящото основание, с което жалбоподателят твърди, че Комисията незаконосъобразно му е вменила отговорност за практики на бившето дружество Air France и на AF, както и за част от практиките на KLM, е разделено на две части, първата от които се основава на незаконосъобразност, допусната от Комисията, като е вменила на жалбоподателя практики на AF след 15 септември 2004 г. и на KLM след 5 май 2004 г., а втората, за незаконосъобразност, допусната от Комисията, като е вменила на жалбоподателя практики на бившето дружество Air France, осъществявани между 7 декември 1999 г. и 15 септември 2004 г.
Освен това жалбоподателят упреква Комисията, че в съображение 1085 от обжалваното решение е посочила, че той и AF трябва да носят солидарна отговорност за заплащането на глобата поради участието им в нарушението. Всъщност жалбоподателят не взел никакво пряко или непряко участие в посочените практики, тъй като единствено AF участвало в тях.
Общият съд ще се произнесе по това твърдение за нарушение заедно с втората част от настоящото основание, доколкото двете са неразривно свързани.
а)

По първата част: незаконосъобразности при вменяването в отговорност на жалбоподателя на практиките на AF след 15 септември 2004 г. и на KLM след 5 май 2004 г.
Настоящата част, с която жалбоподателят поддържа, че Комисията незаконосъобразно му е вменила отговорност за практиките на AF след 15 септември 2004 г. и KLM след 5 май 2004 г., се състои от четири твърдения за нарушение: първото — грешка при вменяването на отговорност на жалбоподателя за практиките на KLM от 5 май до 15 септември 2004 г., второто — недостатъчното мотивиране на отхвърлянето на доказателствата, установяващи самостоятелността на AF и KLM, третото — грешки при вменяването на отговорност на жалбоподателя за практиките на AF и KLM след 15 септември 2004 г., и четвъртото — нарушение на принципите на лична отговорност и индивидуализация на наказанията и санкциите.
Най-напред следва да се разгледа второто твърдение за нарушение, свързано със спазването от Комисията на основни процесуални правила.
1)

По второто твърдение за нарушение, изведено от непълнота на мотивите за отхвърляне на доказателствата за самостоятелността на AF и KLM
Жалбоподателят поддържа, че Комисията не е изложила достатъчно мотиви, за да отхвърли доказателствата за самостоятелността на AF и KLM, като само ги е посочила имплицитно и е твърдяла, че в случая с AF те не са достатъчни, за да се обори презумпцията за упражняване на решаващо влияние. Според жалбоподателя Комисията обаче е била длъжна да разгледа подробно всички доказателства, които доказват тази самостоятелност, и да се произнесе подробно относно оборването на презумпцията за отговорност. Само позоваването в съображение 1083 от обжалваното решение на съдебната практика, посочена в съображение 1073 от това решение, и информацията, посочена в поверителното приложение към това решение, не можело да бъдат достатъчни. Що се отнася до KLM, задължението на Комисията да изложи мотиви било засилено, тъй като тя признала, че не е приложила презумпцията за отговорност. В това решение обаче тя дори не споменавала доказателствата, с които се установява самостоятелността на KLM. Пред Общия съд тя впрочем признавала, че във въпросното решение не е мотивирала отхвърлянето на силата на доказателствата, представени в хода на административното производство.
Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.
В самото начало следва да се припомни, че дружеството майка може да носи отговорност за нарушение на правилата за конкуренция, извършено от дъщерно дружество, по-конкретно когато, макар и да има отделна правосубектност, това дъщерно дружество не определя по самостоятелен начин своето поведение на пазара, а изпълнява главно указанията, дадени му от дружеството майка, по-специално с оглед на икономическите, организационните и правните връзки между тези два правни субекта (решение от 10 април 2014 г., Areva и др./Комисия,
C‑247/11 P и C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, т.
).
Всъщност в такъв случай, като се има предвид, че дружеството майка и неговото дъщерно дружество са част от една и съща стопанска единица и по този начин образуват едно предприятие по смисъла на член 101 ДФЕС, Комисията може да адресира до дружеството майка решение за налагане на глоби, без да е необходимо да доказва личното участие на последното в нарушението (решение от 10 април 2014 г., Areva и др./Комисия,
C‑247/11 P и C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, т.
).
В особения случай, когато дружество майка притежава изцяло капитала на свое дъщерно дружество, което е извършило нарушение на правилата за конкуренцията на Съюза, Съдът е уточнил, че от една страна, това дружество майка може да упражнява решаващо влияние върху поведението на дъщерното дружество, и че от друга страна, съществува оборима презумпция, според която посоченото дружество майка действително упражнява такова влияние (решение от 10 април 2014 г., Areva и др./Комисия,
C‑247/11 P и C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, т.
).
При тези обстоятелства е достатъчно Комисията да докаже, че целият капитал на дъщерно дружество е притежаван от неговото дружество майка, за да може да се презумира, че последното действително упражнява решаващо влияние върху търговската политика на това дъщерно дружество. Вследствие на това Комисията ще може да приеме, че дружеството майка е длъжно да носи солидарна отговорност за заплащането на наложената на неговото дъщерно дружество глоба, освен ако дружеството майка, в чиято тежест е да обори тази презумпция, не представи достатъчно доказателства, въз основа на които да се установи, че неговото дъщерно дружество има самостоятелно поведение на пазара (решение от 10 април 2014 г., Areva и др./Комисия,
C‑247/11 P и C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, т.
).
Освен това, когато решение за прилагане на правилата на Съюза в областта на конкурентното право се отнася до множество адресати и засяга определянето на субекта, който да носи отговорност за нарушението, това решение трябва да съдържа достатъчно мотиви за всеки от адресатите, и по-специално за онези от тях, които въз основа на това решение трябва да понасят тежестта на нарушението. В този смисъл по отношение на дружество майка, считано за отговорно за неправомерното поведение на свое дъщерно дружество, това решение трябва по принцип да съдържа изложение на мотивите, което може да обоснове вменяването на отговорността за нарушението на това дружество (решение от 10 април 2014 г., Areva и др./Комисия,
C‑247/11 P и C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, т.
).
Що се отнася по-специално до решение на Комисията, което по отношение на някои адресати се основава изключително на презумпцията за действително упражняване на решаващо влияние, следва да се установи, че Комисията, при всички случаи — с риск на практика да направи тази презумпция необорима — е длъжна да изложи по подходящ начин на тези адресати причините, поради които посочените фактически и правни обстоятелства не са били достатъчни, за да оборят споменатата презумпция (решение от 10 април 2014 г., Areva и др./Комисия,
C‑247/11 P и C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, т.
).
При все това Комисията изобщо не е длъжна да се основава само на посочената презумпция. Всъщност няма пречки тази институция да установи действителното упражняване на решаващо влияние от дружество майка върху негово дъщерно дружество, като се основе на други доказателства или на съчетание от такива доказателства и презумпция. В последния случай се прилага т.нар. метод на „двояка обосновка“ (решение от 10 април 2014 г., Areva и др./Комисия,
C‑247/11 P и C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, т.
и
).
Що се отнася до решение, което основава отговорността на дружеството майка за нарушение, извършено от неговото дъщерно дружество, на метод, който включва двояка обосновка, общата преценка на наведените от дружеството майка доказателства, доколкото са относими за целите на оборването на споменатата презумпция, по принцип е в съответствие с дължимата степен на мотивиране от Комисията, щом като може да позволи на дружеството майка да се запознае с причините, поради които Комисията е решила да го подведе под отговорност за извършеното нарушение от негово дъщерно дружество (вж. в този смисъл решение от 10 април 2014 г., Areva и др./Комисия,
C‑247/11 P и C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, т.
).
Накрая, съгласно постоянната съдебна практика, макар несъмнено Комисията да е длъжна да мотивира решенията си, като посочи фактическите и правните обстоятелства, от които зависи правната обосновка на мярката, и съображенията, поради които е взела решението си, не се изисква тя да обсъжда всички фактически и правни въпроси, повдигнати от всяко заинтересовано лице в хода на административното производство, и по-специално да взема отношение по обстоятелства, които са явно неотносими към случая, нямат значение или са явно второстепенни (вж. решение от 6 февруари 2014 г., Elf Aquitaine/Комисия,
T‑40/10
, непубликувано,
EU:T:2014:61
, т.
и цитираната съдебна практика).
В случая, най-напред, що се отнася до отхвърлянето на представените от жалбоподателя доказателства за самостоятелността на AF, след като припомня в съображения 1070—1073 от обжалваното решение принципите, приложими при идентифицирането на лицата, считани за отговорни за неправомерното поведение в рамките на една и съща стопанска единица, Комисията посочва следното в съображения 1081—1084 от посоченото решение:
„1081 Служителите на [AF] са участвали в нарушението от 15 септември 2004 г. до 14 февруари 2006 г.
1082 През същия период обаче [жалбоподателят] е притежавал 100 % от икономическите права и правата на глас в [AF].
1083 В съответствие с припомнената [в точка 6.1 от настоящото решение] съдебна практика следователно се презумира, че през този период [жалбоподателят] е упражнявал решаващо влияние върху [AF]. [Жалбоподателят] не е представил достатъчно доказателства, за да обори презумпцията, че е упражнявал решаващо влияние върху [AF]. Следователно, за целите на прилагането на член 101 от ДФЕС, член 53 от Споразумението за ЕИП и член 8 от Споразумението [ЕО—Швейцария по въпроси на въздушния транспорт] [жалбоподателят] и [AF] са част от едно и също предприятие, което е извършвало нарушението от 15 септември 2004 г. до 14 февруари 2006 г.
1084 В допълнение към пълната собственост има и други обстоятелства, от които е видно, че през този период [жалбоподателят] е упражнявал решаващо влияние върху [AF] или поне подкрепят презумпцията в този смисъл (поверителното приложение [към същото решение], достъпно само за [жалбоподателя])“.
Поверителното приложение към обжалваното решение, в което са изброени другите доказателства, посочени в съображение 1084 от това решение, гласи следното по отношение на AF:
[
поверително
] (
)
От това следва, че за да вмени на жалбоподателя отговорност за практиките на AF, Комисията се е основала едновременно на презумпцията за действително упражняване на решаващо влияние поради контрола, произтичащ от притежаването на целия капитал на AF от жалбоподателя, както и на правата на глас, свързани с акциите на AF, и на наличието на редица улики, установяващи такова действително упражняване. В това отношение тя се позовава, първо, на правомощията на жалбоподателя по управление, насочване и контрол на дейността на AF посредством различните му дружествени органи, второ, на съществуването на обща структура за AF и KLM, що се отнася конкретно до превоза на товари, и трето, на съвместяването на функции между жалбоподателя и AF от страна на няколко ръководители.
По-нататък, що се отнася до отхвърлянето на изтъкнатите от жалбоподателя доказателства за самостоятелността на KLM, в съображения 1086—1088 от обжалваното решение Комисията посочва следното:
„1086 Служителите на [KLM] са участвали в нарушението от 21 декември 1999 г. до 14 февруари 2006 г., т.е. през целия период на нарушението. Следователно KLM трябва да носи отговорност за прякото си участие в нарушението.
1087 Както е обяснено [в точка 2.2 от това решение], на 5 май 2004 г. [бившето дружество Air France] придобива контрол над KLM. От 5 май 2004 г. [жалбоподателят] притежава 97,5 % от икономическите права и 49 % от правата на глас в KLM.
1088 Поради причините, изложени в поверителното приложение [към това решение], достъпно само за [жалбоподателя], Комисията счита, че от 5 май 2004 г. [жалбоподателят] е упражнявал решаващо влияние върху KLM“.
Поверителното приложение към обжалваното решение, в което са изброени другите доказателства, посочени в съображение 1088 от това решение, гласи следното по отношение на KLM:
[
поверително
]
От това следва, че за да вмени на жалбоподателя практиките на KLM в периода от 5 май 2004 г. до 14 февруари 2006 г., Комисията се е основала както на капитала и правата на глас, притежавани от жалбоподателя в KLM, така и на редица допълнителни улики, установяващи ефективното упражняване на решаващо влияние върху последното. В това отношение тя се е позовала, първо, на правомощията на жалбоподателя по управление, насочване и контрол на дейността на KLM посредством различните му дружествени органи, второ, на съществуването на обща структура за AF и KLM, що се отнася конкретно до превоза на товари, и трето, на съвместяването на функции между жалбоподателя и KLM от страна на няколко ръководители.
Жалбоподателят обаче се е задоволил да посочи в отговора си на изложението на възраженията, че е „холдингово дружество без никаква оперативна дейност в областта на въздушния транспорт“ и че „в никакъв случай не е участвал по какъвто и да било начин в рамките на твърдените практики“.
В светлината на гореизложеното Комисията не може да бъде основателно критикувана за това, че не е представила подробни мотиви, съответстващи на изискванията, произтичащи от съдебната практика, по отношение на отхвърлянето на доказателствата за самостоятелността на AF и на KLM.
Освен това четирите съдебни решения, на които се позовава жалбоподателят в жалбата относно нивото на обоснованост, което се изисква от Комисията при наличието на противоположни доказателства, представени в хода на административното производство и насочени към оборване на презумпцията за ефективно упражняване на решаващо влияние, се вписват в различен контекст от този по настоящия случай.
От една страна, в решение от 29 септември 2011 г., Elf Aquitaine/Комисия (
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
), Съдът е взел предвид по-специално особени обстоятелства, свързани с промяна в по-ранната практика на Комисията при вземане на решения, състояща се в систематичното позоваване на метода на двояката обосновка (вж. в този смисъл определение от 7 февруари 2012 г., Total и Elf Aquitaine/Комисия,
C‑421/11 P
, непубликувано,
EU:C:2012:60
, т.
).
От друга страна, следва да се прецени обхватът на решения от 16 юни 2011 г., Air liquide/Комисия (
T‑185/06
,
EU:T:2011:275
), от 16 юни 2011 г., Edison/Комисия (
T‑196/06
,
EU:T:2011:281
), и от 27 ноември 2014 г., Alstom/Комисия (
T‑517/09
,
EU:T:2014:999
), с оглед на припомнената в точки 226 и 227 по-горе практика на Съда, съгласно която Комисията, когато съчетава, както в настоящия случай по отношение на вменяването на отговорността за практиките на AF, доказателствата за действителното упражняване на решаващо влияние с презумпцията за такова упражняване, излага достатъчни мотиви за отхвърлянето на противоположните доказателства, представени от упрекваното предприятие, като прибягва до обща оценка, която не се произнася по всяко от тях.
Следователно настоящото твърдение за нарушение трябва да бъде отхвърлено.
2)

По първото твърдение за нарушение, изведено от грешка при вменяването в отговорност на жалбоподателя на практиките на KLM от 5 май до 15 септември 2004 г.
Жалбоподателят твърди, че е бил учреден като холдингово дружество едва на 15 септември 2004 г. Според него обаче дружеството майка не може да носи отговорност за неправомерното поведение на своето дъщерно дружество за периода преди придобиването на дъщерното дружество, когато последното продължава дейността си на съответния пазар след придобиването му. Поради това той счита, че не може да носи отговорност за практиките на KLM след 5 май 2004 г., противно на това, което следва от точка 1089 от обжалваното решение.
Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.
В случая от съображение 1087 от обжалваното решение следва, че от 5 май 2004 г. жалбоподателят притежава 97,5 % от капитала и 49 % от правата на глас в KLM.
Вярно е, както правилно посочва жалбоподателят, че субектът, който е притежавал това капиталово участие и тези права на глас в KLM на 5 май 2004 г., се е наричал Air France SA, т.е. бившето дружество Air France (вж. в тази връзка т. 53 по-горе).
Страните обаче не спорят, че жалбоподателят и бившето дружество Air France са едно и също юридическо лице. Наистина в съображение 1080 от обжалваното решение Комисията си служи с понятието „правоприемство“. От посоченото съображение, както и от съображение 22 от това решение обаче недвусмислено следва, че след преобразуване в холдинг и промяна на фирмата бившето дружество Air France се „преобразува“ в жалбоподателя.
По-специално в съображение 22 Комисията посочва следното:
„На 5 май 2004 г. [бившето дружество Air France] придобива изключителен контрол върху [KLM] вследствие на публичното предложение за замяна от страна на [бившето дружество Air France] на акциите на KLM. От тази дата [бившето дружество Air France] и KLM са част от групата [AF]-KLM. На 15 септември 2004 г. [бившето дружество Air France] се преобразува в холдингово дружество и е преименувано на [AF]-KLM, а дейностите по въздушен транспорт на [бившето дружество Air France] са прехвърлени към дъщерно дружество, наречено „Air France Compagnie Aérienne“, преименувано на [AF]“.
Така, що се отнася до контрола върху KLM от 5 май до 15 септември 2004 г., жалбоподателят продължава да упражнява правата и да изпълнява задълженията, които е придобил, когато все още се е представял под наименованието на бившето дружество Air France.
Следователно жалбоподателят неправилно твърди, че като му е вменила практиките на KLM от 5 май до 15 септември 2004 г., Комисията го е подвела под отговорност за неправомерно поведение на дъщерното му дружество в периода преди придобиването му.
Следователно настоящото твърдение за нарушение следва да се отхвърли.
3)

По третото твърдение за нарушение, изведено от грешки при вменяването в отговорност на жалбоподателя на практиките на AF и на KLM след 15 септември 2004 г.
Жалбоподателят твърди, че Комисията неправилно му е вменила отговорността за практиките на AF и KLM след 15 септември 2004 г., тъй като изобщо не е упражнявал решаващо влияние върху тези дружества. Той твърди, че от 15 септември 2004 г. е само финансов холдинг, който не извършва дейност в сектора на товарните превози. Поддържа, че е имал само роля, свързана с координация и финансова консолидация, състояща се в осигуряване на спазването на правните задължения в областта на счетоводството и финансовата комуникация и прозрачност, от една страна, и от друга страна, роля, свързана с определянето на цялостната стратегия на AF и KLM, без обаче да се намесва в техните оперативни и търговски дейности или да им дава каквито и да било нареждания. AF и KLM определяли самостоятелно своята търговска политика, стратегия, бюджет и поведение в сектора на товарните превози.
В това отношение жалбоподателят счита, че доказателствата, на които се позовава Комисията в поверителното приложение към обжалваното решение, не установяват упражняването на решаващо влияние върху AF и KLM. Първо, той сочи, че неговият комитет за стратегическо управление никога не е отправял „задължителни препоръки“ към AF и KLM. Второ, отбелязва, че не е налице йерархична връзка между него, от една страна, и AF и KLM, от друга, преминаваща през управителния му съвет и комитета за стратегическо управление. Всички решения относно дейността, свързана с превоза на товари, на AF и KLM през съответния период били възложени на AF Cargo и KLM Cargo, както и на „Joint Cargo Management Committee“ (наричано по-нататък „JCMC“). Трето, жалбоподателят подчертава, че нито един от членовете на управителните му органи, посочени в това приложение, които през съответния период са заседавали в управителните органи на AF или на KLM, не се е намесил в дейностите, свързани с превоза на товари, на AF или KLM. Четвърто, твърди, че JCMC е само орган за координиране на дейността по превоз на товари AF и на KLM, който действа само в рамките на последните, така че не е могъл да го използва, за намеса в търговската политика на AF или KLM.
Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.
В самото начало следва да се направи разграничение в зависимост от това дали настоящото твърдение за нарушение е насочено срещу изводите на Комисията относно вменяването на отговорност за практиките на AF или изводите относно вменяването на отговорност за практиките на KLM.
В първия случай, с оглед на презумпцията за ефективно упражняване на решаващо влияние поради контрола, който предполага притежаването от страна на жалбоподателя на целия капитал на AF и на правата на глас, свързани с акциите на AF, това дружество майка следва, в съответствие с посочената в точка 223 по-горе съдебна практика, да представи доказателства, които могат надлежно да докажат, че дъщерното му дружество е действало самостоятелно на пазара, и по този начин да оборят тази презумпция.
Във втория случай, при липса на прилагане на въпросната презумпция, от жалбоподателя се изисква само да докаже, че Комисията не е доказала надлежно, че KLM не е определяло самостоятелно действията си на пазара.
В настоящия случай следва да се отбележи, че жалбоподателят изтъква редица аргументи срещу обстоятелствата, на които Комисията се опира в поверителното приложение към обжалваното решение, за да установи упражняването на решаващо влияние върху AF. Тези доводи все пак трябва да бъдат взети предвид, за да се прецени дали Комисията основателно е стигнала до извода, че жалбоподателят не е оборил спорната презумпция. Следва да се отбележи, че тези доводи се основават по същество на същите фактически обстоятелства като изтъкнатите от жалбоподателя за оборване на спорната презумпция. Що се отнася до фактическите твърдения, изтъкнати в подкрепа на доводите срещу тези обстоятелства, но които жалбоподателят не е използвал отново, за да обори посочената презумпция, Общият съд следва да вземе същите предвид като релевантен елемент от преценката дали AF е определяло самостоятелно действията си на пазара (вж. в този смисъл решение от 16 юни 2016 г., Evonik Degussa и AlzChem/Комисия,
C‑155/14 P
,
EU:C:2016:446
, т.
). Това в особена степен се отнася за твърдението, че не е имало „задължителни препоръки“ от страна на комитета за стратегическо управление на жалбоподателя.
Именно в светлината на тези съображения трябва да се разгледа настоящото твърдение за нарушение.
Първо, следва да се отбележи, че позоваването от страна на жалбоподателя на характера му на финансов холдинг не може само по себе си да постави под въпрос констатацията, че той действително упражнява решаващо влияние върху AF и KLM (вж. в този смисъл решения от 14 юли 2011 г., Legris Industries/Комисия,
T‑376/06
, непубликувано,
EU:T:2011:107
, т.
и
и от 14 юли 2011 г., Arkema France/Комисия,
T‑189/06
,
EU:T:2011:377
, т.
). Всъщност в контекста на група от дружества холдингът, който координира по-специално финансовите инвестиции в групата, е дружество, чиято задача е да групира участия в различни дружества и чиято функция е да осигури единно ръководство на тези дружества, в частност посредством бюджетния контрол (решение от 15 юли 2015 г., HIT Groep/Комисия,
T‑436/10
,
EU:T:2015:514
, т.
).
Що се отнася до определянето от жалбоподателя на цялостната стратегия на AF и KLM и до широкия обхват на тази стратегия, тъй като тя включва повечето от лостовете за развитие на групата, начело на която е дружеството жалбоподател, те далеч не свидетелстват за липса на решаващо влияние, а напротив, подкрепят констатациите, направени от Комисията в обжалваното решение.
Ако се допусне, както твърди жалбоподателят, че тази роля не е стигнала до намеса в оперативната и търговската дейност на AF и KLM, е важно да се припомни, че решаващото влияние, което може да обоснове вменяването на дружеството майка на отговорност за нарушението, извършено от неговото дъщерно дружество, може да се отнася само до търговската политика stricto sensu на това дъщерно дружество (решение от 23 януари 2014 г., Gigaset/Комисия,
T‑395/09
, непубликувано,
EU:T:2014:23
, т.
) и не може да бъде непременно свързано с ежедневното управление на това дъщерно дружество (решение от 26 септември 2013 г., The Dow Chemical Company/Комисия,
C‑179/12 P
, непубликувано,
EU:C:2013:605
, т.
).
Освен това следва да се отбележи, че твърдението на жалбоподателя, че не се е намесвал в оперативните и търговските дейности на своите дъщерни дружества, не само че не е подкрепено с никакви доказателства, но и частично противоречи на негови предишни изявления, направени в отговора му от 29 юни 2007 г. на въпросника на Комисията от 12 юни 2007 г., изпратен по време на разследването и приложен към жалбата. Всъщност според тези изявления „управителният съвет на [жалбоподателя] […] взема участие […] в основните търговски насоки на групата Air France-KLM“.
Второ, що се отнася до довода, че AF и KLM са определяли самостоятелно търговската си политика, стратегията, бюджета и поведението си в сектора на товарните превози, най-напред следва да се отбележи, че жалбоподателят отново излага само твърдения. По-нататък, доводите на жалбоподателя се основават главно на самостоятелността на структурите на AF Cargo и KLM Cargo по отношение на образуванията, към които принадлежат съответно AF и KLM, така че те не позволяват да се установи самостоятелността на AF и KLM по отношение на жалбоподателя. Накрая, примерите за области, посочени от жалбоподателя, по отношение на които се упражнява твърдяната самостоятелност на AF Cargo и KLM Cargo, например в оперативен план осъществяването на логистични операции, свързани с дейността по превоз на товари, или от стратегическа гледна точка създаването и определянето на допълнителна такса, не са в противоречие с по-общото стратегическо ръководство, което жалбоподателят твърди, че той самият осигурява. Всъщност разпределянето на задачите представлява обичайно явление в рамките на група дружества (вж. в този смисъл решение от 14 юли 2011 г., Arkema France/Комисия,
T‑189/06
,
EU:T:2011:377
, т.
).
Трето, що се отнася до неиздаването от комитета за стратегическо управление на жалбоподателя на „задължителни препоръки“ на AF и KLM, то засяга правоотношенията между жалбоподателя и неговите дъщерни дружества. При тези обстоятелства, въпреки че това бездействие е изтъкнато, за да се оспорят обстоятелствата, включени в поверителното приложение към обжалваното решение, още на този етап следва да се провери дали то е от естество да постави под въпрос констатациите на Комисията относно липсата на самостоятелност на неговите дъщерни дружества.
От една страна, следва да се констатира, че жалбоподателят не е представил никакви доказателства в подкрепа на това твърдение, като например протоколи от заседанията на комитета за стратегическо управление.
От друга страна, следва да се отбележи, че жалбоподателят не оспорва факта, че комитетът за стратегическо управление е заседавал в периода от създаването му през 2004 г. до края на периода на нарушението. Впрочем от отговора му от 29 юни 2007 г. на въпросника на Комисията от 12 юни 2007 г. е видно, че посоченият комитет действително е заседавал през този период и че „[се е] занимавал главно със [стратегическите] въпроси“.
Предвид ролята и правомощията на комитета за стратегическо управление, които могат да се установят въз основа на извлеченията от годишните доклади на жалбоподателя за 2004/2005 г. и 2005/2006 г., приложени към отговора му от 29 юни 2007 г., няма основания да се приеме, че обсъжданията на този комитет не са имали за цел именно да координират стратегията на дъщерните дружества AF и KLM. Всъщност, видно от посочените извлечения, „решенията [на въпросния комитет] изразяват общата позиция на AF и KLM относно всяко значимо стратегическо решение, засягащо търговските, финансови, технически и оперативни области […]“.
По отношение на „задължителните препоръки“ се посочва, че „[комитетът за стратегическо управление] издава задължителни препоръки по горепосочените въпроси до управителния съвет на [AF], управителния и надзорния съвет на KLM“ и че „председателят на управителния съвет на KLM, председателят на управителния съвет на [AF] и всеки председател и директор или ключов служител на обединените образувания или на техните дъщерни дружества, в зависимост от случая, не може да взема или изпълнява решения, попадащи в обхвата на компетентност на [комитета за стратегическо управление], без предварителната задължителна препоръка на последния“. От това следва, че намесата на AF и KLM в редица области, свързани с тяхната дейност, е била обусловена от приемането на задължителни (или императивни) препоръки от комитета за стратегическо управление на жалбоподателя. В настоящия случай жалбоподателят не сочи и най-малко доказателство или обстоятелство, което би могло да осведоми Общия съд дали посоченият комитет се е отказал от своите прерогативи.
С оглед на гореизложеното следва да се констатира, че жалбоподателят не е успял да обори презумпцията, основана на контрола, който притежава върху целия капитал на AF и правата на глас, свързани с акциите на AF, че той действително е упражнявал решаващо влияние върху AF през периода от 15 септември 2004 г. до 14 февруари 2006 г.
Що се отнася до констатацията на Комисията, че жалбоподателят действително е упражнявал решаващо влияние върху KLM, от анализа в точки 258—267 по-горе на първия набор от аргументи на жалбоподателя в подкрепа на настоящото твърдение за нарушение не следва, че Комисията е допуснала грешка в преценката си.
Следователно остава да се преценят доводите, изтъкнати от жалбоподателя във връзка с обстоятелствата, упоменати в поверителното приложение към обжалваното решение, относно връзките му с KLM, като обстоятелствата, свързани с AF, трябва да бъдат отстранени като неприложими, тъй като жалбоподателят не е доказал, че Комисията е допуснала грешка, като се е позовала на въпросната презумпция.
Първо, по отношение на твърдението на жалбоподателя, че комитетът за стратегическо управление не е приел никакви „задължителни препоръки“, се препраща към изложението в точки 263—267 по-горе. Впрочем в обжалваното решение Комисията черпи довод от правомощието на този комитет да приема такива препоръки (вж. т. 233 по-горе), чието съществуване не се оспорва от жалбоподателя. Възможността жалбоподателят да определя по такъв начин стратегията на дъщерното си дружество сама по себе си показва наличието на ръководна власт, която поставя под въпрос самостоятелното поведение на последното.
Второ, що се отнася до довода на жалбоподателя, че не е имало „йерархична връзка“ между него, преминаваща през управителния му съвет и комитета за стратегическо управление, и KLM, същият трябва да бъде отхвърлен на същите основания като изложените в точка 262 по-горе.
Трето, жалбоподателят няма основание да твърди, че нито един от членовете на управителните му органи, посочени в поверителното приложение към обжалваното решение, които през съответния период са били членове на управителните органи на KLM, не се е намесвал в дейностите по превоз на товари. Всъщност в това отношение той се позовава на факта, че всички решения, свързани с дейността по превоза на товари, са били поверени в рамките на KLM на структурите на KLM Cargo или на JCMC.
Този аргумент трябва да бъде отхвърлен по същите причини като вече изложените в точка 262 по-горе.
Във всеки случай следва да се отбележи, че жалбоподателят само твърди, без да сочи доказателства, че членовете, които съвместяват управленски функции или мандати в неговите дружествени органи и в тези на KLM, не са се намесвали в дейностите по превоза на товари. Освен че не е подкрепено с доказателства, това твърдение само по себе си не опровергава наличието на тези припокривания, въпреки че съгласно постоянната съдебна практика значението на участието на дружеството майка в управлението на дъщерното му дружество може да се удостовери и чрез присъствието начело на дъщерното дружество на редица лица, които заемат ръководни функции в дружеството майка (вж. решение от 9 септември 2015 г., Toshiba/Комисия,
T‑104/13
,
EU:T:2015:610
, т.
и цитираната съдебна практика).
Четвърто, жалбоподателят неоснователно твърди, че JCMC е било само координиращ орган по отношение на дейността, свързана с превоза на товари, на AF и KLM, действащ в рамките на последните, поради което той не е можел да го използва, за да се намесва в съответните им търговски политики.
В тази връзка в поверителното приложение към обжалваното решение Комисията отбелязва, че [
поверително
] (вж. т. 233 по-горе). Както жалбоподателят правилно посочва, материалите по делото, и по-специално отговорът му от 29 юни 2007 г. на въпросника на Комисията от 12 юни 2007 г., показват наличието на единна структура, организирана в рамките на звената за превоз на товари на дъщерните дружества AF и KLM. От това не следва, че тази структура е била създадена в рамките на жалбоподателя или че тя е оказвала по някакъв друг начин решаващото влияние, което жалбоподателят е упражнявал върху своите дъщерни дружества.
Остава фактът, че другите съображения, които не са предмет на основателна критика и са посочени от Комисията в подкрепа на това да се вменят на жалбоподателя практиките на KLM след 5 май 2004 г., а именно, първо, притежаването на 97,5 % от капитала и 49 % от правата на глас в KLM, второ, правомощията по управление, насочване и контрол на жалбоподателя по отношение на дейностите KLM чрез неговия управителен съвет и комитет за стратегическо управление, и трето, присъствието начело на KLM на няколко лица, заемащи ръководни функции или корпоративни длъжности в рамките на жалбоподателя, са достатъчни, за да се установи ефективното упражняване на решаващо влияние от страна на жалбоподателя върху KLM.
С оглед на изложеното настоящото твърдение за нарушение следва да се отхвърли.
4)

По четвъртото твърдение за нарушение, изведено от нарушение на принципите на лична отговорност и на индивидуализиране на наказанията и санкциите
Жалбоподателят поддържа, че вменяването на практиките на AF след 15 септември 2004 г. и на KLM след 5 май 2004 г. нарушава принципите на лична отговорност и на индивидуализиране на наказанията и санкциите.
Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.
Следва да се припомни, че съгласно принципа на индивидуализиране на наказанията и санкциите, който се прилага във всяко административно производство, което може да приключи с налагане на санкции съгласно правилата на Съюза в областта на конкуренцията, предприятието трябва да бъде санкционирано само за деяния, за които лично отговаря (вж. в този смисъл решения от 13 декември 2001 г., Krupp Thyssen Stainless и Acciai speciali Terni/Комисия,
T‑45/98 и T‑47/98
,
EU:T:2001:288
, т.
, от 3 март 2011 г., Siemens и VA Tech Transmission & Distribution/Комисия,
T‑122/07—T‑124/07
,
EU:T:2011:70
, т.
и от 11 юли 2014 г., RWE и RWE Dea/Комисия,
T‑543/08
,
EU:T:2014:627
, т.
).
Този принцип обаче трябва да се съгласува с понятието за предприятие и със съдебната практика, според която фактът, че дружеството майка и дъщерното му дружество съставляват едно предприятие по смисъла на член 101 ДФЕС, дава право на Комисията да адресира решението за налагане на глоби до дружеството майка на група от дружества (вж. в този смисъл решения от 3 март 2011 г., Siemens и VA Tech Transmission & Distribution/Комисия,
T‑122/07—T‑124/07
,
EU:T:2011:70
, т.
и от 11 юли 2014 г., RWE и RWE Dea/Комисия,
T‑543/08
,
EU:T:2014:627
, т.
). Действително, макар и да не участва пряко в нарушението, дружеството майка упражнява в подобен случай решаващо влияние върху дъщерното или дъщерните дружества, участвало или участвали в него. От това следва, че в този контекст отговорността на дружеството майка не би могла да се счита за безвиновна отговорност (вж. в този смисъл решение от 10 септември 2009 г., Akzo Nobel и др./Комисия,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
, т.
).
При тези обстоятелства дружеството майка се осъжда в лично качество за нарушение, за което се счита, че е извършено от самото него (вж. в този смисъл решения от 10 септември 2009 г., Akzo Nobel и др./Комисия,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
, т.
, от 17 май 2011 г., Elf Aquitaine/Комисия,
T‑299/08
,
EU:T:2011:217
, т.
и от 27 юни 2012 г., Bolloré/Комисия,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, т.
).
В конкретния случай, доколкото жалбоподателят основава настоящото твърдение за нарушение на липсата на упражняване на решаващо влияние върху AF и KLM, без да представя никакви доказателства, които да не са били изтъкнати в рамките на предходните оплаквания, е достатъчно да се констатира, че от анализа на първото и третото твърдение за нарушение в рамките на първото основание става ясно, че Комисията е доказала надлежно, че жалбоподателят е упражнявал такова влияние върху дъщерните си дружества през разглежданите периоди. От това следва, че настоящото твърдение за нарушение се основава на погрешна предпоставка.
Освен това, доколкото не е погрешно и като се има предвид съдебната практика, посочена в точки 282 и 283 по-горе, вменяването на жалбоподателя на практиките на AF след 15 септември 2004 г. и тези на KLM след 5 май 2004 г. не може да наруши принципа на личната отговорност и на индивидуализацията на наказанията и санкциите.
Ето защо настоящото твърдение за нарушение трябва да се отхвърли.
Следователно първата част от първото основание трябва да се отхвърли в нейната цялост.
б)

По втората част: незаконосъобразности при вменяването на отговорност на жалбоподателя за практиките на бившето дружество Air France в периода между 7 декември 1999 г. и 15 септември 2004 г.
Настоящата част, с която жалбоподателят поддържа, че Комисията е допуснала редица незаконосъобразности, като му е вменила практиките на бившето дружество Air France между 7 декември 1999 г. и 15 септември 2004 г., което Комисията оспорва, съдържа три оплаквания. Първото — нарушение на задължението за мотивиране, второто — вменяване на жалбоподателя на отговорност за посочените практики за разглеждания период, и третото — нарушение на принципите на лична отговорност и на индивидуализиране на наказанията и санкциите.
В началото следва да се отбележи, че в обжалваното решение Комисията е действала на три етапа. Най-напред, в съображение 1080 от това решение тя вменява на жалбоподателя в качеството му на „правоприемник“ действия на бившето дружество Air France за периода от 7 декември 1999 г. до 15 септември 2004 г. В това отношение тя се основава на констатацията, че на 15 септември 2004 г. бившето дружество Air France „става“ жалбоподателят след преобразуването му в холдинг и промяната на дружественото наименование и предмет на дейност съгласно уточненията в съображение 22 от обжалваното решение.
След това, за периода от 15 септември 2004 г. до 14 февруари 2006 г. Комисията установява в съображения 1083 и 1084 от обжалваното решение, че жалбоподателят е упражнявал решаващо влияние върху AF.
На трето място, в съображение 1085 от обжалваното решение Комисията извежда от изложените в точки 290 и 291 по-горе съображения, че жалбоподателят и AF трябва да бъдат солидарно отговорни за плащането на глобата поради участието им в нарушението от 7 декември 1999 г. до 14 февруари 2006 г.
Както Комисията потвърждава по същество в съдебното заседание, това споменаване на участието на жалбоподателя в това едно-единствено продължаващо нарушение се основава на констатацията, че юридическото лице, което участва пряко в извършването на това едно-единствено продължаващо нарушение до 15 септември 2004 г., и жалбоподателят са били едно и също юридическо лице, като ги отличават само междувременно изменените фирмени наименования и предмет на дейност (вж. параграфи 244 и 290 по-горе).
1)

По първото твърдение за нарушение, изведено от нарушение на задължението за мотивиране
Жалбоподателят поддържа, че обжалваното решение не обосновава в достатъчна степен вменената му отговорност за практиките на бившето дружество Air France в периода между 7 декември 1999 г. и 15 септември 2004 г. Той критикува съображение 1080 от обжалваното решение, което не позволявало да се разбере какъв статут му е бил приписан по отношение на бившето дружество Air France през този период, и по-специално дали е бил считан за икономически наследник или юридически правоприемник, или и двете, на това дружество.
Съображение 1080 от френския текст на обжалваното решение било изменено спрямо решението от 9 ноември 2010 г. Жалбоподателят подчертава, че докато в съображение 1056 от това решение се посочвало, че той и AF са съответно икономически наследник и юридически правоприемник на бившето дружество Air France, съществувало преди 15 септември 2004 г., съображение 1080 от посоченото решение вече не съдържало наречието „съответно“. Това изменение се дължало на грешката, призната от Комисията пред Общия съд по делото, по което е постановено решение от 16 декември 2015 г., Air France-KLM/Комисия (
T‑62/11
, непубликувано,
EU:T:2015:996
). Жалбоподателят отбелязва също, че подобно изменение обаче не е било внасяно в текстовете на нидерландски и английски език на същото решение, съгласно които в последното съображение не той, а AF е било определено като икономически наследник на бившето дружество Air France.
Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.
В това отношение следва да се припомни, че мотивите трябва да са съобразени с естеството на съответния акт и трябва по ясен и недвусмислен начин да излагат съображенията на институцията, която издава акта, така че да дадат възможност на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за взетата мярка, а на компетентната юрисдикция — да упражни своя контрол (вж. в този смисъл решение от 29 септември 2011 г., Elf Aquitaine/Комисия,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
, т.
).
Спазването на изискването за мотивиране следва да се преценява в зависимост от обстоятелствата по конкретния случай, по-специално в зависимост от съдържанието на акта, от естеството на изложените мотиви и от интереса, който адресатите или други лица, засегнати от акта по смисъла на член 263, четвърта алинея ДФЕС, могат да имат от получаване на разяснения. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите към определен акт отговарят на изискванията на член 296 ДФЕС и на член 41, параграф 2, буква в) от Хартата, следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (решения от 29 септември 2011 г., Elf Aquitaine/Комисия,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
, т.
и от 13 декември 2016 г., Printeos и др./Комисия,
T‑95/15
,
EU:T:2016:722
, т.
).
Както е посочено в точки 245—247 по-горе, от съображение 1080 от обжалваното решение е видно, че Комисията се е позовала на факта, че жалбоподателят е резултат от преобразуването на бившето дружество Air France в холдинг, за да му вмени практиките на последното през разглеждания период.
По този начин Комисията ясно и недвусмислено е посочила причините, поради които е вменила тези практики на жалбоподателя, за да може той да узнае причините за предприетата мярка, а Общият съд да упражни своя контрол.
Нито един от аргументите, изтъкнати от жалбоподателя, не опровергава това заключение.
Макар и да е вярно, че в съображение 1080 от обжалваното решение се посочва, както отбелязва жалбоподателят, че последният „и [AF] са […] икономически наследници и юридически правоприемници на бившето дружество Air France, съществувало до 15 септември 2004 г.“, това твърдение не може да се тълкува изолирано.
Следва да се отбележи, че в съображение 1080 от обжалваното решение констатациите, които непосредствено предхождат разглежданото твърдение и са направени в негова подкрепа, се отнасят съответно до правното правоприемство между бившето дружество Air France и жалбоподателя и до икономическата приемственост между бившето дружество Air France и AF. В английския и нидерландския текст на това решение същото твърдение гласи следното: „[жалбоподателят] и [AF] следователно са съответно правоприемник и икономически наследник на бившето дружество Air France“. От това следва, че това твърдение, от една страна, трябва да се разглежда като обикновена техническа грешка, и от друга страна, да се тълкува в смисъл, че жалбоподателят е отговорен единствено поради установеното правоприемство с бившето дружество Air France, с което впрочем Комисията изразява съгласие по време на съдебното заседание.
2)

По второто твърдение за нарушение, изведено от грешки при вменяването на жалбоподателя на практиките на бившето дружество Air France за периода от 7 декември 1999 г. до 15 септември 2004 г.
Жалбоподателят поддържа, че Комисията неправилно му вменява за периода преди създаването му, а именно между 7 декември 1999 г. и 15 септември 2004 г., практиките на бившето дружество Air France, че съображение 1080 от обжалваното решение трябва да се тълкува в смисъл, че той е „икономическият наследник“ на това дружество или негов правоприемник, а може би двете едновременно, също като AF.
Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.
Следва да се отбележи, че в жалбата си жалбоподателят разглежда три сценария, в които се приема, че той носи отговорност за практиките на бившето дружество Air France за периода от 7 декември 1999 г. до 15 септември 2004 г. Става въпрос, първо, за сценарий, при който жалбоподателят е негов икономически наследник, второ, за сценарий, при който той е негов правоприемник, и трето, за сценарий, при който той е едновременно негов икономически наследник и правоприемник. От гледна точка на правоприемството жалбоподателят се позовава само на преглед на съдебната практика, посочена в първата част на настоящото основание. Този преглед обхваща най-общо условията, при които на дружество майка може да бъде вменявана отговорност за антиконкурентно поведение на негово дъщерно дружество преди придобиването на последното.
Жалбоподателят обаче не дава обяснения по какъв начин изтъкнатата съдебна практика води до изключване на отговорността му за практиките на бившето дружество Air France. Освен това положенията, обхванати от тази съдебна практика, са различни от тези в настоящия случай. Всъщност жалбоподателят не е придобил бившето дружество Air France, а е резултат от промяна в наименованието и предмета на дейност на последното, осигурявайки по този начин правоприемството в правата и задълженията на бившето дружество Air France, що се отнася до дейността му от 7 декември 1999 г. до 15 септември 2004 г.
В съдебното заседание жалбоподателят добавя, че основаването на отговорността на AF за антиконкурентните действия на бившето дружество Air France на икономическата приемственост помежду им би попречило на „поделянето на отговорностите“ с жалбоподателя. Така Комисията нямало да може да реши да прехвърли отговорността за действията на бившето дружество Air France на AF и същевременно да вмени отговорността за тези действия на жалбоподателя.
В тази връзка следва да се припомни, че по принцип физическото или юридическото лице, което управлява съответното предприятие към момента на извършване на нарушението, носи отговорност за него, дори ако към датата на приемане на решението, с което се установява нарушението, стопанисването на предприятието е поставено под отговорността на друго лице (решение от 16 ноември 2000 г., Cascades/Комисия,
C‑279/98 P
,
EU:C:2000:626
, т.
).
Обстоятелството, че някои характеристики на лицето, което управлява съответното предприятие към момента на извършване на нарушението, са се променили, например неговото наименование, не поставя под въпрос непрекъснатостта на неговото правно съществуване (вж. в този смисъл решение от 16 ноември 2000 г., SCA Holding/Комисия,
C‑297/98 P
,
EU:C:2000:633
, т.
и
).
В настоящия случай обаче от съображения 22 и 1080 от обжалваното решение е видно и е безспорно, че юридическото лице, участвало в това едно-единствено продължаващо нарушение преди 15 септември 2004 г., е продължило да съществува след тази дата чрез промяна на наименованието и предмета му на дейност. Така бившето дружество Air France, оперативно правно образувание, „става“ жалбоподателят, дружество начело на групата Air France-KLМ.
От това следва, че с оглед на припомнената в точки 309 и 310 по-горе съдебна практика Комисията не може да бъде упрекната, че е приложила критерия за правна приемственост, за да приеме, че жалбоподателят носи отговорност за действията на бившето дружество Air France от 7 декември 1999 г. до 15 септември 2004 г.
Що се отнася до обстоятелството, че в качеството си на икономически наследник AF също носи отговорност за тези действия, следва да се припомни, че решение, прието в областта на конкуренцията по отношение на няколко предприятия, макар и съставено и публикувано под формата само на едно решение, трябва да се разглежда като съвкупност от индивидуални решения, с които се установява по отношение на всяко от предприятията — адресати нарушението или нарушенията, за които му се търси отговорност, и евентуално му се налага глоба (решение от 15 октомври 2002 г., Limburgse Vinyl Maatschappij и др./Комисия,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P—C‑252/99 P и C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, т.
). Така, ако някой от адресатите на дадено решение реши да подаде жалба за отмяна, съдът на Съюза е сезиран само с частите от решението, които се отнасят до този адресат, докато частите, които засягат други адресати, по принцип не попадат в предмета на спора, който съдът на Съюза трябва да реши (решение от 11 юли 2013 г., Team Relocations и др./Комисия,
C‑444/11 P
, непубликувано,
EU:C:2013:464
, т.
), освен в случая на дружество майка, чиято отговорност е изцяло основана на тази на дъщерното му дружество (вж. в този смисъл решение от 22 януари 2013 г., Комисия/Tomkins,
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
, т.
и
).
Доколкото обаче отговорността на жалбоподателя за действията на бившето дружество Air France не се извежда от отговорността на дъщерното му дружество AF, следва, че в рамките на настоящото производство твърдение за нарушението му срещу Комисията, че е вменила на посоченото дъщерно дружество отговорност за действията на бившето дружество Air France от 7 декември 1999 г. до 15 септември 2004 г., е недопустимо.
С оглед на изложеното второто твърдение за нарушение трябва да се отхвърли.
3)

По третото твърдение за нарушение, изведено от нарушение на принципите на лична отговорност и на индивидуализация на наказанията и санкциите
Жалбоподателят поддържа, че вменяването на отговорност за практиките на бившето дружество Air France в периода между 7 декември 1999 г. и 15 септември 2004 г. нарушава принципите на лична отговорност и на индивидуализация на наказанията и санкциите. Той поддържа, че през този период не е съществувал и че не е икономически наследник на бившето дружество Air France.
Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.
В това отношение следва да се констатира, че доводите на жалбоподателя почиват на погрешната предпоставка, че „не е съществувал“ към датата на действията на бившето дружество Air France. Всъщност, както бе посочено в точки 293 и 311 по-горе, бившето дружество Air France и жалбоподателят са едно и също юридическо лице, чието учредяване предхожда извършването на действия от бившето дружество Air France в периода от 7 декември 1999 г. до 15 септември 2004 г.
С оглед на изложеното третото твърдение за нарушение трябва да се отхвърли, а следователно и цялата втора част.
Следва да се отхвърли и твърдение за нарушението, изтъкнато в самото начало в рамките на настоящото основание, доколкото то е изведено от липса на участие на жалбоподателя в това едно-единствено продължаващо нарушение. Всъщност от анализа на настоящата част е видно, че отговорността на жалбоподателя за действията на бившето дружество Air France от 7 декември 1999 г. до 15 септември 2004 г. не е производна отговорност. Ето защо настоящото основание трябва да се отхвърли.
4.

По второто основание: нарушения на Известието относно освобождаването от глоби и намаляването на техния размер от 2002 г. и на принципите на равно третиране и на недопускане на дискриминация, както и на защита на оправданите правни очаквания
Жалбоподателят поддържа, че доказателствата, представени от Lufthansa във връзка с искането му за освобождаване от глоба, са недопустими и трябва да бъдат изтеглени от материалите по делото. Всъщност Lufthansa не можело да бъде освободено от глоба, тъй като не е преустановило участието си в това едно-единствено продължаващо нарушение след подаване на искането си за освобождаване от глоба и следователно е нарушило условията, посочени в точка 11, буква б) от Известието относно освобождаването от глоби и намаляването на техния размер от 2002 г.
Без въпросните доказателства обаче Комисията не можела да започне разследване, което тя признала в съображение 1302 от обжалваното решение. Нещо повече, тези доказателства служели за основа на това решение, както било подчертано в съображение 1250 от него. Следователно изтеглянето на тези доказателства от материалите по делото би трябвало да доведе до отмяна на посоченото решение в неговата цялост.
Комисията оспорва доводите на жалбоподателя. От една страна, тя изтъква, че настоящото основание е неотносимо, доколкото оттеглянето на възможността за освобождаване от глоба на Lufthansa не би довело до недопустимост на представените от нея доказателства в рамките на искането за освобождаване от глоба. От друга страна, тя поддържа, че Lufthansa е било запознато с факта, че въздействието на евентуалното оповестяване на посоченото искане има вероятност да се счита за отрицателно по отношение на правилното протичане на разследването и способността на Комисията да разследва и накаже спорния картел. Освен това запазването на контактите между Lufthansa и другите уличени превозвачи се осъществило също така по искане на орган по конкуренцията на трета страна.
Жалбоподателят репликира, че настоящото основание е относимо и доводите, които Комисията излага пред Общия съд относно особените обстоятелства, които обосновали продължаването на нарушението от Lufthansa след подаване на искането за освобождаване от глоба, са недопустими, тъй като не фигурират в обжалваното решение. Той счита, че тези доводи, доколкото са били укрити от него, представляват „нарушение на правото на защита чрез нарушаване на равните процесуални възможности“.
Поради това жалбоподателят иска от Общия съд да задължи Комисията да предостави „подробности относно доказателствата“ за новите обстоятелства, посочени в писмената защита, за да му позволи да получи пълна информация относно обстоятелствата, при които Комисията и органът по конкуренция на трета страна са насърчили Lufthansa да продължи нарушението след 7 декември 2005 г.
Следва да се отбележи, че доводите на жалбоподателя почиват изцяло на предпоставката, че неспазването на условията по точка 11, буква б) от Известието относно освобождаване от глоби и намаляване на техния размер от 2002 г. може да доведе до недопустимост на доказателствата, представени в рамките на искане за освобождаване от глоба.
Тези доводи се основават на решения от 12 декември 2012 г., Almamet/Комисия (
T‑410/09
, непубликувано,
EU:T:2012:676
, т.
и
), и от 16 юни 2015 г., FSL и др./Комисия (
T‑655/11
,
EU:T:2015:383
, т.
,
и
), от които следва, че правото на Съюза не би могло да допусне доказателства, събрани при пълно неспазване на процесуалните действия, предвидени за тяхното събиране и имащи за цел да защитят основните права на заинтересованите лица.
Следва обаче да се отбележи, че условията за предоставяне на освобождаване от глоба не са процесуални правила относно доказването. Те всъщност са свързани с мотивите, поради които даден свидетел решава да сътрудничи с органите, и сами по себе си не могат да засегнат законосъобразността на събирането на доказателства и възможността за използване на доказателствата (вж. в този смисъл заключението на генералния адвокат Kokott по дело FSL и др./Комисия,
C‑469/15 P
,
EU:C:2016:884
, т.
и
).
Освен това, доколкото с доводите си жалбоподателят поддържа, че допускането на такива доказателства би било в противоречие с някои основни или съществени процесуални гаранции, които впрочем не са уточнени в писмените му изявления, следва да се отбележи, че съгласно съдебната практика едно предприятие, което реши да направи изявление, за да се ползва от намаляване на размера на глобата, е запознато с факта, че въпреки че намалението ще му бъде предоставено само ако според Комисията са налице предвидените в Известието условия, изявлението във всички случаи ще стане част от преписката и ще може да се използва като доказателство (решение от 12 декември 2012 г., Novácke chemické závody/Комисия,
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
, т.
).
За да стигне до този извод, Общият съд действително се основава на точка 31 от Известието на Комисията относно освобождаване от глоби и намаляване на техния размер по делата за картели (
ОВ C 298, 2006 г., стр. 17
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 8, том 5, стр. 3, наричано по-нататък „Известието относно освобождаването от глоби и намаляването на техния размер от 2006 г.“), което заменя Известието относно освобождаването от глоби и намаляването на техния размер от 2002 г., съгласно която точка „[в]сяко изявление пред Комисията във връзка с настоящото известие става част от преписката на Комисията и следователно може да бъде използвано като доказателство“.
От точка 37 от Известието относно освобождаването от глоби и намаляването на техния размер от 2006 г. обаче следва, че точка 31 от посоченото известие се прилага към висящите към момента на влизане в сила на това известие заявления за освобождаване от глоби или намаляване на техния размер (вж. в този смисъл решение от 12 декември 2012 г., Novácke chemické závody/Комисия,
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
, т.
и
). Именно такъв е случаят с искането, подадено от Lufthansa на 7 декември 2005 г. до Комисията. Всъщност това искане все още е висящо към датата на влизане в сила на въпросното известие, 8 декември 2006 г.
Впрочем съгласно точка 33 от Известието относно освобождаването от глоби и намаляването на техния размер от 2002 г. „[в]сяка писмена декларация, направена пред Комисията във връзка с настоящото известие, е неразделна част от нейната преписка“ [неофициален превод]. Поради това Комисията може да използва такова изявление като доказателство. Следователно текстът на точка 31 от Известието относно освобождаването от глоби и намаляването на техния размер от 2006 г. само изяснява последиците, които неизбежно произтичат от запазването в преписката по посоченото изявление.
Освен това, противно на поддържаното от жалбоподателя, няма пречка изводите, до които стига Общият съд в решение от 12 декември 2012 г., Novácke chemické závody/Комисия (
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
), що се отнася до изявленията на кандидата за освобождаване от глоба, да обхванат всички доказателства, представени от предприятие с цел да се ползва от освобождаване от глоба.
Така в решение от 12 декември 2012 г., Novácke chemické závody/Комисия (
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
), Общият съд се е основал по същество на доброволния характер на сътрудничеството, оказано от предприятието, желаещо да получи намаляване на размера на глобата, както и на текста на Известието относно освобождаването от глоби или намаляването на техния размер, приложимо към разглежданите факти, за да направи извода, че изявлението на кандидата за освобождаване от глоби или намаляване на техния размер може да бъде използвано като доказателство, независимо от съдбата на искането му за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер.
От една страна, доказателствата, представени от Lufthansa в настоящия случай във връзка със заявлението ѝ за освобождаване от глоба, подобно на изявлението на кандидата за освобождаване от глоба или намаляване на нейния размер по делото, по което е постановено решение от 12 декември 2012 г., Novácke chemické závody/Комисия (
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
), са били предоставени доброволно.
От друга страна, нито Известието относно освобождаването от глоби от 2002 г., нито това от 2006 г. съдържат разпоредби, с които се цели предприятията, желаещи да сътрудничат на Комисията, да поддържат очаквания относно съдбата на предоставените от тези предприятия доказателства, които, макар да се ползват от условно освобождаване от глоба (съгласно точка 15 от Известието от 2002 г. или точка 18 от Известието от 2006 г.), не биха могли да изпълнят условията за ползване от окончателно освобождаване от глоба (съгласно точка 19 от Известието от 2002 г. или точка 22 от Известието от 2006 г.). Това положение се различава от уточненията в посочените известия относно съдбата на доказателствата, представени в подкрепа на искане, за което Комисията изключва възможността да отговаря на условията за предоставяне на условно освобождаване от глоба. Всъщност в такъв случай предприятието може да оттегли представените доказателства (вж. т. 17 от Известието от 2002 г. и т. 20 от Известието от 2006 г.).
Освен това да се изключат автоматично от преписката доказателствата, представени от предприятие, от които се установява, че макар да може да бъде освободено от глоба към момента на подаване на искането си за освобождаване от глоба, то не отговаря на условията, за да се ползва от него окончателно към датата на приемане на решението за установяване на нарушение, би застрашило полезното действие на производството за освобождаване от глоби или намаляване на техния размер. Всъщност Комисията би била лишена от доказателства, които хипотетично са от съществено значение за установяването на разглежданото нарушение и участието на предприятия в него, на етап, на който възможността за заместване на тази липса с допълнителни действия по разследване би била значително намалена, по-специално поради риска от отпадането на доказателствата. Освен това успехът на производствата рискува да бъде оставен на доброто желание на кандидата за освобождаване от глоба, докато Комисията би била възпрепятствана по отношение на ефикасния контрол за спазването на условията за предоставяне на освобождаване от глоби, тъй като заплахата от непредоставянето му, с оглед на свързаните с него последици, подкопава доверието.
С оглед на всичко изложено по-горе следва да се приеме, че ако се приеме за доказано неспазването от Lufthansa на условието по точка 11, буква б) от Известието относно освобождаване от глоби и намаляване на техния размер от 2002 г., това не може да лиши Комисията от възможността да използва доказателствата, предоставени в рамките на искането му за освобождаване от глоби или намаляване на техния размер.
[…]
9.

По осмото основание: грешки и от нарушение на принципа на пропорционалност при изчисляването на продължителността на участието на AF в това едно-единствено продължаващо нарушение
Жалбоподателят поддържа, че Комисията е допуснала явни грешки в преценката и е нарушила принципа на пропорционалност, като е приела, че AF е участвало без прекъсване в това едно-единствено продължаващо нарушение между 7 декември 1999 г. и 14 февруари 2006 г. Според него освен посочения в съображение 136 от обжалваното решение контакт между AF и Japan Airlines от 7 декември 1999 г. Комисията разполага с достатъчно доказателства само за периода от 19 януари 2001 г. до 19 октомври 2005 г.
Контактите, на които Комисията се основала, за да приеме, че е налице участие на AF в координацията по отношение на ДТГ в периода от 7 декември 1999 г. до 19 януари 2001 г. и периода след 19 октомври 2005 г., всъщност не можели да бъдат квалифицирани като антиконкурентни, тъй като се отнасяли до обмен на публична информация (съображения 137, 140—142, 554, 563 и 574 от обжалваното решение), прилаган извън ЕИП (съображения 146, 152 и 182 от посоченото решение) или чийто антиконкурентен характер Комисията не доказала (съображения 530 и 556 от това решение).
Освен това Комисията не представила никакво валидно доказателство за участието на AF в компонентите на това едно-единствено продължаващо нарушение, свързани със STS, и относно отказа за плащане на комисиони за периодите след съответно 19 октомври 2005 г. и 14 октомври 2005 г.
В писмената реплика жалбоподателят добавя, че Комисията не може да го задължи да докаже, че се е разграничил публично от спорния картел след 19 октомври 2005 г. Според него Комисията трябва да докаже участието му в посоченото нарушение след тази дата.
Комисията оспорва доводите на жалбоподателя.
Най-напред следва да се разгледат контактите, за които жалбоподателят твърди, че се отнасят до обмен на публична информация (съображения 137, 140—142, 554, 563 и 574 от обжалваното решение), на второ място, контактите, за които жалбоподателят твърди, че са осъществени извън ЕИП (съображения 146, 152 и 182 от това решение), и на трето място, тези, за които той твърди, че антиконкурентният характер не е достатъчно доказан (съображения 530 и 556 от посоченото решение).
В жалбата си жалбоподателят посочва и контактите, описани в съображение 563 от обжалваното решение, сред тези, които според него са осъществени извън ЕИП. В отговор на писмените въпроси на Общия съд обаче той уточнява, че иска те да не бъдат разглеждани поради техния недостатъчно доказан антиконкурентен характер.
На първо място, следва да се констатира, че сред контактите, за които жалбоподателят твърди, че се отнасят до обмен на публична информация, в действителност фигурират три вида обмен.
Първо, въпросните контакти включват вътрешни електронни писма от други обвинени превозвачи, в които изрично се споменават контакти с AF. Така в съображение 137 от обжалваното решение Комисията се позовава на вътрешно електронно писмо на Japan Airlines от 20 декември 1999 г. Това електронно писмо съобщава за обмен на информация между служител на Japan Airlines и представител на AF в Япония. Този обмен, който следва във времето контакта между Japan Airlines и AF от 7 декември 1999 г. и чийто антиконкурентен характер не се оспорва от жалбоподателя (съображение 136 от споменатото решение), не се отнася единствено до въвеждането на ДТГ, публично оповестено от AF същия ден. В рамките на посочения обмен представителят на AF в Япония посочва също на Japan Airlines, че „това ще бъде обявено на всеки пазар на 22 декември и след тази дата“ и че управлението на AF се е свързало с управленията на други превозвачи, сред които и Lufthansa, „за да се насърчи изпълнението по същия начин като в AF“.
Второ, електронните писма, посочени в съображения 140—142 от обжалваното решение, включват вътрешни електронни писма от други превозвачи, в които не се споменава никакъв конкретен контакт между AF и един или повече други превозвачи. Тези електронни писма, датиращи от 21 декември 1999 г. и 3 януари 2000 г., само посочват намерението на AF и на един или няколко други превозвачи да въведат ДТГ. Както бе посочено в точка 506 по-горе, AF вече публично е обявило създаването на ДТГ на 20 декември 1999 г. Комисията не е посочила никакво друго доказателство, годно да установи, че авторите на вътрешните електронни писма, посочени в тези съображения, са се запознали с намеренията на AF по друг начин освен с това съобщение. Що се отнася до позоваването във вътрешното електронно писмо, споменато в съображение 141 от посоченото решение, на „съобщения и уведомления на пазарите“ за ДТГ, които е трябвало да се извършат „в следващите дни“, то е твърде неясно, за да докаже това обстоятелство.
При тези условия в съображение 724 от обжалваното решение Комисията не е имала основание да тълкува вътрешните електронни писма, посочени в съображения 140—142 от това решение, в смисъл че доказват наличието на обмен на информация между AF и други превозвачи.
Трето, електронните писма, посочени в съображения 554, 563 и 574 от обжалваното решение, са електронни писма, изпратени от AF или на които то е един от получателите.
Вярно е, че информацията, която жалбоподателят споделя в рамките на тези електронни писма, вече е била предмет на предварително публично съобщение. От това обаче не може да се направи извод, че посочените електронни писма не могат да бъдат тълкувани в ущърб на жалбоподателя.
Всъщност, от една страна, следва да се припомни, че обменът на публично достъпна информация нарушава член 101, параграф 1 ДФЕС, когато обслужва друг антиконкурентен механизъм (вж. в този смисъл решение от 7 януари 2004 г., Aalborg Portland и др./Комисия,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P и C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, т.
). В случая обаче всички електронни писма, посочени в съображения 554, 563 и 574 от обжалваното решение, се отнасят до бъдещи изменения на размера на ДТГ, за която жалбоподателят не оспорва, че по това време е била предмет на антиконкурентно съгласуване между обвинените превозвачи.
От друга страна, следва да се отбележи, че информацията, обменена с електронните писма, посочени в съображения 554, 563 и 574 от обжалваното решение, не се ограничават до тези, които AF вече е обявило публично. В съображение 554 от решението се споменава електронно писмо от 15 ноември 2005 г., в което AF не само споменава отново за увеличението на размера на ДТГ, което е обявило предния ден, но и го потвърждава. По този начин AF още повече намалява несигурността относно развитието на размера на ДТГ.
В съображения 563 и 574 от обжалваното решение Комисията описва обмена на информация между членовете на Air Cargo Council Switzerland (Съвет за въздушен превоз на товари, Швейцария, наричан по-нататък „ACCS“). Обменът, посочен в съображение 563 от това решение, започва на 28 ноември 2005 г. и приключва на 1 декември следващата година. Обменът, посочен в съображение 574 от това решение, е от 6 и 7 февруари 2006 г. Тези два обмена се отнасят не само до изменението на размера на ДТГ, което AF е възнамерявало да приложи, но и до изменението, което други обвинени превозвачи, сред които Swiss и SIA, са имали намерение да осъществят. AF обаче не доказва, нито пък твърди, че цялата информация вече е била предмет на предварително публично съобщение.
На второ място, що се отнася до контактите, за които жалбоподателят твърди, че са осъществени извън ЕИП, следва да се отбележи, че според него те са извън териториалната компетентност на Комисията. Така той твърди по същество, че трите контакта, описани в съображения 146 и 152 от посоченото решение, се отнасяли до входящите маршрути и са били осъществени преди влизането в сила на Регламент № 411/2004 и на решение № 40/2005 на Съвместния комитет на ЕИП. Що се отнася до контакта, описан в съображение 182 от това решение, той се отнасял до маршрутите от Швейцария и предшествал влизането в сила на Споразумението ЕО—Швейцария по въпроси на въздушния транспорт.
Дори да се предположи, че контактите, посочени в съображения 146, 152 и 182 от обжалваното решение, се отнасят изключително до маршрути, които през разглежданите периоди са били извън компетентността на Комисията, следва да се припомни, че тя може да се основава на контакти, предхождащи периода на нарушението, за да изгради цялостна картина на положението и по този начин да потвърди тълкуването на някои доказателства (вж. в този смисъл решение от 8 юли 2008 г., Lafarge/Комисия,
T‑54/03
, непубликувано,
EU:T:2008:255
, т.
и
). Такъв е случаят дори в хипотезата, в която Комисията не е била компетентна да установи и санкционира нарушение на правилата на конкуренцията преди този период (вж. в този смисъл решения от 30 май 2006 г., Bank Austria Creditanstalt/Комисия,
T‑198/03
,
EU:T:2006:136
, т.
и от 22 март 2012 г., Slovak Telekom/Комисия,
T‑458/09 и T‑171/10
,
EU:T:2012:145
, т.
—
).
В съображения 107 и 108 от обжалваното решение, в точка 4.1, озаглавена „Основни принципи и структура на картела“, Комисията посочва, че разследването ѝ разкрива картел от световен мащаб, основан на мрежа от двустранни и многостранни контакти, които се осъществявали „на различни равнища в рамките на съответните предприятия […] и в някои случаи се отнася[ли] до различни географски зони“.
В съображения 109, 110, 876, 889 и 1046 и в бележка под линия 1323 от обжалваното решение Комисията уточнява реда и условията за функциониране на тази организация „с няколко нива“. Според нея допълнителните такси са мерки с общо приложение, които не са специфични за даден маршрут, а са имали за цел да бъдат прилагани към всички маршрути на световно равнище. Решенията относно допълнителните такси по принцип били вземани на ниво управление на всеки превозвач. По този начин управленията на превозвачите били във „взаимен контакт“, когато предстояла промяна в размера на допълнителната такса. На местно равнище превозвачите се координирали, от една страна, да изпълняват по-добре инструкциите на съответните управления и да ги приспособят към местните пазарни условия и уредба и от друга страна, да съгласуват и изпълняват местните инициативи. В съображение 111 от посоченото решение Комисията уточнява, че за тази цел са били използвани местни сдружения на представители на превозвачи, по-специално в Швейцария.
Контактите, посочени в съображения 146, 152 и 182 от обжалваното решение, се вписват точно в този контекст. Първо, всички тези контакти са свързани с въвеждането или прилагането на ДТГ в Сингапур (съображение 146), Индия (съображение 152) и Швейцария (съображение 182). Второ, тези контакти, състояли се или по време на обсъжданията между управленията или на решенията, взети от тях във връзка с допълнителните такси (съображение 146), свидетелстват за инструкции за допитване до управлението или отразяват на местно равнище извършените съобщения или решения, взети предварително на централно равнище (съображения 152 и 182). Трето, всички тези контакти са осъществени в рамките на или във връзка с местни сдружения на представители на авиокомпании.
В съображения 724 и 792 от обжалваното решение Комисията се позовава на посочените контакти, за да подкрепи тълкуването си на други доказателства, за които не се твърди, че са извън нейната компетентност. Така посочените контакти са сред многобройните спорни контакти, посочени от Комисията в съображение 724 от това решение, за да приеме, че AF е поддържало „контакти с конкурентите на местно равнище“. Те включват и няколко контакта преди 19 януари 2001 г., които Комисията противопоставя на AF в съображения 722—724 от посоченото решение.
От това следва, че Комисията не е превишила пределите на своята компетентност, като се е основала на контактите, посочени в съображения 146, 152 и 182 от обжалваното решение, за да създаде цялостен образ на спорния картел, и по този начин да подкрепи тълкуването на доказателствата, които е приела, за да вмени на жалбоподателя отговорността за компонента на едно-единствено продължаващо нарушение, свързан с ДТГ.
Следва обаче да се отбележи, както прави жалбоподателят, че Комисията не е доказала участието на AF в един от тези контакти, а именно официалната среща на SCC и BAR [подкомитета за карго на Board of Airline Representatives] в Индия, описана в съображение 152 от обжалваното решение. Въпреки това жалбоподателят не оспорва, че AF е било поканено на тази среща, както и всички членове на SCC и BAR [подкомитета за карго на Board of Airline Representatives]. Фактът, че разглежданите превозвачи са възнамерявали да обсъдят темата за ДТГ с AF, сам по себе си е белег за участието на последното в компонента на това едно-единствено продължаващо нарушение, свързан с ДТГ (вж. в този смисъл решение от 29 юни 2012 г., GDF Suez/Комисия,
T‑370/09
,
EU:T:2012:333
, т.
). Впрочем от материалите по делото е видно, че то е било запознато с предмета на тази среща. Всъщност след неформалната среща, която също е описана в посоченото съображение, в която жалбоподателят не оспорва, че AF е участвало, председателят на SCC и BAR [подкомитета за карго на Board of Airline Representatives] е предложил да се организира официална среща на SCC и BAR [подкомитета за карго на Board of Airline Representatives], за да може да се постигне споразумение относно ДТГ между съответните превозвачи. От това следва, че Комисията е имала основание да вземе предвид в рамките на съвкупност от по-широки улики поканата на AF за тази среща, за да заключи в съображение 724 от посоченото решение, че то е участвало в обсъждания относно ДТГ в рамките на SCC и BAR [подкомитета за карго на Board of Airline Representatives] в Индия.
От изложеното следва, че Комисията е можела да приеме срещу AF описаните в съображения 146, 152 и 182 от обжалваното решение контакти.
На трето място, що се отнася до контактите, чийто антиконкурентен характер жалбоподателят оспорва, следва да се отбележи, че те включват среща и няколко телефонни обаждания. По време на тази среща, проведена на 19 октомври 2005 г. и посочена в съображение 530 от обжалваното решение, AF и Lufthansa „взаимно гарантират съгласуваното прилагане на допълнителните такси, споразумяват се, че няма да се повтаря никаква друга едностранна мярка, каквато е таванът на ДТГ, въведен от AF, и спедиторите не трябва да получават комисиони за допълнителните такси“. Следователно антиконкурентният характер на тази среща не може да бъде оспорен. В отговора си на писмените въпроси на Общия съд жалбоподателят впрочем признава, че въпросната среща е част от доказателствата, които могат да бъдат приети срещу него.
Следователно оспорването на жалбоподателя се съсредоточава върху телефонните обаждания, посочени в съображения 530 и 556 от обжалваното решение. Според жалбоподателя тези обаждания са направени по инициатива на Lufthansa с единствената цел да се захрани преписката им за освобождаване от глоби и намаляване на техния размер. Той счита, че става въпрос за „последващи контакти“, които не се отнасят до нови теми, а целят единствено запазването на „изкуствена връзка“ с AF. Освен това поддържа, че телефонните обаждания от 21 ноември 2005 г., посочени в съображение 556 от това решение, са били много кратки и е невъзможно да се заключи, че са имали за предмет обмен на информация с антиконкурентен характер, тъй като същия ден AF оповестило намаляване на ДТГ.
Нито един от тези доводи не би могъл да се възприеме.
Първо, няма никакво конкретно доказателство за довода на жалбоподателя, че телефонните обаждания, посочени в съображения 530 и 556 от обжалваното решение, са имали за цел единствено поддържане на изкуствена връзка с AF за попълване на преписката за освобождаване от отговорност на Lufthansa. Преписката впрочем доказва обратното. Така, от една страна, телефонното обаждане, посочено в съображение 530 от това решение, замества последващата среща след срещата, проведена на 19 октомври 2005 г., чийто антиконкурентен характер е доказан (вж. т. 523 по-горе). Също така в това решение Комисията е посочила редица други контакти, които са били осъществени през този период с участието на AF (вж. по-специално съображения 525 и 563). От друга страна, двете телефонни обаждания, посочени в съображение 556 от същото решение, са проведени на 21 ноември 2005 г., тоест в деня на публикуване на прессъобщението на Lufthansa, обявяващо намаляване на ДТГ, и два дни след срещата на 19 октомври 2005 г., чийто антиконкурентен характер е доказан (вж. т. 523 по-горе).
Второ, телефонните обаждания, посочени в съображение 556 от обжалваното решение, не могат да бъдат изключени, тъй като е невъзможно да се заключи, че те са имали за предмет обмен на информация с антиконкурентен характер. Всъщност освен факта, че тези обаждания са проведени в деня на публикуване на прессъобщението на Lufthansa, обявяващо намаляване на ДТГ, и два дни след срещата на 19 октомври 2005 г., авторът им е бил директорът, отговарящ за ценовата политика на Lufthansa, за когото самото AF признава, че е „изиграл централна роля в практиките на международно равнище“. Впрочем този служител на Lufthansa се е обаждал на AF, за да обсъжда допълнителните такси и преди това (съображения 357, 525 и 552 от посоченото решение).
Що се отнася до факта, че в обажданията, посочени в съображения 530 и 556 от обжалваното решение, участват служители на Lufthansa, за които се твърди, че са знаели, че искането за освобождаване от глоба се подготвя, от една страна, следва да се отбележи, че той по никакъв начин не омаловажава антиконкурентния им характер. От друга страна, да се отхвърлят обажданията, упоменати в посочените съображения, на това основание, би могло да засегне полезното действие на процедурата за освобождаване от глоби и намаляване на техния размер, като попречи на Комисията да вземе предвид доказателства, събрани между датата, на която съответният служител узнава за намерението на своя работодател да поиска освобождаване от глоби, и датата на преустановяване на нарушението.
Освен това, обстоятелството, че на 21 ноември 2005 г. AF е обявило намаляване на ДТГ, изобщо не поставя под съмнение антиконкурентния характер на контактите, посочени в съображение 556 от обжалваното решение, а го потвърждава. Всъщност, както е видно от това съображение, прессъобщението, което Lufthansa изпраща на Lan Airlines същия ден, непосредствено преди да го публикува, също оповестява намаляване на ДТГ.
Трето, противно на поддържаното от жалбоподателя, изобщо не е необходимо даден контакт да се отнася до нов въпрос или да бъде с определена продължителност, за да бъде тълкуван в подкрепа на вината на дадено предприятие в рамките на производство за нарушение на правилата на конкуренцията.
От това следва, че Комисията основателно е приела, че телефонните обаждания, посочени в съображения 530 и 556 от обжалваното решение, доказват вината на жалбоподателя.
С оглед на всичко изложено по-горе следва да се приеме, че Комисията е имала основание да приеме, че контактите, посочени в съображения 137, 146, 152, 182, 530, 554, 556, 563, и 574 от обжалваното решение, доказват вината на AF, но не е имала основание да го упреква за контактите, описани в съображения 140—142 от посоченото решение.
Именно в светлината на тези съображения следва да се определи дали Комисията е можела да подведе AF под отговорност за нарушението между 7 декември 1999 г. и 19 януари 2001 г. и след 19 октомври 2005 г.
Що се отнася до периода от 7 декември 1999 г. до 19 януари 2001 г., през който действа само ДТГ, следва да се констатира, че Комисията е разполагала с няколко доказателства, на които е могла валидно да се позове в подкрепа на вината на AF. Става въпрос, първо, за обмена между AF и Japan Airlines от декември 1999 г. (съображение 137 от обжалваното решение), второ, за изявление на Cathay Pacific Airways Ltd (наричано по-нататък „CPA“) относно провеждането на среща в Индия „към януари 2000 г.“ (съображение 152 от същото решение), трето, за протокола от среща на SCC и BAR [подкомитета за карго на Board of Airline Representatives] от 3 февруари 2000 г. (съображение 146 от това решение) и четвърто, за протокола от среща на ACCS от 17 януари 2001 г. (съображение 182 от същото решение). Следователно периодът, през който Комисията не е установила никакъв контакт в подкрепа на вината на AF, започва на 4 февруари 2000 г. и приключва на 17 януари 2001 г. Следователно този период не възлиза на „почти година и месец и половина“, а най-много на единадесет месеца и тринадесет дни.
При обстоятелствата в конкретния случай такава продължителност е достатъчна, за да се наложи да се провери дали участието на AF в това едно-единствено продължаващо нарушение е било прекъснато между 4 февруари 2000 г. и 17 януари 2001 г.
В тази връзка следва да се припомни, че фактът, че не е представено пряко доказателство за участието на дружеството в съответното нарушение за определен период от време, не е пречка да се приеме, че участието е налице и по отношение на този период, когато тази констатация се основава на обективни и съвпадащи улики (вж. решение от 17 септември 2015 г., Total Marketing Services/Комисия,
C‑634/13 P
,
EU:C:2015:614
, т.
и цитираната съдебна практика).
Фактът, че в случай на комплексно нарушение съответното предприятие не участва в един или няколко тайни контакта или не изразява съгласието си с резултатите от някой от тях, не означава, че то е преустановило участието си в разглежданото нарушение (решение от 24 март 2011 г., Kaimer и др./Комисия,
T‑379/06
, непубликувано,
EU:T:2011:110
, т.
).
За сметка на това публичното разграничаване представлява важно обстоятелство, което може да докаже преустановяването на антиконкурентно поведение. Обратно, липсата на публично разграничаване представлява фактическо положение, на което Комисията може да се позове, за да докаже продължаването на антиконкурентното поведение на дадено предприятие. Става въпрос обаче само за едно от обстоятелствата, които следва да се вземат предвид, за да се установи дали дадено предприятие действително е продължило да участва в нарушение, или напротив, е престанало да го прави. То не е достатъчно, за да се констатира непрекъснато участие на съответното предприятие, когато през значителен период от време са били осъществени редица тайни контакти без участието на негови представители. Тогава Комисията е задължена да представи допълнителни доказателства (вж. в този смисъл решение от 17 септември 2015 г., Total Marketing Services/Комисия,
C‑634/13 P
,
EU:C:2015:614
, т.
и
).
Тези доказателства могат по-специално да са свързани с естеството на съответното нарушение (вж. в този смисъл решение от 12 юли 2011 г., Toshiba/Комисия,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
, т.
), с функционирането на съответния картел (вж. в този смисъл решение от 25 октомври 2011 г., Aragonesas Industrias y Energía/Комисия,
T‑348/08
,
EU:T:2011:621
, т.
и
), с поведението на засегнатото предприятие на съответния пазар (вж. в този смисъл решения от 5 декември 2006 г., Westfalen Gassen Nederland/Комисия,
T‑303/02
,
EU:T:2006:374
, т.
и цитираната съдебна практика и от 12 юли 2011 г.,Toshiba/Комисия,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
, т.
), с вписването на съответното поведение в рамките на едно-единствено продължаващо нарушение, включващо няколко компонента, или пък с последиците, настъпили в резултат от това поведение (вж. в този смисъл решение от 12 юли 2011 г., Toshiba/Комисия,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
, т.
и
).
В съображение 117 от обжалваното решение Комисията приема, че „[н]ай-малко от края на 1999 г. въвеждането на ДТГ, прилагането на механизмите на ДТГ и въвеждането на промени в тях се координират между няколко [обвиняеми превозвачи]“. В съображения 133—153 от същото решение тя описва доказателствата за това, че между началото на декември 1999 г. и февруари или март 2000 г. няколко превозвачи, сред които AF, са участвали в контакти с цел въвеждане на ДТГ на централно равнище в началото на 2000 г. и прилагането ѝ на местно равнище. Именно в този контекст се вписват контактите, посочени в съображения 136, 137, 146 и 152 от това решение, които Комисията приема в подкрепа на вината на AF.
В съображение 884 от обжалваното решение Комисията обаче подчертава, че „честотата на контактите между превозвачите се е променяла във времето“. Тя констатира, че контактите относно ДТГ са били „особено чести, когато индексите на горивото се доближават до равнище, което може да доведе до увеличаване или намаляване, но [е възможно да] са били не толкова чести в други моменти“.
След въвеждането на ДТГ в началото на 2000 г., видно от съображения 157—165 от обжалваното решение, едва през лятото на 2000 г. цената на горивото нараства в достатъчна степен, за да подтикне превозвачите да започнат през септември и октомври същата година обсъждания относно увеличаването на ДТГ или за нейното въвеждане от превозвачи, които все още не са го направили. Описаните в тези съображения доказателства обаче сочат неголям брой контакти, значителна част от които в двустранна форма.
Видно от съображения 166—183 от обжалваното решение, едва когато Lufthansa обявява намаляване на ДТГ в началото на 2001 г., започват по-чести, многостранни контакти във връзка с ДТГ между обвиняемите превозвачи. AF обаче е сред тези превозвачи и жалбоподателят не доказва, нито дори твърди, че междувременно то се е разграничило публично от това едно-единствено продължаващо нарушение между 4 февруари 2000 г. и 17 януари 2001 г. То също така не поддържа, че през този период AF е възприело лоялно и независимо конкурентно поведение на разглеждания пазар, нито оспорва, че последиците от координацията по отношение на ДТГ са продължили през периода. При тези условия следва да се заключи, че Комисията не е допуснала грешка, като е приела, че AF носи отговорност за това едно-единствено продължаващо нарушение през посочения период.
Що се отнася до периода след 19 октомври 2005 г., следва да се отбележи, че Комисията е разполагала с няколко доказателства, които е могла валидно да тълкува в подкрепа на вината на AF. По отношение на ДТГ става въпрос за телефонното обаждане с Lufthansa в края на ноември 2005 г. (съображение 530 от обжалваното решение), електронното писмо до Japan Airlines от 15 ноември 2005 г. (съображение 554 от обжалваното решение), телефонните разговори с Lufthansa от 21 ноември 2005 г. (съображение 556 от това решение) и електронни писма, разменени между членовете на ACCS между 28 ноември и 1 декември 2005 г. и 6 и 7 февруари 2006 г. (съображения 563 и 574 от същото решение).
За сметка на това, следва да се констатира, както отбелязва жалбоподателят, че нито едно от доказателствата, с които разполага Комисията относно ДТБ и отказа за плащане на комисиони, не датира от периода след 19 октомври 2005 г. и 14 октомври 2005 г. Последните доказателства, които Комисията е приела срещу AF, датират от 14 октомври 2005 г. за отказ за плащане на комисиони (съображение 697 от обжалваното решение). Що се отнася до ДТБ, Комисията не установява конкретен контакт, в който AF участва през 2005 г., макар в съображение 639 от посоченото решение да посочва, че директорът по продажбите на Lufthansa за Белгия, Франция, Люксембург, Нидерландия и Конфедерация Швейцария от януари 2005 г. съобщава, че се е срещал със служител на жалбоподателя относно тавана на ДТБ.
Следва обаче да се отбележи, че жалбоподателят не извлича никаква конкретна последица от това в писмените си изявления. Доколкото твърди, че е преустановил участието си в компонентите на това едно-единствено продължаващо нарушение, свързани с ДТБ и отказа за плащане на комисиони след 14 октомври или 19 октомври 2005 г., следва да се отбележи, че той греши. Всъщност най-напред, AF продължава да участва в компонента на посоченото нарушение, свързан с ДТГ, след 19 октомври 2005 г. (вж. т. 544 и 545 по-горе) и не твърди, че не знае, че другите обвиняеми превозвачи са продължили да съгласуват действията си по отношение на ДТБ и на отказа за плащане на комисиони след последната дата. По-нататък, жалбоподателят не представя никакво доказателство, свидетелстващо, че AF възприема лоялно и независимо конкурентно поведение на разглеждания пазар, или за заявено намерение да се отдели от компонентите на това едно-единствено продължаващо нарушение, свързани с ДТБ и отказа за плащане на комисиони след 19 октомври 2005 г. Той също така не оспорва, че последиците от тези компоненти са продължили да се проявяват след тази дата. Накрая, прилагането на ДТБ и на отказа за плащане на комисиони изискват много по-малко чести контакти отколкото прилагането на ДТГ. Всъщност, за разлика от ДТГ, ДТБ не се основава на индекс, чието развитие налага редовни корекции. Това обяснява защо веднъж въведена в края на 2001 г., за нея се състоят отделни контакти между превозвачите, свързани с нейното изпълнение (вж. съображение 579 от обжалваното решение). Що се отнася до отказа за плащане на комисиони, той се състои само в отказ да се предоставят отстъпки на спедиторите и следователно не изисква толкова редовни корекции като ДТГ. При тези условия Комисията основателно е извела от доказателствата, с които разполага, че участието на AF в компонентите на това нарушение, свързани с ДТБ и с отказа за плащане на комисиони, не е било преустановено през октомври 2005 г.
[…]

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (четвърти разширен състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Европейската комисия понася една трета от собствените си съдебни разноски.

3)
Air France-KLM понася собствените си съдебни разноски и две трети от съдебните разноски на Комисията.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Spielmann
Reine
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 30 март 2022 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.
(
)	Възпроизвеждат се само точките от настоящото съдебно решение, чието публикуване Общият съд счита за уместно.
(
)	Заличени поверителни данни.