CELEX: 62021CJ0472
Řízení o předběžné otázce
Duševní vlastnictví
(Průmyslový) vzor
Směrnice 98/71/ES
Článek 3 odst. 3 a 4
Podmínky pro získání ochrany součásti složeného výrobku
Pojmy ‚viditelnost‘ a ‚obvyklé používání‘
Viditelnost součásti složeného výrobku při obvyklém používání tohoto výrobku konečným uživatelem

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/71/ES ze dne 13. října 1998 o právní ochraně (průmyslových) vzorů (
Úř. věst. 1998, L 289, s. 28
; Zvl. vyd. 13/21, s. 120).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi společností Monz Handelsgesellschaft International mbH & Co. KG (dále jen „Monz“) na straně jedné a společností Büchel GmbH & Co. Fahrzeugtechnik KG (dále jen „Büchel“) na straně druhé ve věci návrhu na prohlášení neplatnosti národního zapsaného (průmyslového) vzoru, který podala tato posledně uvedená společnost.
Právní rámec
Unijní právo
Směrnice 98/71
Bod 12 odůvodnění směrnice 98/71 uvádí:
„[...] ochrana by se neměla vztahovat na ty součásti, které nejsou viditelné během obvyklého používaní výrobku ani na ty znaky součásti, které nejsou při montáži této součásti viditelné nebo které samy o sobě nesplňují požadavky na novost a individuální povahu (průmyslového) vzoru; [...] znaky (průmyslového) vzoru vyloučené z tohoto důvodu z ochrany by neměly být brány v úvahu při posuzování, zda ostatní znaky (průmyslového) vzoru požadavky na ochranu splňují“.
Článek 1 této směrnice, nadepsaný „Vymezení pojmů“, uvádí:
„Pro účely této směrnice se:
a)
‚(průmyslovým) vzorem‘ rozumí vzhled výrobku jako celku nebo jeho části vyplývající z jeho znaků, zejména z linií, obrysů, barev, tvaru, struktury povrchu, a/nebo materiálu výrobku jako takového, a/nebo jeho dekoru;
b)
‚výrobkem‘ rozumí jakýkoliv průmyslově nebo řemeslně vyrobený předmět včetně součástek určených pro sestavení do jednoho složeného výrobku, obal, úprava, grafické symboly a typografické znaky, avšak s výjimkou počítačových programů;
c)
‚složeným výrobkem‘ rozumí výrobek sestávající z více součástí, které mohou být nahrazeny, takže výrobek může být rozebírán a opět sestavován.“
Článek 3 uvedené směrnice, nadepsaný „Podmínky ochrany“, stanoví:
„1.   Členské země chrání (průmyslové) vzory zápisem a udělují výlučná práva jejich majitelům v souladu s ustanoveními této směrnice.
2.   (Průmyslový) vzor je chráněn právem k (průmyslovému) vzoru, pokud je nový a má individuální povahu.
3.   (Průmyslový) vzor použitý u některého výrobku nebo ztělesněný ve výrobku, který je součástí složeného výrobku, je uznán za nový a mající individuální povahu:
a)
pokud součást, začleněná do složeného výrobku, zůstává při obvyklém používání složeného výrobku viditelná, a
b)
pokud tyto viditelné znaky součásti samy splňují předpoklady novosti a individuální povahy.
4.   ‚Obvyklým použitím‘ se ve smyslu odst. 3 písm. a) rozumí použití konečným uživatelem, s výjimkou údržby, servisu, nebo opravy.“
Článek 5 téže směrnice, nadepsaný „Individuální povaha“, v odstavci 1 stanoví:
„(Průmyslový) vzor má individuální povahu, pokud se celkový dojem, který vyvolá u informovaného uživatele, liší od celkového dojmu vyvolaného u tohoto uživatele (průmyslovým) vzorem, který byl zpřístupněn veřejnosti přede dnem podání přihlášky k zápisu nebo, bylo-li uplatněno právo přednosti, přede dnem vzniku práva přednosti.“
Nařízení (ES) č. 6/2002
Body 9 a 12 odůvodnění nařízení Rady (ES) č. 6/2002 ze dne 12. prosince 2001 o (průmyslových) vzorech Společenství (
Úř. věst. 2002, L 3, s. 1
; Zvl. vyd. 13/27, s. 142) zní následovně:
„(9)
Důležitá ustanovení tohoto nařízení upravujícího (průmyslové) vzory by měla být uvedena v soulad s příslušnými ustanoveními směrnice [98/71].
[...]
(12)
Ochrana by se neměla vztahovat na ty součásti, které nejsou viditelné během obvyklého používání výrobku ani na ty znaky součásti, které nejsou při montáži této součásti viditelné nebo které samy o sobě nesplňují požadavky na novost a individuální povahu (průmyslového) vzoru. Znaky (průmyslového) vzoru vyloučené z tohoto důvodu z ochrany by tudíž neměly být brány v úvahu při posuzování, zda ostatní znaky (průmyslového) vzoru požadavky na ochranu splňují.“
Článek 4 tohoto nařízení, nadepsaný „Požadavky na ochranu“, stanoví:
„1.   (Průmyslový) vzor je chráněn právem k (průmyslovému) vzoru, pokud je nový a má individuální povahu.
2.   (Průmyslový vzor) použitý u některého výrobku nebo ztělesněný ve výrobku, který je součástí složeného výrobku, je uznán za nový a mající individuální povahu:
a)
pokud součást, začleněná do složeného výrobku, zůstává při obvyklém používání složeného výrobku viditelná a
b)
pokud tyto viditelné znaky součásti samy splňují předpoklady novosti a individuální povahy.
3.   ‚Obvyklým použitím‘ se ve smyslu odst. 3 písm. a) rozumí použití konečným uživatelem, s výjimkou údržby, servisu nebo opravy.“
Německé právo
Ustanovení § 1 odst. 4 a § 4 Gesetz über den rechtlichen Schutz von Design [zákon o právní ochraně (průmyslových) vzorů] ze dne 24. února 2014 (BGBl. 2014 I, s. 122), ve znění použitelném na spor v původním řízení (dále jen „DesignG“), provádějí čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice 98/71.
Ustanovení § 1 DesignG, nadepsaného „Vymezení pojmů“, v bodě 3 uvádí, že složený výrobek je výrobek sestávající z více součástí, které mohou být nahrazeny, takže výrobek může být rozebírán a opět sestavován. Podle § 1 bodu 4 je „obvyklým použitím“ použití konečným uživatelem, s výjimkou údržby, servisu nebo opravy.
Ustanovení § 4 DesignG, nadepsaného „Součásti složených výrobků“, stanoví, že (průmyslový) vzor použitý u některého výrobku nebo ztělesněný ve výrobku, který je součástí složeného výrobku, se uzná za nový a mající individuální povahu, pokud součást začleněná do složeného výrobku zůstává při obvyklém používání posledně uvedeného výrobku viditelná, a pokud tyto viditelné znaky součásti samy splňují předpoklady novosti a individuální povahy.
Spor v původním řízení a předběžné otázky
Monz, společnost založená podle německého práva, je majitelkou (průmyslového) vzoru zapsaného od 3. listopadu 2011 u Deutsches Patent- und Markenamt (Německý úřad pro patenty a ochranné známky, Německo) (dále jen „DPMA“) pro výrobky „sedla na jízdní kola nebo motocykly“. Tento (průmyslový) vzor je zapsán s jediným vyobrazením, které zobrazuje spodní stranu sedla takto:
Büchel, společnost založená podle německého práva, podala dne 27. července 2016 k DPMA návrh na prohlášení neplatnosti (průmyslového) vzoru, o který se jedná ve věci v původním řízení, z důvodu, že podle ní nesplňuje podmínky pro získání právní ochrany (průmyslových) vzorů podle § 4 DesignG. Zejména tvrdila, že tento (průmyslový) vzor použitý pro sedlo, které je součástí takového složeného výrobku, jako je „jízdní kolo“ nebo „motocykl“, není při obvyklém používání tohoto výrobku viditelný.
Rozhodnutím ze dne 10. srpna 2018 DPMA tento návrh na prohlášení neplatnosti zamítl s odůvodněním, že u (průmyslového) vzoru, o který se jedná ve věci v původním řízení, neexistuje žádný z důvodů pro vyloučení z ochrany podle § 4 DesignG. Uvedl, že ačkoli sedlo jízdního kola, pro které se tento (průmyslový) vzor používá, nepochybně je „součástí složeného výrobku“, zůstává tato součást při obvyklém používání tohoto složeného výrobku nadále viditelná. DPMA měl za to, že obvyklé používání takovéhoto výrobku se vztahuje i na „demontáž a opětovnou montáž sedla, která není součástí údržby, servisu nebo opravy“, protože údržba, servis a opravy jsou uvedeny v taxativním seznamu používání, která jsou podle § 1 bodu 4 DesignG z pojmu obvyklého používání vyloučena.
Na základě žaloby, kterou proti tomuto rozhodnutí podala společnost Büchel k Bundespatentgericht (Spolkový patentový soud, Německo), tento soud rozhodnutím ze dne 27. února 2020 prohlásil (průmyslový) vzor, o který se jedná ve věci v původním řízení, za neplatný z důvodu, že nesplňuje podmínky novosti a individuální povahy. Podle uvedeného soudu se právní ochrana (průmyslového) vzoru vztahuje podle § 4 DesignG pouze na ty součásti, které zůstávají „jako součásti složeného výrobku viditelné i po jejich sestavení, případně začlenění do takového výrobku“. Naopak součást, která je viditelná jen na základě nebo při jejím oddělení od složeného výrobku, nelze považovat za součást splňující podmínku viditelnosti, a proto se na ni nemůže tato ochrana vztahovat. Kromě toho tento soud považoval za obvyklé používání ve smyslu § 1 bodu 4 DesignG pouze jízdu na kole, jakož i nasednutí na jízdní kolo a sesednutí z něj. Podle tohoto soudu přitom není při těchto způsobech používání spodní strana sedla viditelná ani pro konečného uživatele, ani pro třetí osoby.
Společnost Monz podala proti tomuto rozhodnutí opravný prostředek k Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo), který je předkládajícím soudem. Tento soud má za to, že výsledek sporu ve věci v původním řízení závisí na výkladu pojmů „viditelnost“ a „obvyklé použití“ ve smyslu čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice 98/71.
Předkládající soud nejprve uvádí, že souhlasí se stanoviskem Bundespatentgericht (Spolkový patentový soud), podle něhož z judikatury Soudního dvora, zejména z rozsudku ze dne 20. prosince 2017, Acacia a D’Amato (
C‑397/16 a C‑435/16
,
EU:C:2017:992
, bod
), vyplývá, že jízdní kolo je složený výrobek a sedlo je součástí tohoto výrobku.
Tento soud má za to, že pro účely vyřešení sporu, který mu byl předložen k rozhodnutí, je třeba zaprvé určit, zda požadavek „viditelnosti“ součásti začleněné do složeného výrobku musí být při „obvyklém používání“ tohoto výrobku posuzován s přihlédnutím k určitým podmínkám používání uvedeného výrobku nebo k určitým úhlům pohledu pozorovatele, nebo naopak, jen s ohledem na objektivní možnost rozpoznat použitý (průmyslový) vzor na součásti tak, jak tato součást byla do složeného výrobku začleněna.
V této souvislosti předkládající soud uvádí, že Bundespatentgericht (Spolkový patentový soud) dospěl k závěru, že je nezbytné, aby součást zůstala viditelná pro konečného uživatele nebo třetí osobu při obvyklém používání složeného výrobku, do něhož byla tato součást začleněna, konečným uživatelem. Naproti tomu žalobkyně v původním řízení tvrdila, že k tomu, aby (průmyslový) vzor mohl být chráněný, stačí, aby ho bylo možné rozpoznat, pokud je součást, na které byl použit, začleněna do složeného výrobku. Je tedy irelevantní, zda je (průmyslový) vzor z určitého „úhlu pohledu“ lehce viditelný.
V této souvislosti si předkládající soud klade otázku, jak je třeba vykládat čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice 98/71, neboť má za to, že účel tohoto ustanovení nelze z této směrnice jasně vyvodit.
Tento soud má zejména za to, že úvaha, podle níž výrobce, který nemá zájem na viditelné prezentaci (průmyslového) vzoru, nemá zájem dovolávat se ochrany tohoto (průmyslového) vzoru, je příliš zjednodušená, vzhledem k tomu, že majitel (průmyslového) vzoru, výrobce součásti a výrobce složeného výrobku nemusí nutně být jedna a táž osoba.
Kromě toho uvádí, že podle právní vědy je toto ustanovení v rozporu se zásadou, podle níž způsobilost požívat právní ochrany (průmyslových) vzorů musí být určena již v okamžiku zápisu dotyčného (průmyslového) vzoru.
Podle předkládajícího soudu tyto úvahy svědčí ve prospěch striktního výkladu čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice 98/71.
Tento soud má nicméně za to, že význam pojmu „viditelný“ v běžném jazyce sice naznačuje objektivní chápání vztahující se na možnost určitou věc vnímat, z pojmu „obvyklé používání“ přesto nelze vyvodit, že by určité formy pozorování složeného výrobku byly vyloučeny.
Zadruhé je třeba určit kritéria, která jsou relevantní pro účely posouzení „obvyklého používání“ složeného výrobku konečným uživatelem ve smyslu čl. 3 odst. 4 této směrnice.
V této souvislosti vyvstává zejména otázka, zda je v rámci takovéhoto posouzení třeba zohlednit použití součásti nebo složeného výrobku zamýšlené výrobcem nebo pouze běžné používání složeného výrobku konečným uživatelem.
Předkládající soud má za to, že definici pojmu „obvyklé použití“ uvedenou v čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 je možné chápat v tom smyslu, že pro unijního normotvůrce je jakékoli použití složeného výrobku konečným uživatelem v zásadě obvyklým použitím, kromě výjimek, které jsou uvedeny v tomto ustanovení.
Pokud jde o kritérium použití součásti nebo složeného výrobku zamýšlené výrobcem, tento soud uvádí, že uplatnění tohoto kritéria by podle něho umožnilo vyhnout se vyloučení právní ochrany (průmyslových) vzorů, protože použití složeného výrobku konečným uživatelem by nebylo relevantní, přičemž připomíná své výhrady vůči tomuto kritériu uvedené v bodě 21 tohoto rozsudku.
Předkládající soud si zatřetí klade otázku, zda je rozhodující pouze hlavní použití složeného výrobku, nebo zda je případně nutné zohlednit i jeho jiné použití.
V této souvislosti se uvedený soud přiklání k širokému výkladu čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 za účelem minimalizace účinků čl. 3 odst. 3 této směrnice, který je podle právní vědy v rozporu s logikou systému ochrany (průmyslových) vzorů, a zabránit tím větší nerovnosti v zacházení mezi majiteli (průmyslových) vzorů vztahujících se na součásti složených výrobků a majiteli ostatních (průmyslových) vzorů.
Za těchto podmínek se Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžné otázky:
„1)
Je třeba považovat součást, ve které je ztělesněn (průmyslový) vzor, za ‚viditelnou‘ ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice [98/71] již v případě, že je ve stavu, kdy je daná součást namontována, objektivně možné daný (průmyslový) vzor rozpoznat, nebo je relevantní viditelnost za určitých podmínek používání nebo z určitého úhlu pohledu pozorovatele?
2)
Pokud bude první otázka zodpovězena v tom smyslu, že rozhodující je viditelnost za určitých podmínek používání nebo z určitého úhlu pohledu pozorovatele:
a)
Je z hlediska posouzení ‚obvyklého používání‘ složeného výrobku konečným uživatelem ve smyslu čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice [98/71] relevantní účel použití zamýšlený výrobcem pro danou součást nebo složený výrobek, nebo běžné používání složeného výrobku konečným uživatelem?
b)
Podle jakých kritérií je třeba posoudit, zda je používání složeného výrobku konečným uživatelem ‚obvyklé‘ ve smyslu čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice [98/71]?“
K předběžným otázkám
Podstatou obou otázek předkládajícího soudu, které je třeba zkoumat společně, je, zda čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice 98/71 musí být vykládán v tom smyslu, že požadavek „viditelnosti“, který je stanoven v tomto ustanovení a je předpokladem toho, aby se na (průmyslový) vzor použitý u některého výrobku nebo ztělesněný ve výrobku, který je součástí složeného výrobku, mohla vztahovat právní ochrana (průmyslových) vzorů, musí být posuzován vzhledem k určitým podmínkám použití tohoto složeného výrobku nebo jen vzhledem k objektivní možnosti rozpoznat (průmyslový) vzor použitý u součásti, která spoluvytváří složený výrobek, a dále, jaká kritéria jsou relevantní pro určení „obvyklého používání“ složeného výrobku konečným spotřebitelem.
Tyto otázky byly předloženy v rámci sporu, který vznikl na základě návrhu společnosti Büchel na prohlášení neplatnosti (průmyslového) vzoru, o který se jedná ve věci v původním řízení, z důvodu, že se na něj nemůže vztahovat právní ochrana (průmyslových) vzorů, protože sedlo jako součást takového složeného výrobku, jako je „jízdní kolo“ nebo „motocykl“, není při obvyklém používání tohoto složeného výrobku viditelné.
Úvodem je třeba konstatovat, že v projednávané věci je sedlo jízdního kola nebo motocyklu součástí složeného výrobku ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71, protože jízdní kolo nebo motocykl tvoří samy o sobě složený výrobek ve smyslu čl. 1 písm. c) této směrnice. Sedlo totiž může být nahrazeno a jízdní kolo nebo motocykl tak může být rozebírán a opět sestavován, přičemž bez něj by tento složený výrobek nemohl být předmětem obvyklého užívání (obdobně viz rozsudek ze dne 20. prosince 2017, Acacia a D’Amato,
C‑397/16 a C‑435/16
,
EU:C:2017:992
, body
až
).
Zaprvé je třeba připomenout, že podle čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71 ve spojení s jejím bodem 12 odůvodnění je (průmyslový) vzor použitý u některého výrobku nebo ztělesněný ve výrobku, který je součástí složeného výrobku, uznán za nový a mající individuální povahu, pokud součást začleněná do složeného výrobku zůstává při obvyklém používání složeného výrobku viditelná [písm. a)] a pokud tyto viditelné znaky součásti samy splňují předpoklady novosti a individuální povahy [písm. b)].
Článek 3 odst. 3 směrnice 98/71 tedy stanoví zvláštní pravidlo týkající se konkrétně (průmyslových) vzorů použitých u některého výrobku nebo ztělesněných ve výrobku, který je součástí složeného výrobku, ve smyslu čl. 1 písm. c) směrnice 98/71.
Dále je třeba připomenout, že podle čl. 1 písm. a) směrnice 98/71 je předmětem právní ochrany (průmyslových) vzorů podle této směrnice vzhled výrobku jako celku nebo jeho části.
V souvislosti s ochranou (průmyslových) vzorů stanovenou nařízením č. 6/2002 již Soudní dvůr rozhodl, že vzhled je určujícím prvkem (průmyslového) vzoru, přičemž požadavek, aby znaky (průmyslového) vzoru byly viditelné, představuje zásadní podmínku této ochrany (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 21. září 2017, Easy Sanitary Solutions a EUIPO v. Group Nivelles,
C‑361/15 P a C‑405/15 P
,
EU:C:2017:720
, body
a
, jakož i ze dne 28. října 2021, Ferrari,
C‑123/20
,
EU:C:2021:889
, bod
).
Pokud jde konkrétně o (průmyslové) vzory ztělesněné ve výrobku, který představuje součást složeného výrobku, Soudní dvůr upřesnil, že aby vzhled součásti složeného výrobku mohl být chráněn jako (průmyslový) vzor, musí být z povahy věci viditelný a vymezen znaky, které tvoří jeho zvláštní vzhled, a sice liniemi, obrysy, barvami, tvarem nebo zvláštní strukturou povrchu. To předpokládá, že vzhled této součásti nemůže zcela splývat s celým výrobkem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. října 2021, Ferrari,
C‑123/20
,
EU:C:2021:889
, body
a
).
V této souvislosti je třeba vycházet z toho, že stejné zásady platí pro systém ochrany (průmyslových) vzorů stanovený směrnicí 98/71.
Článek 3 odst. 3 písm. a) směrnice 98/71 totiž stanoví, že aby součást začleněná do složeného výrobku mohla být chráněna jako (průmyslový) vzor, musí zůstat viditelná i při obvyklém používání tohoto výrobku. Navíc podle bodu 12 odůvodnění této směrnice, by se ochrana neměla vztahovat na ty součásti, které nejsou viditelné během obvyklého používání výrobku ani na ty znaky součásti, které nejsou při montáži této součásti viditelné nebo které samy o sobě nesplňují požadavky na novost a individuální povahu (průmyslového) vzoru.
Toto omezení právní ochrany (průmyslových) vzorů na viditelné znaky dotyčné součásti lze vysvětlit tím, že vzhled této součásti vyplývá pouze z těchto znaků.
Takovýto výklad má oporu v systematice směrnice 98/71, jakož i v cíli, který sleduje čl. 3 odst. 3 této směrnice. Ochrana (průmyslového) vzoru podle této směrnice se totiž vztahuje jen na znaky, které určují vzhled výrobku nebo jeho části. Viditelná součást se nutně podílí na vzhledu složeného výrobku (obdobně viz rozsudek ze dne 20. prosince 2017, Acacia a D’Amato,
C‑397/16 a C‑435/16
,
EU:C:2017:992
, bod
).
Kromě toho, ze znění čl. 3 odst. 3 písm. a) směrnice 98/71 jasně vyplývá, že aby se na součást začleněnou do složeného výrobku mohla vztahovat právní ochrana (průmyslových) vzorů, musí zůstat „při obvyklém používání“ složeného výrobku viditelná.
Z toho vyplývá, že abstraktní posouzení viditelnosti součásti začleněné do složeného výrobku bez ohledu na konkrétní použití tohoto výrobku nestačí, aby se na tuto součást mohla vztahovat ochrana (průmyslového) vzoru podle směrnice 98/71. V této souvislosti je třeba upřesnit, že čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71 nevyžaduje, aby součást, která je začleněná do složeného výrobku, zůstala viditelná celá a po celou dobu užívání složeného výrobku.
Jak totiž zdůraznil generální advokát v bodech 33 a 34 svého stanoviska, viditelnost součásti začleněné do složeného výrobku ve smyslu čl. 3 odst. 3 směrnice 98/71 ve spojení s čl. 3 odst. 4 této směrnice, nemusí být posuzována pouze z úhlu pohledu konečného uživatele tohoto výrobku. V této souvislosti je třeba zohlednit rovněž viditelnost takovéto součásti pro vnějšího pozorovatele.
Zadruhé je třeba připomenout, že podle čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 je pojem „obvyklé použití“ složeného výrobku definován jako „použití konečným uživatelem, s výjimkou údržby, servisu, nebo opravy“. Podle této definice „obvyklé použití“ odpovídá použití konečným uživatelem. Je z něj výslovně vyloučeno použití konečným spotřebitelem, které souvisí s údržbou, servisem nebo opravou složeného výrobku.
V této souvislosti je třeba určit, zda pojem „obvyklé použití“ výrobku konečným uživatelem ve smyslu čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 odpovídá použití zamýšlenému výrobcem nebo designérem součásti, použití zamýšlenému výrobcem nebo designérem složeného výrobku nebo běžnému užívání složeného výrobku konečným uživatelem.
Pokud jde zaprvé o otázku, zda „obvyklé použití“ složeného výrobku odpovídá použití zamýšlenému výrobcem součásti, použití zamýšlenému výrobcem složeného výrobku, nebo běžnému užívání tohoto výrobku konečným uživatelem, je třeba především konstatovat, že podle znění čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 se toto ustanovení vztahuje na „obvyklé použití“ složeného výrobku konečným uživatelem.
Ačkoli v této souvislosti německá jazyková verze čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice 98/71 uvádí jako kritérium viditelnosti součásti začleněné do složeného výrobku „použití v souladu se zamýšleným účelem“ („
bestimmungsgemäße Verwendung
“), jiné jazykové verze těchto ustanovení, jako například anglická („
normal use
“), francouzská („utilisation normale“), italská („
la normale utilizzazione
“), španělská („
la utilización normal
“) nebo nizozemská („
normaal gebruik
“) uvádí, že součást začleněná do složeného výrobku musí zůstat viditelná při „obvyklém“ nebo „běžném“ používání tohoto výrobku.
Je třeba poznamenat, jak v písemném vyjádření zdůraznila Evropská komise, že obvyklé nebo běžné používání složeného výrobku konečným uživatelem zpravidla odpovídá použití, které je v souladu s účelem tohoto výrobku zamýšleným jeho výrobcem nebo designérem.
Jak přitom v podstatě uvedla Komise, pokud jde o pojem „obvyklé použití“, unijní normotvůrce měl v úmyslu zaměřit se na běžné používání složeného výrobku konečným uživatelem, aby se vyloučilo používání tohoto výrobku v jiných stadiích obchodování a aby se tím zabránilo obcházení podmínky viditelnosti. Posouzení „obvyklého používání“ složeného výrobku ve smyslu čl. 3 odst. 3 písm. a) a čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 proto nemůže být založeno pouze na záměru výrobce součásti nebo složeného výrobku.
Pokud jde zadruhé o otázku, jaké použití složeného výrobku konečným uživatelem představuje „obvyklé použití“ ve smyslu čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71, je třeba nejprve připomenout, že toto ustanovení neupřesňuje, na jaký druh použití takovéhoto výrobku se tento pojem vztahuje, a pouze obecně odkazuje na použití takovéhoto výrobku konečným uživatelem, což svědčí ve prospěch širokého výkladu uvedeného pojmu.
Jak v této souvislosti uvedl v bodě 38 svého stanoviska generální advokát, v praxi použití výrobku v rámci jeho základní funkce často vyžaduje různé úkony, které mohou být splněny před nebo poté, co výrobek splnil svou hlavní funkci, jako například skladování a přeprava tohoto výrobku. Za „obvyklé použití“ složeného výrobku ve smyslu čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 je proto nutno považovat všechny takovéto úkony s výjimkou těch, které jsou v uvedeném odstavci 4 výslovně vyloučeny, to znamená úkony týkající se údržby, servisu nebo opravy.
Pojem „obvyklé použití“ ve smyslu čl. 3 odst. 4 směrnice 98/71 proto musí zahrnovat úkony, které se týkají běžného používání výrobku, jakož i jiné úkony, které lze rozumně vykonávat při takovémto používání a jsou běžné z pohledu konečného uživatele, včetně těch, které lze provést před nebo poté, co výrobek splnil svou hlavní funkci, jako je skladování a přeprava tohoto výrobku.
S ohledem na výše uvedené úvahy je třeba na položené otázky odpovědět, že čl. 3 odst. 3 a 4 směrnice 98/71 musí být vykládán v tom smyslu, že požadavek „viditelnosti“, který je stanoven v tomto ustanovení a je předpokladem toho, aby se na (průmyslový) vzor použitý u některého výrobku nebo ztělesněný ve výrobku, který je součástí složeného výrobku, mohla vztahovat právní ochrana (průmyslových) vzorů, musí být posuzován s ohledem na obvyklé používání tohoto složeného výrobku, přičemž po začlenění dotyčné součásti do uvedeného výrobku zůstává tato část při takovémto používání viditelná. Za tímto účelem musí být viditelnost součásti složeného výrobku při jeho „obvyklém používání“ konečným uživatelem posuzována z úhlu pohledu tohoto uživatele, jakož i z úhlu pohledu vnějšího pozorovatele, přičemž je třeba upřesnit, že toto obvyklé používání se musí vztahovat na úkony vykonávané při hlavním používání složeného výrobku, jakož i na úkony, které musí konečný uživatel běžně činit v rámci takovéhoto používání, s výjimkou údržby, servisu nebo opravy.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (pátý senát) rozhodl takto:

Článek 3 odst. 3 a 4 směrnice Evropského parlamentu a Rady 98/71/ES ze dne 13. října 1998 o právní ochraně (průmyslových) vzorů

musí být vykládán v tom smyslu, že

požadavek „viditelnosti“, který je stanoven v tomto ustanovení a je předpokladem toho, aby se na (průmyslový) vzor použitý u některého výrobku nebo ztělesněný ve výrobku, který je součástí složeného výrobku, mohla vztahovat právní ochrana (průmyslových) vzorů, musí být posuzován s ohledem na obvyklé používání tohoto složeného výrobku, přičemž po začlenění dotyčné součásti do uvedeného výrobku zůstává tato část při takovémto používání viditelná. Za tímto účelem musí být viditelnost součásti složeného výrobku při jeho „obvyklém používání“ konečným uživatelem posuzována z úhlu pohledu tohoto uživatele, jakož i z úhlu pohledu vnějšího pozorovatele, přičemž je třeba upřesnit, že toto obvyklé používání se musí vztahovat na úkony vykonávané při hlavním používání složeného výrobku, jakož i na úkony, které musí konečný uživatel běžně činit v rámci takovéhoto používání, s výjimkou údržby, servisu nebo opravy.

Podpisy
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.