CELEX: 62018TJ0745
Státní podpory
Režim podpor zavedený Německem ve prospěch některých velkých spotřebitelů elektřiny
Osvobození od síťových poplatků v období 2012-2013
Rozhodnutí, který se prohlašuje režim podpor za neslučitelný s vnitřním trhem a protiprávní a nařizuje navrácení vyplacených podpor
Žaloba na neplatnost
Lhůta k podání žaloby
Přípustnost
Pojem podpory
Státní prostředky
Rovné zacházení
Legitimní očekávání

)
I.

Skutečnosti předcházející sporu
[
omissis
]
B.

K dotčeným právním a regulačním opatřením
1.

K systému síťových poplatků před zavedením sporných opatření
[
omissis
]
Až do vstupu nařízení StromNEV , ve znění EnWG 2011 (dále jen „nařízení StromNEV 2011“) v platnost, se na spotřebitele mimo špičku a spotřebitele základního zatížení vztahovaly individuální poplatky vypočítané podle „metodiky fyzické cesty“ vypracované BNetzA, která zohledňovala síťové náklady vzniklé těmto spotřebitelům s minimálním poplatkem rovnajícím se 20 % ohlášených obecných poplatků (dále jen „minimální poplatek“), který zaručoval příspěvek za využívání sítě, ke které byly tito spotřebitelé připojeni, v případě, že individuální poplatky stanovené podle metodiky fyzické cesty byly nižší nebo blízké nule.
2.

Sporná opatření
V souladu s § 19 odst. 2 druhou a třetí větou nařízení StromNEV 2011 byly od 1. ledna 2011 (datum retroaktivního použití tohoto ustanovení) individuální poplatky spotřebitelů základního zatížení zrušeny a nahrazeny úplným osvobozením od síťových poplatků (dále jen „sporné osvobození“), které bylo uděleno povolením příslušného regulačního orgánu, a sice BNetzA nebo regulačním úřadem dotyčné spolkové země. Uvedené osvobození zatěžovalo provozovatele přenosové nebo distribuční soustavy podle úrovně sítě, ke které byli příjemci připojeni.
V souladu s § 19 odst. 2 šestou a sedmou větou nařízení StromNEV 2011 byly provozovatelé přenosové soustavy povinni nahradit provozovatelům distribuční soustavy ztrátu příjmu vyplývající ze sporného osvobození a musely mezi sebou vyrovnat náklady způsobené osvobozením prostřednictvím finančního vyrovnání v souladu s § 9 Kraft-Wärme-Kopplungsgesetz (zákona o kombinované výrobě tepla a elektřiny) ze dne 19. března 2002 (BGBl. 2002 I, p. 1092), takže každý nesl stejnou finanční zátěž stanovenou podle množství elektřiny, kterou dodával konečným spotřebitelům připojeným k síti.
Od roku 2012 zavedlo rozhodnutí BNetzA ze dne 14. prosince 2011 (BK8–11–024, dále jen „rozhodnutí BNetzA z roku 2011“) mechanismus financování. Podle tohoto mechanismu provozovatelé distribuční soustavy vybírali od konečných spotřebitelů nebo dodavatelů elektřiny příplatek (dále jen „sporný příplatek“), jehož výše se vrací provozovatelům přenosové soustavy za účelem kompenzace ztráty příjmů způsobené sporným osvobozením.
Výše příplatku byla stanovena každý rok předem provozovateli přenosové soustavy na základě metody stanovené BNetzA. Částka týkající se roku 2012, prvního roku provádění systému, byla stanovena přímo BNetzA.
Tato ustanovení se nepoužijí, pokud jde o náklady na osvobození za rok 2011, a tudíž každý provozovatel přenosové a distribuční soustavy musel nést ztráty spojené s osvobozením v tomto roce.
3.

K systému síťových poplatků po přijetí sporných opatření
V průběhu správního řízení, které vedlo k přijetí napadeného rozhodnutí, bylo sporné osvobození nejprve prohlášeno za neplatné soudními rozhodnutími Oberlandesgericht Düsseldorf (Vrchní zemský soud v Düsseldorfu, Německo) ze dne 8. května 2013 a Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr, Německo) ze dne 6. října 2015 a následně bylo zrušeno ode dne 1. ledna 2014 nařízením StromNEV, ve znění Verordnung zur Änderung von Verordnungen auf dem Gebiet des Energiewirtschaftsrechts (Nařízení, kterým se mění několik nařízení týkajících se zákona o energetice) ze dne 14. srpna 2013 (BGBl. 2013 I, s. 3250) (dále jen „nařízení StromNEV 2013“). Posledně uvedené nařízení do budoucna znovu zavedlo individuální poplatky vypočtené podle metody fyzické cesty s tím, že namísto minimálního poplatku uplatnilo paušální poplatky ve výši 10, 15 a 20 % obecných poplatků, v závislosti na spotřebě elektřiny (7000, 7500 a 8000 hodin ročního užívání sítě) (dále jen „paušální poplatky“).
Nařízení StromNEV 2013 zavedlo přechodný režim, platný od 22. srpna 2013 a se zpětnou účinností použitelný na spotřebitele v pásmu základního zatížení, kteří dosud neobdrželi sporné osvobození v letech 2012 a 2013 (dále jen „přechodný režim“). Namísto individuálních poplatků vypočtených podle metody fyzické cesty a minimálního poplatku tento režim stanovil výlučně používání paušálních poplatků.
[
omissis
]
C.

K napadenému rozhodnutí
Dne 28. května 2018 přijala Komise rozhodnutí (EU) 2019/56 o režimu podpory SA.34045 (2013/c) (ex 2012/NN) zavedené Německem pro spotřebitele v pásmu základního zatížení podle § 19 StromNEV [2011] (
Úř. věst. 2019, L 14, s. 1
, dále jen „napadené rozhodnutí“), kterým konstatovala, že Spolková republika Německo v období od 1. ledna 2012 do 31. prosince 2013 protiprávně poskytovala státní podporu ve formě sporného osvobození.
Konkrétně Komise dospěla k závěru, že výše státních podpor odpovídá síťovým nákladům způsobeným v letech 2012 a 2013 spotřebiteli v pásmu základního zatížení nebo, pokud byly tyto náklady nižší než minimální síťový poplatek, minimálnímu poplatku.
Komise dále uvedla, že dotčené podpory jsou neslučitelné s vnitřním trhem, nespadají pod žádnou z výjimek stanovených v čl. 107 odst. 2 a 3 SFEU a nelze je považovat za slučitelné s vnitřním trhem ani z žádného jiného důvodu.
Komise proto rozhodla takto:
–
sporné osvobození představuje státní podporu ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, jelikož spotřebitelé v pásmu základního zatížení byli osvobozeni od úhrady síťových poplatků, které odpovídaly síťovým nákladům, které generovali, nebo pokud byly tyto náklady nižší než minimální síťový poplatek, od úhrady tohoto minimálního poplatku;
–
Spolková republika Německo provedla dotčenou podporu v rozporu s čl. 108 odst. 3 SFEU a tato podpora je neslučitelná s vnitřním trhem;
–
individuální podpora poskytnutá v rámci dotčeného režimu nepředstavuje státní podporu, pokud v okamžiku svého poskytnutí splňovala podmínky definované nařízením o podporách „de minimis“ přijatým na základě čl. 2 nařízení Rady (ES) č. 994/98 ze dne 7. května 1998 o použití článků [107] a [108 SFEU] na určité kategorie horizontální státní podpory (
Úř. věst. 1998, L 142, s. 1
);
–
Spolková republika Německo je jednak povinna získat od příjemců zpět podpory neslučitelné s vnitřním trhem poskytnuté na základě dotčeného režimu podpor, včetně úroků, a jednak je povinna zrušit všechny dosud neprovedené platby na základě tohoto režimu ode dne přijetí napadeného rozhodnutí.
II.

Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 20. prosince 2018 podala žalobkyně projednávanou žalobu.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 24. dubna 2019 podala Spolková republika Německo návrh na vstup do tohoto řízení v postavení vedlejší účastnice na podporu návrhových žádání žalobkyně. Rozhodnutím ze dne 4. června 2019 předseda šestého senátu Tribunálu toto vedlejší účastenství povolil. Spolková republika Německo předložila spis vedlejší účastnice a hlavní účastnice řízení předložily svá vyjádření ke spisu vedlejší účastnice ve stanovených lhůtách.
Při změně složení senátů Tribunálu byl na základě čl. 27 odst. 5 jednacího řádu Tribunálu soudce zpravodaj přidělen ke třetímu senátu, kterému byla tudíž přidělena tato věc.
Na základě zprávy soudce zpravodaje Tribunál (třetí senát) rozhodl o zahájení ústní části řízení a v rámci organizačních procesních opatření stanovených v článku 89 jednacího řádu písemně položil účastnicím řízení otázky, na které tyto účastnice odpověděly ve stanovené lhůtě.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání, které se konalo dne 29. října 2020.
Na jednání žalobkyně vzala zpět první žalobní důvod, což bylo zaznamenáno do protokolu.
Žalobkyně podporovaná Spolkovou republikou Německo navrhuje, aby Tribunál:
–
zrušil napadené rozhodnutí;
–
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Komise navrhuje, aby Tribunál:
–
žalobu zamítl,
–
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
III.

Právní otázky
A.

K přípustnosti žaloby
[
omissis
]
Pokud jde o údajnou opožděnost žaloby, kterou uvedla Komise, je třeba připomenout, že podle čl. 263 šestého pododstavce SFEU musí být žaloba na neplatnost podána ve lhůtě dvou měsíců, a to podle okolností ode dne vyhlášení napadeného aktu, ode dne jeho oznámení žalobci nebo ode dne, kdy se o něm žalobce dozvěděl.
V projednávaném případě není zpochybňováno, že žaloba byla podána ve lhůtě dvou měsíců a deseti dnů od zveřejnění napadeného rozhodnutí v Úředním věstníku, ke kterému došlo dne 16. ledna 2019.
Pokud jde o otázku, zda se žalobkyně dozvěděla o napadeném rozhodnutí před jeho zveřejněním, je třeba připomenout, že ze samotného znění čl. 263 šestého pododstavce SFEU vyplývá, že kritérium týkající se data seznámení se s aktem jako počátku běhu lhůty pro podání žaloby má ve vztahu ke kritériím týkajícím se data zveřejnění aktu nebo data jeho oznámení podpůrnou povahu (rozsudky ze dne 10. března 1998, Německo v. Rada,
C‑122/95
,
EU:C:1998:94
, bod
, a ze dne 17. května 2017, Portugalsko v. Komise,
C‑339/16 P
,
EU:C:2017:384
; viz rovněž rozsudek ze dne 27. listopadu 2003, Regione Siciliana v. Komise,
T‑190/00
,
EU:T:2003:316
, bod
a citovaná judikatura), a použije se tedy na akty, které nejsou předmětem ani oznámení, ani zveřejnění (rozsudek ze dne 1. července 2009, ISD Polska a další v. Komise,
T‑273/06 a T‑297/06
,
EU:T:2009:233
, bod
).
Je pravda, že v projednávaném případě zveřejnění napadeného rozhodnutí nebylo podmínkou pro jeho nabytí účinnosti. Rozhodnutí Komise ukončit vyšetřovací řízení týkající se státních podpor podle čl. 108 odst. 2 SFEU jsou však zveřejňována v Úředním věstníku v souladu s čl. 32 odst. 3 nařízení Rady (EU) 2015/1589 ze dne 13. července 2015, kterým se stanoví prováděcí pravidla k článku 108 SFEU (
Úř. věst. 2015, L 248, s. 9
). Podle ustálené judikatury tedy žalobkyně mohla legitimně očekávat, že napadené rozhodnutí bude zveřejněno (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 15. září 1998, BP Chemicals v. Komise,
T‑11/95
,
EU:T:1998:199
, body
až
, a ze dne 1. července 2009, ISD Polska a další v. Komise,
T‑273/06 a T‑297/06
,
EU:T:2009:233
, bod
). Byla tedy oprávněna stanovit jako počátek lhůty pro podání žaloby datum zveřejnění v Úředním věstníku.
Tento závěr není zpochybněn judikaturou, kterou uplatňuje Komise.
Soudní dvůr nejprve v rozsudku ze dne 17. května 2017, Portugalsko v. Komise (
C‑339/16 P
,
EU:C:2017:384
, body
až
), rozhodl, že počátkem běhu lhůty pro podání žaloby pro žalobkyni, a sice pro Portugalskou republiku, bylo oznámení sporného rozhodnutí posledně uvedené, adresátce tohoto rozhodnutí, zatímco v projednávané věci žalobkyně nebyla adresátem napadeného rozhodnutí určeného Spolkové republice Německo a neobdržela žádné oznámení tohoto rozhodnutí ve smyslu článku 263 SFEU.
Dále se stanovisko generálního advokáta Campos Sáncheza-Bordony ve věci Georgsmarienhütte a další (
C‑135/16
,
EU:C:2018:120
) týkalo otázky, zda podniky, které jsou příjemci státní podpory, jež je předmětem rozhodnutí Komise, mohly napadnout toto rozhodnutí, což by jim v souladu s rozsudkem ze dne 9. března 1994, TWD Textilwerke Deggendorf (
C‑188/92
,
EU:C:1994:90
), bránilo zpochybnit legalitu tohoto rozhodnutí u vnitrostátních soudů v souvislosti se žalobou směřující proti opatřením k provedení tohoto rozhodnutí přijatým vnitrostátními orgány. Pokud jde o stanovení lhůty pro podání žaloby, kterou mohly žalující podniky podat k soudu Evropské unie proti spornému rozhodnutí, generální advokát dospěl k závěru, že vzhledem k tomu, že zveřejnění uvedeného rozhodnutí není podmínkou jeho účinnosti a stačí, že se bezprostředně a osobně dotčené podniky s ním věrohodně seznámily, začala lhůta pro napadení uvedeného rozhodnutí běžet dnem, kdy se o něm dozvěděly (stanovisko generálního advokáta Campos Sánchez-Bordony ve věci Georgsmarienhütte a další,
C‑135/16
,
EU:C:2018:120
, bod
). Je přitom nutno konstatovat, že tento závěr nebyl Soudním dvorem převzat v rozsudku, kterým byla ukončena výše uvedená věc (rozsudek ze dne 25. července 2018, Georgsmarienhütte a další,
C‑135/16
,
EU:C:2018:582
), a že v každém případě nebylo prokázáno, že se v projednávané věci žalobkyně „věrohodně“ seznámila s napadeným rozhodnutím, na rozdíl od toho, jak tomu bylo v uvedené věci.
Konečně v usnesení ze dne 5. září 2019, Fryč v. Komise (
C‑230/19 P
, nezveřejněné,
EU:C:2019:685
), Soudní dvůr v rámci žaloby na neplatnost některých nařízení konstatoval, že vzhledem k tomu, že sporné akty byly zveřejněny v Úředním věstníku a toto zveřejnění podmínilo vstup uvedených aktů v platnost, je datem, které je třeba vzít v úvahu pro určení počátku běhu lhůty pro podání žaloby podle čl. 263 šestého pododstavce SFEU, datum zveřejnění. Je třeba konstatovat, že toto zjištění nemůže s ohledem na rozdílnou povahu dotčených aktů podpořit argument Komise v projednávané věci.
Námitku nepřípustnosti uplatněnou Komisí v žalobní odpovědi je tedy třeba zamítnout.
B.

K věci samé
[
omissis
]
1.

K druhému žalobnímu důvodu, vycházejícímu z neexistence státní podpory ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU
[
omissis
]
b)

K druhé části druhého žalobního důvodu, vycházející z neexistence podpory poskytnuté ze státních prostředků
[
omissis
]
1)

Úvodní poznámky
[
omissis
]
V nedávné době Soudní dvůr zaprvé s ohledem na opatření podpory pro výrobce elektřiny vyráběné z obnovitelných zdrojů, financované z příplatku uloženého dodavatelům elektřiny zásobujícím konečné zákazníky, a to poměrně k prodaným množstvím (příplatek EEG), vyloučil v rozsudku ze dne 28. března 2019, Německo v. Komise (
C‑405/16 P
,
EU:C:2019:268
), použití státních prostředků za následujících okolností:
–
částky získané opatřením nejsou srovnatelné s daní, neboť dotčené opatření neukládalo dotyčným hospodářským subjektům povinnost přenést náklady na konečné zákazníky (body 65 až 71 uvedeného rozsudku);
–
neexistuje dominantní vliv veřejné moci při řízení dotčených prostředků, jelikož chyběla pravomoc disponovat s prostředky, přičemž okolnost, že prostředky byly určeny výlučně k financování dotčeného režimu, neznamená, že by jimi stát mohl disponovat, to znamená rozhodnout o jiném určení těchto prostředků (body 74 až 76 uvedeného rozsudku), a v případě neexistence veřejné kontroly nad subjekty pověřenými správou těchto prostředků, není v tomto ohledu dostatečná pouhá kontrola řádného plnění dotčeného režimu (body 77 až 85 uvedeného rozsudku).
Zadruhé Soudní dvůr s ohledem na opatření podpory pro výrobce elektřiny poskytující služby ve veřejném zájmu, které bylo financováno zejména poplatkem uloženým konečným zákazníkům odebírajícím elektřinu, v závislosti na spotřebované elektřině, uznal v rozsudku ze dne 15. května 2019, Achema a další (
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
), že kritérium státních prostředků bylo splněno, zejména s ohledem na následující okolnosti:
–
příspěvek byl povinný pro konečné spotřebitele a samovýrobce elektřiny (bod 57 uvedeného rozsudku), jakož i pro provozovatele soustavy pověřené jeho výběrem (bod 64 uvedeného rozsudku); jeho výše byla stanovena veřejným subjektem (bod 58 uvedeného rozsudku);
–
rozdělování finančních prostředků bylo řízeno správcem přímo kontrolovaným státem, pověřeným správou příspěvku a který neměl žádnou posuzovací pravomoc, pokud jde o stanovení a určení těchto finančních prostředků (body 59 a 66 uvedeného rozsudku).
V zásadě se judikatura Soudního dvora citovaná v bodech 93 a 94 výše opírá o dva hlavní prvky pro posouzení státní povahy prostředků: jednak existenci povinného zatížení spotřebitelů nebo konečných zákazníků, obvykle označovaného jako „daň“, a konkrétně jako „parafiskální poplatek“, a jednak státní kontrolu nad řízením systému, zejména prostřednictvím státní kontroly nad finančními prostředky nebo správci (třetími osobami) těchto prostředků. Jedná se v podstatě o dva prvky, které tvoří alternativu.
Povaha prvků, které tvoří alternativu obou výše uvedených podmínek, je potvrzena bodem 72 rozsudku ze dne 28. března 2019, Německo v. Komise (
C‑405/16 P
,
EU:C:2019:268
), ve kterém měl Soudní dvůr poté, co vyloučil existenci „zvláštního poplatku“, za to, že v důsledku toho je třeba ověřit, zda dvě další uvedené skutečnosti (tedy státní kontrola nad prostředky nebo provozovateli soustavy) mu nicméně umožňují dospět k závěru, že finanční prostředky získané příplatkem EEG představují státní prostředky. Kromě toho v rozsudku ze dne 15. května 2019, Achema a další (
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
), Soudní dvůr nejprve uvedl, že prostředky, které provozovatelé elektrických sítí povinně vybírají od hospodářských subjektů a konečných spotřebitelů, mohou být považovány za státní prostředky (body 64 a 65 uvedeného rozsudku), a dále, a tedy jen pro úplnost, konstatoval, že na tyto prostředky rozdělované mezi příjemce režimu subjektem podléhajícím veřejné kontrole, který nemá žádnou posuzovací pravomoc, pokud jde o určení a použití těchto finančních prostředků, je třeba nahlížet tak, že zůstávají pod veřejnou kontrolou (body 66 a 67 uvedeného rozsudku).
Jak totiž zdůraznil generální advokát Jacobs ve svém stanovisku ve věci PreussenElektra (
C‑379/98
,
EU:C:2000:585
, bod
), společným jmenovatelem věcí, v nichž Soudní dvůr uznal existenci státních prostředků, je, že stát jakýmkoli způsobem vykonával kontrolu nad dotčenými příjmy. Tato kontrola může být vykonávána zejména prostřednictvím parafiskálních odvodů, mechanismu, kterým se podle generálního advokáta peníze stávají majetkem státu předtím, než jsou dále rozděleny podporovaným podnikům. Podle tohoto výkladu je tudíž existence parafiskálního poplatku jednou ze situací, ve kterých existuje státní kontrola nad použitými prostředky.
[
omissis
]
V bodě 136 odůvodnění napadeného rozhodnutí, který shrnuje body 49 až 84 odůvodnění rozhodnutí o zahájení řízení, Komise připomíná, že v posledně uvedeném rozhodnutí dospěla k závěru, že sporné osvobození bylo financováno ze státních prostředků na základě následujících skutečností:
–
sporné osvobození odpovídá politice státu;
–
ztráty vyplývající ze sporného osvobození byly odškodněny v plné výši prostřednictvím sporného příplatku, který zatěžoval uživatele soustavy a nezatěžoval provozovatelů soustavy;
–
provozovatelé přepravních soustav byli pověřeni řízením finančních toků vyplývajících ze sporného osvobození a příplatku a nemohli příjmy ze sporného příplatku využívat dle vlastního uvážení;
–
sporný příplatek neodpovídá platbě za službu nebo zboží.
V bodě 137 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zamítla argument Spolkové republiky Německo, podle kterého prostředky určené na financování sporného osvobození neprojdou přes státní rozpočet. Podle Komise je pojem státních prostředků naplněn i tehdy, pokud je podpora financována ze soukromých prostředků, které musí být uhrazeny na základě povinnosti uložené státem a jsou spravovány a distribuovány v souladu s ustanoveními dotyčného právního aktu, a to i v případě, že prostředky nejsou spravovány státními orgány, ale soukromými subjekty určenými státem, které jsou od veřejné moci oddělené.
V bodech 138 a 139 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise zdůraznila, že ztráty příjmů vyplývající ze sporného osvobození v letech 2012 a 2013 byly v plném rozsahu přeneseny na konečné odběratele pomocí mechanismu plného vyrovnání financovaného z povinného příplatku, který jim uložil stát.
V bodech 140 až 147 odůvodnění napadeného rozhodnutí Komise upřesnila následující:
–
sporný příplatek byl parafiskálním poplatkem uloženým státem a vybíraným od konečných spotřebitelů, a nikoli všeobecným síťovým poplatkem;
–
provozovatelé soustavy byli pověřeni výběrem a správou sporného příplatku a byli povinni tento příplatek vybírat a mohli příjmy z příplatku využít výhradně za účelem odškodnění ztráty příjmů vyplývající ze sporného osvobození;
–
příplatek poskytoval provozovatelům soustavy záruku toho, že získají odškodnění v plné výši za ztráty příjmů vyplývající ze sporného osvobození, a výše příplatku byla stanovena v závislosti na osvobození.
V zásadě se přezkum Komise opírá o dvě následující skutečnosti: jednak sporný příplatek představuje „parafiskální poplatek“, neboť představuje povinný odvod uložený státem a vybíraný od „konečných spotřebitelů“, a jednak jsou provozovatelé soustavy pověřeni správou příplatku podle pravidel stanovených státem, a jednají tedy pod dohledem státu.
[
omissis
]
V tomto ohledu je třeba nejprve uvést, že sporný příplatek byl přijat rozhodnutím BNetzA z roku 2011 (viz body 10 až 13 výše), a tudíž v souladu s ustálenou judikaturou (viz bod 86 výše) je přičitatelný státu, což kromě toho žalobkyně nezpochybňuje.
Tímto závěrem není dotčena otázka, zda rozhodnutí BNetzA z roku 2011 může být považováno za rozhodnutí
ultra vires
podle německého práva ani otázka prohlášení neplatnosti tohoto rozhodnutí německými soudy a jeho následného zrušení (viz bod 14 výše), což jsou otázky, které byly vzneseny opožděně účastnicemi řízení v průběhu řízení, a které nezpochybňují skutečnost, že toto rozhodnutí bylo skutečně uplatňováno během relevantního období (viz body 14 a 15 výše). Jak totiž uvádí judikatura, účinnost pravidel týkajících se státní podpory by byla výrazně narušena, kdyby jejich použití mohlo být vyloučeno na základě pouhé skutečnosti, že podpora byla poskytnuta za porušení vnitrostátních pravidel (v tomto smyslu viz a obdobně rozsudek ze dne 17. září 2014, Commerz Nederland,
C‑242/13
,
EU:C:2014:2224
, bod
) a i za předpokladu, že by uvedené rozhodnutí bylo protiprávní, nic to nemění na tom, že může vyvolávat své účinky tak dlouho, dokud není zrušeno nebo přinejmenším, dokud není jeho protiprávnost shledána (v tomto smyslu viz a obdobně rozsudek ze dne 3. března 2005, Heiser,
C‑172/03
,
EU:C:2005:130
, bod
).
Totéž platí pro argument žalobkyně, podle kterého rozhodnutí BNetzA z roku 2011, zveřejněné v Úředním věstníku Spolkové republiky Německo dne 21. prosince 2011, nabylo účinnosti až 4. ledna 2012, a nezavazovalo tedy ještě provozovatele přepravní soustavy dne 15. října 2011, což je konečné datum pro zveřejnění cenových tabulek na rok 2012, které byly závazné a použitelné na všechny uživatele soustavy. Tento argument, vznesený poprvé v odpovědi na písemnou otázku Tribunálu, nezpochybňuje skutečnost, že toto rozhodnutí bylo uplatňováno během relevantního období.
[
omissis
]
2)

K existenci povinného odvodu
[
omissis
]
Pokud jde o opodstatněnost argumentů žalobkyně, pro účely kvalifikace sporného příplatku jako „parafiskálního poplatku“ ve světle citované judikatury, je třeba ověřit, zda tento příplatek uložený státem byl prostřednictvím zákonné povinnosti plně přenesen na konečné dlužníky uvedeného příplatku.
V tomto ohledu se stanoviska účastnic řízení liší, pokud jde o otázku, zda sporný příplatek byl povinně přenesen na „konečného spotřebitele“, jak je uvedeno v napadeném rozhodnutí (viz zejména body 135, 138, 140 a 143 odůvodnění uvedeného rozhodnutí), a tedy pokud jde o otázku určení konečných dlužníků sporného příplatku.
Komise do této definice zahrnuje uživatele soustavy, a sice velké odběratele elektřiny přímo připojené k soustavě a dodavatele elektřiny, kteří jsou povinni platit příplatek v rozsahu, v němž uzavírají smlouvy s provozovateli soustavy za účelem nákupu elektřiny (pro ně jako velké spotřebitele nebo pro jejich zákazníky, jako dodavatele), a jsou tedy „konečnými spotřebiteli“ služby „využívání soustavy“.
Žalobkyně a Spolková republika Německo pod tento pojem zahrnují konečné spotřebitele elektřiny, a nikoli dodavatele elektřiny, a tvrdí, že sporný příplatek, který je vybírán pouze od uživatelů soustavy, není povinně přenášen na všechny konečné spotřebitele elektřiny. Zpochybňují rovněž skutečnost, že provozovatelé soustavy jsou povinni vybírat sporný příplatek od uživatelů soustavy. Podle tohoto výkladu nepředstavuje sporný příplatek v podstatě náklad zatěžující státní rozpočet, ale spíše „poplatek“, tedy převod finančních prostředků, které soukromé subjekty platí mezi sebou.
Je tedy třeba určit konečné dlužníky sporného příplatku a určit, zda je tento příplatek vůči nim závazný.
Pokud jde o konečné dlužníky sporného příplatku, je třeba rozlišovat mezi jednak vztahem mezi provozovateli soustavy a uživateli soustavy (většinou dodavatelé elektřiny, ale rovněž velcí spotřebitelé elektřiny), a jednak vztahem mezi dodavateli elektřiny a spotřebiteli elektřiny: sporný příplatek se týká pouze prvního vztahu mezi provozovateli a uživateli, přičemž příplatek je vybírán v důsledku využívání sítě, a nikoli spotřeby elektřiny.
Za těchto okolností otázka vznesená žalobkyní (viz bod 116 výše), zda byli dodavatelé elektřiny zase povinni přenést dotčený příplatek na své zákazníky, tedy na všechny konečné spotřebitele elektřiny, není relevantní vzhledem ke skutečnosti, že konečnými dlužníky tohoto příplatku byli uživatelé soustavy, tedy sami dodavatelé, jakož i koneční spotřebitelé přímo připojeni do sítě, a nikoli ostatní koneční spotřebitelé.
Pokud jde o závaznou povahu sporného příplatku, je třeba nejprve konstatovat, že napadené rozhodnutí jasně identifikuje povinnost vybrat a přenést sporný příplatek na „konečné spotřebitele“, přičemž odkazuje zejména na rozhodnutí BNetzA z roku 2011 (viz body 135, 138, 140, 141 a 143 odůvodnění napadeného rozhodnutí), které ve svých bodech 3 a 5.2 uvádí tyto spotřebitele společně s dodavateli jako konečné dlužníky uvedeného příplatku jakožto uživatele soustavy. Tento výklad je podpořen úvahami uvedenými v bodě 20 rozsudku Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) ze dne 6. října 2015 (viz bod 14 výše) a připomenutými v bodě 140 odůvodnění napadeného rozhodnutí, ve kterých Bundesgerichtshof (Spolkový soudní dvůr) dospěl k závěru, že sporný příplatek nepředstavoval protiplnění za užívání soustavy, ale poplatek, prostřednictvím kterého měla být pokryta ztráta příjmu utrpěná provozovateli.
Kromě toho je třeba připomenout, že k tomu, aby opatření představovalo „poplatek“ nebo „daň“ ve smyslu článků 30 nebo 110 SFEU, stačí, aby bylo vybíráno z meziproduktů nebo zprostředkovatelských služeb, aniž by se nezbytně promítlo na konečné spotřebitele výrobků nebo služeb na výstupu, přičemž judikatura potvrdila, že pro účely použití těchto ustanovení není postavení osoby povinné k dani významné, pokud se daň vztahuje na výrobek nebo činnost nezbytně spojenou s tímto výrobkem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 17. července 2008, Essent Netwerk Noord a další,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
, bod
). Jak je potvrzeno v judikatuře citované v bodě 90 výše, rozhodující skutečností v tomto ohledu je to, že takové entity jsou státem zmocněny ke správě státních prostředků, a nikoli pouze povinné provést nákup ze svých vlastních finančních prostředků.
Dále je třeba uvést, že v projednávané věci Komise poté, co upřesnila, že sporný příplatek byl právně závazným způsobem nařízen rozhodnutím BNetzA z roku 2011, dospěla v bodě 143 odůvodnění napadeného rozhodnutí k závěru, že rozhodnutí BNetzA z roku 2011 ukládalo provozovatelům distribuční soustavy povinnost vybírat sporný příplatek od všech konečných spotřebitelů nebo dodavatelů a že toto rozhodnutí rovněž stanoví, že příjmy z tohoto příplatku budou měsíčně převáděny různým provozovatelům přenosové soustavy.
Bod 3 rozhodnutí BNetzA z roku 2011 ve spojení s jeho bodem 5.2 totiž stanoví, že provozovatelé distribuční soustavy jsou povinni vybírat sporný příplatek „od všech konečných spotřebitelů nebo dodavatelů a měsíčně jej převádět dotčenému provozovateli přenosové soustavy“. Je tedy třeba dospět k závěru, že sporný příplatek zavedený správním orgánem prostřednictvím regulačního opatření byl pro konečné spotřebitele jakožto uživatele soustavy závazný v rozsahu, v němž uvedené rozhodnutí ukládalo provozovatelům distribuční soustavy povinnost přenést dodatečné náklady spojené se sporným příplatkem na uvedené spotřebitele, na rozdíl od situace, která vedla k vydání rozsudku ze dne 28. března 2019, Německo v. Komise (
C‑405/16 P
,
EU:C:2019:268
, bod
).
Kromě toho je zaprvé tento závěr Komise založen na výkladu německých orgánů provedeném v průběhu správního řízení, z něhož jasně vyplývá, že provozovatelé distribuční soustavy měli povinnost vybírat sporný příplatek od konečných spotřebitelů nebo dodavatelů a měsíčně jej převést různým provozovatelům přenosové soustavy. Zadruhé, navzdory tomu, že Komise v rozhodnutí o zahájení řízení jasně potvrdila, že rozhodnutí BNetzA z roku 2011 uložilo provozovatelům distribuční soustavy povinnost vybírat sporný příplatek od konečných spotřebitelů jakožto uživatelů soustavy (viz zejména bod 14 rozhodnutí o zahájení řízení), německé orgány v průběhu správního řízení neuplatnily žádný argument směřující ke zpochybnění tohoto závěru.
Pokud jde dále o argument, že rozhodnutí BNetzA z roku 2011 nemělo závazné účinky, neboť platební povinnost, kterou mají uživatelé soustavy, vyplývala výlučně ze soukromoprávních smluv mezi provozovateli a uživateli soustavy, a podle kterého BNetzA nemohlo uložit povinnost, která nebyla povolena právním rámcem, a sice nařízením StromNEV 2011 a zákonem o kombinované výrobě tepla a elektřiny ze dne 19. března 2002, na který toto nařízení odkazuje, a nezávisle na přípustnosti tohoto argumentu, vzneseného v replice, je třeba uvést, že znění bodu 3 rozhodnutí BNetzA z roku 2011 ukládá provozovatelům distribuční soustavy povinnost vybírat sporný příplatek, takže jsou povinni vybírat tento příplatek od svých zákazníků. Přitom v rozsahu, ve kterém toto rozhodnutí bylo součástí režimu platného během relevantního období a mělo závazné účinky, které navíc nebyly odstraněny ustanoveními, která tento režim postupně zrušila (viz body 14 a 15 výše), je třeba dojít k závěru, že režim založený na sporném příplatku měl právně závazný účinek.
Konečně Komise v bodech 39, 144 a 145 odůvodnění napadeného rozhodnutí uvedla, že mechanismus sporného příplatku zajišťoval provozovatelům soustavy plné vyrovnání ztráty příjmu, kterou utrpěli z důvodu sporného osvobození, jelikož výše uvedeného příplatku byla přizpůsobena částce zdrojů požadovaných z důvodu sporného osvobození.
Tento výklad Komise je podpořen body 2 a 6 rozhodnutí BNetzA z roku 2011, které vyžadují, aby provozovatelé přenosové soustavy zohlednili odhady ztrát příjmů z důvodu sporného osvobození při výpočtu sporného příplatku a aby rozdíl mezi odhadovanou ztrátou příjmů a skutečnou ztrátou příjmů byl individuálně vyrovnán každým provozovatelem soustavy.
Ostatní argumenty žalobkyně nemohou tato zjištění vyvrátit.
Zaprvé, pokud jde o argument, podle kterého výše sporného příplatku není stanovena státem, ale provozovateli přenosové soustavy, stačí připomenout, jak uvádí Komise v bodě 37 odůvodnění napadeného rozhodnutí, že pro první rok uplatňování tohoto režimu byla v rozhodnutí BNetzA z roku 2011 stanovena původní částka sporného příplatku ve výši 440 milionů eur, z čehož byla částka 140 milionů eur odhadovaná na individuální poplatky uplatňované vůči odběratelům mimo špičku a částka 300 milionů eur na sporné osvobození, a v druhém roce uplatňování daného režimu uvedené rozhodnutí BNetzA stanovilo velmi podrobnou metodu výpočtu příplatku. Jak vyplývá z bodů 1 a 2 tohoto rozhodnutí, jakož i z jeho bodu 5.2, museli provozovatelé přenosové soustavy určit jednak očekávanou ztrátu vyplývající z osvobození v porovnání s úplným zaplacením síťových poplatků, a jednak očekávanou spotřebu za účelem určení výše sporného příplatku za kilowatthodinu s přihlédnutím k příjmům dosaženým během předposledního roku. Mimoto, jak uvádí Komise v bodě 39 odůvodnění napadeného rozhodnutí, v souladu s rozhodnutím BNetzA z roku 2011 museli provozovatelé přenosové soustavy každoročně upravit výši sporného příplatku na základě skutečné potřeby finančních zdrojů za předchozí rok.
Zadruhé je třeba zamítnout argument, že neexistoval žádný zákonný mechanismus pro zaručení úplného vyrovnání ztrát, zejména z důvodu nemožnosti přenést náklady sporného příplatku v případě nevymahatelných pohledávek. Kvalifikace sporného příplatku jako parafiskálního poplatku totiž postačuje k tomu, aby byly příjmy z tohoto poplatku považovány za státní prostředky, aniž by bylo nezbytné, aby se stát zavázal nahradit ztráty způsobené nezaplacením uvedeného příplatku, zejména v případě nevymahatelných pohledávek. I když, jak uznává Komise, ztráty nenávratných pohledávek hospodářsky nesou provozovatelé distribuční soustavy, je třeba uvést, že ztráta příjmů z důvodu platební neschopnosti nepředstavuje ztrátu příjmů ve smyslu dotčeného režimu a je odůvodněna tím, že vztahy mezi provozovateli soustavy a konečnými dlužníky sporného příplatku jsou soukromoprávní vztahy.
Zatřetí, pokud jde o argument, podle kterého stát na základě výlučného určení prostředků vytvořených sporným příplatkem neměl žádnou pravomoc nakládat s finančními prostředky, což v souladu s rozsudkem ze dne 28. března 2019, Německo v. Komise (
C‑405/16 P
,
EU:C:2019:268
, bod
) vylučuje, aby sporný příplatek znamenal použití státních prostředků, je třeba konstatovat, že v bodě 76 tohoto rozsudku byla existence výlučného určení prostředků posouzena v rámci přezkumu státní kontroly nad provozovateli soustavy, a nikoliv v rámci přezkumu existence parafiskálního poplatku, jako v projednávané věci. Tento argument bude tedy přezkoumán v kontextu přezkumu státní kontroly nad uvedenými provozovateli (viz body 144 a 145 níže). V každém případě kvalifikace sporné přirážky jako parafiskálního poplatku, je-li potvrzena na základě výše uvedeného posouzení, není zpochybněna existencí výlučného určení prostředků. Naopak posledně uvedená skutečnost potvrzuje, že mechanismus příplatku je upraven státními předpisy.
S ohledem na výše uvedené je třeba dospět k závěru, že rozhodnutí BNetzA z roku 2011, kterým se provozovatelům distribuční soustavy ukládá právně závazným způsobem povinnost vybírat sporný příplatek od konečných spotřebitelů jakožto uživatelů soustavy, představuje parafiskální poplatek nebo povinný poplatek ve smyslu judikatury uvedené v bodě 121 výše, a znamená tedy použití státních prostředků.
3)

K existenci státní kontroly nad finančními prostředky pobíranými díky příplatku nebo nad provozovatelů soustavy
Pokud jde o druhou skutečnost, a sice existenci státní kontroly nad finančními prostředky vybíranými díky příplatku nebo nad provozovateli soustavy, je třeba uvést, že na rozdíl od toho, co tvrdí Komise, neexistuje státní kontrola nad provozovateli soustavy v souladu se zásadami stanovenými Soudním dvorem v rozsudku ze dne 28. března 2019, Německo v. Komise (
C‑405/16 P
,
EU:C:2019:268
), který se ostatně týkal týchž provozovatelů německé elektrické soustavy. Skutečnost, že tito provozovatelé podléhají schválení nebo osvědčení a že jsou držiteli koncesí, totiž nepostačuje k prokázání, že jednají čistě a pouze pod veřejnou kontrolou. Stejně tak Soudní dvůr upřesnil, že pouhá kontrola řádného provádění dotčeného režimu není v tomto ohledu dostatečná (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. března 2019, Německo v. Komise,
C‑405/16 P
,
EU:C:2019:268
, body
až
).
Neexistence trvalé veřejné kontroly nad provozovateli soustavy však není v projednávaném případě rozhodující, jelikož existuje státní kontrola nad finančními prostředky, tedy nad celým mechanismem výběru a přidělování sporného příplatku (viz rovněž judikaturu citovanou v bodě 89 výše).
V tomto ohledu je třeba připomenout, že rozhodnutí BNetzA z roku 2011 ukládá provozovatelům soustavy vybírat od uživatelů soustavy, včetně konečných spotřebitelů sporný příplatek, jak jej vyčíslilo rozhodnutí BNetzA (pro rok 2012) nebo podle metody stanovené posledně uvedeným (pro rok 2013), a vybrané příjmy jsou vypláceny provozovatelům přenosové soustavy jako kompenzace dodatečných nákladů vzniklých z důvodu sporného osvobození. Kromě toho je mezi účastníky řízení nesporné, že příjmy ze sporného příplatku jsou posuzovanými právními a správními předpisy určeny výlučně na cíle daného režimu. V bodě 129 výše bylo rovněž uvedeno, že podle rozhodnutí BNetzA z roku 2011 obdrží provozovatelé soustavy částku, která odpovídá dodatečným nákladům vzniklým z důvodu sporného osvobození, přičemž částka sporného příplatku je přizpůsobena částce finančních prostředků požadovaných z důvodu sporného osvobození.
Za těchto okolností je třeba dospět k závěru, že na jedné straně existuje analogie mezi sporným příplatkem a dodatečnými náklady vzniklými z důvodu sporného osvobození od daně, a na druhé straně, že provozovatelé soustavy jednali jako pouzí zprostředkovatelé při provádění mechanismu upraveného v plném rozsahu státními předpisy (v tomto smyslu a obdobně viz rozsudek ze dne 20. září 2019, FVE Holýšov I a další v. Komise,
T‑217/17
, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2019:633
, body
a
).
Argumenty žalobkyně nemohou tento závěr zpochybnit.
Zaprvé, i když skutečnost, že sporný příplatek je vybírán při provádění státních cílů nebo státní politiky zavedené rozhodnutím BNetzA z roku 2011, není sama o sobě rozhodující skutečností pro prokázání existence státní kontroly, nic to nemění na tom, že se jedná o jednu ze skutečností, z nichž vyplývá, že existuje státní kontrola nad systémem výběru a přidělování sporné přirážky.
Zadruhé argument, podle kterého provozovatelé soustavy nejsou subjekty zmocněnými státem ke správě příjmů ze sporného příplatku, ale podílejí se výlučně na provádění systému, není přesvědčivý. Podle judikatury totiž není nezbytné výslovné „zmocnění“ v tomto ohledu, pokud je na základě výše uvedených úvah prokázáno, že existuje státní kontrola nad celým mechanismem vybírání sporného příplatku a přidělování získaných finančních prostředků. Ve věcech, ve kterých byla neexistence takového státního „zmocnění“ rozhodujícím prvkem k vyloučení státní povahy dotčených finančních prostředků se totiž jednalo buď o obyčejnou povinnost nákupu uloženou soukromoprávním podnikům z jejich vlastních finančních prostředků (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 13. března 2001, PreussenElektra,
C‑379/98
,
EU:C:2001:160
, body
až
, a ze dne 13. září 2017, ENEA,
C‑329/15
,
EU:C:2017:671
, body
a
), nebo o neexistenci povinného poplatku uloženého konečným zákazníkům a zároveň neexistenci státní kontroly nad finančními prostředky vzniklými z dotčeného poplatku (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. března 2019, Německo v. Komise,
C‑405/16 P
,
EU:C:2019:268
, body
až
).
Zatřetí okolnost, že provozovatelé soustav jsou soukromoprávními subjekty a jednají na základě soukromoprávních vztahů, zejména pokud jde o vymáhání pohledávek spojených se sporným příplatkem, aniž by měli jakoukoliv donucovací pravomoc, není sama o sobě rozhodující, protože důležité je to, zda byly tyto subjekty určeny státem za účelem správy státních prostředků (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! a další,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
, bod
, a ze dne 20. září 2019, FVE Holýšov I a další v. Komise,
T‑217/17
, nezveřejněný, napadený kasačním opravným prostředkem,
EU:T:2019:633
, bod
). Navíc argument vycházející z toho, že jeden z provozovatelů přenosové soustavy, TransnetBW, byl většinově vlastněn státem, i když je opodstatněný, není v tomto ohledu relevantní.
Začtvrté je pravda, že podle judikatury kontrola řádného provádění systému veřejnými orgány nestačí k prokázání existence kontroly nad dotčenými provozovateli nebo státními prostředky (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. března 2019, Německo v. Komise,
C‑405/16 P
,
EU:C:2019:268
, bod
).
V rozsudku ze dne 28. března 2019, Německo v. Komise (
C‑405/16 P
,
EU:C:2019:268
, bod
), však Soudní dvůr nezpochybňuje svou judikaturu, podle které finanční prostředky pocházející z povinných poplatků uložených právními předpisy členského státu, které jsou spravované a rozdělované v souladu s těmito právními předpisy, mohou být považovány za státní prostředky ve smyslu čl. 107 odst. 1 SFEU, i když jsou spravovány subjekty, které jsou od veřejného orgánu oddělené (rozsudek ze dne 19. prosince 2013, Association Vent De Colère! A další,
C‑262/12
,
EU:C:2013:851
, bod
), ale zdůrazňuje, že v tomto druhém případě chybí dva podstatné prvky, a sice existence zásady úplného krytí kupní povinnosti dotčeným členským státem a skutečnost, že dotčené částky byly svěřeny Caisse des dépôts et consignations, to znamená právnické osobě veřejného práva, která jednala pod vedením státu (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. března 2019, Německo v. Komise,
C‑405/16 P
,
EU:C:2019:268
, body
až
). Tento argument tedy není přesvědčivý, je-li na základě předcházejících úvah (viz bod 135 výše) prokázáno, jak uvádí Komise, že se státní kontrola týká celého mechanismu výběru sporného příplatku a přidělování příjmů dosažených příplatkem, včetně úplného pokrytí dodatečných nákladů vzniklých tímto příplatkem.
Zapáté argument, podle kterého stát nezaručuje pokrytí případných ztrát příjmů, jelikož dodatečné náklady nemusí být přeneseny a provozovatelé uzavřených distribučních soustav jsou povinni poskytnout sporné osvobození bez toho, aby měli nárok na navrácení, byl odmítnut v rámci kvalifikace sporného příplatku jako parafiskálního poplatku (viz bod 130 výše).
Zašesté, pokud jde o argument vycházející z toho, že výlučné určení dotčených prostředků vylučuje jakoukoliv pravomoc státu nakládat s finančními prostředky vzniklými ze sporného příplatku, je pravda, že pokud za určitých okolností měl unijní soud za to (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 17. července 2008, Essent Netwerk Noord a další,
C‑206/06
,
EU:C:2008:413
, bod
; ze dne 15. května 2019, Achema a další,
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, bod
, a ze dne 11. prosince 2014, Rakousko v. Komise,
T‑251/11
,
EU:T:2014:1060
, bod
), že výlučné určení prostředků uložené zákonem je nepřímým důkazem toho, že finanční prostředky nebo správci těchto finančních prostředků byli pod veřejnou kontrolou a tedy nepřímým důkazem použití státních prostředků, za jiných okolností Soudní dvůr i v případě výlučného určení prostředků vyloučil existenci dominantního vlivu orgánů veřejné moci a tedy existenci použití státních prostředků v případě chybějící pravomoci nakládat s finančními prostředky, tedy možnosti odlišného určení těchto prostředků orgány veřejné moci (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 28. března 2019, Německo v. Komise,
C‑405/16 P
,
EU:C:2019:268
, bod
).
Je přitom třeba vzít v úvahu, že v rozsudku ze dne 28. března 2019, Německo v. Komise (
C‑405/16 P
,
EU:C:2019:268
), Soudní dvůr na rozdíl od předchozí judikatury zkoumal tuto skutečnost za účelem posouzení existence státní kontroly finančních prostředků v situaci, kdy vyloučil závaznou povahu zátěže, přičemž upřesnil, že výlučné určení prostředků směřuje spíše k prokázání, při neexistenci jakékoliv jiné skutečnosti v opačném smyslu, že stát právě nemůže nakládat s těmito prostředky, tedy rozhodnout o odlišném určení prostředků než je stanoveno dotčenými legislativními ustanoveními. Soudní dvůr se tedy, spíše než by se vrátil k předchozí judikatuře, která byla navíc krátce poté potvrzena rozsudkem ze dne 15. května 2019, Achema a další (
C‑706/17
,
EU:C:2019:407
, bod
), úmyslně omezil na uvedení, že pokud neexistují jiné důkazy, není tato skutečnost samo o sobě rozhodující k prokázání existence takové kontroly.
S ohledem na vše výše uvedené je třeba dospět k závěru, že sporný příplatek představuje v souladu s relevantní judikaturou parafiskální poplatek nebo povinný odvod, jehož výše byla stanovena orgánem veřejné moci (pro rok 2012) nebo podle metody uložené tímto orgánem (pro rok 2013), který sleduje cíle veřejného zájmu, který byl uložen provozovatelům soustavy na základě objektivních kritérií a byl vybírán těmito provozovateli podle pravidel stanovených vnitrostátními orgány.
Z toho vyplývá, že sporné osvobození představuje opatření poskytnuté ze státních prostředků.
Za těchto okolností je třeba zamítnout druhou část druhého žalobního důvodu.
[
omissis
]

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (třetí senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se zamítá.

2)
Společnost Covestro Deutschland AG ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.

3)
Spolková republika Německo ponese vlastní náklady řízení.

Collins
Kreuschitz
Csehi
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 6. října 2021.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: němčina.
(
) – Jsou uvedeny pouze ty body tohoto rozsudku, jejichž zveřejnění považuje Tribunál za účelné.