CELEX: 62014TJ0512
Acțiune în anulare
FEDER
Articolul 41 alineatul (3) din Regulamentul (CE) nr. 1083/2006
Refuzul de a acorda o contribuție financiară unui proiect major
Întreprindere responsabilă de realizarea proiectului
Lipsa afectării directe
Inadmisibilitate

Istoricul cauzei
La 1 octombrie 2007, prin Decizia C(2007) 4562, Comisia Europeană a adoptat programul operațional „Economie inovatoare” prezentat de Republica Polonă în aplicarea articolului 32 din Regulamentul (CE) nr. 1083/2006 al Consiliului din 11 iulie 2006 de stabilire a anumitor dispoziții generale privind Fondul european de dezvoltare regională, Fondul social european și Fondul de coeziune și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1260/1999 (
JO 2006, L 210, p. 25
, Ediție specială, 14/vol. 2, p. 64).
Din cererea introductivă rezultă că, în urma adoptării dispozițiilor naționale de implementare a programului operațional „Economie inovatoare”, reclamanta, Green Source Poland sp. z o.o., o societate poloneză de drept privat înființată în decembrie 2004 cu scopul exclusiv de a construi și de a exploata o uzină care produce bioetanol în Polonia, a prezentat autorităților poloneze, la 12 mai 2008, o cerere de subvenționare a proiectului „Achiziționarea și implementarea unei tehnologii inovatoare pentru fabricarea de biocomponente pentru producerea de biocombustibili” (denumit în continuare „proiectul”) și că, la 25 aprilie 2012, autoritățile poloneze și reclamanta au semnat un contract referitor la acordarea unei subvenții pentru implementarea proiectului respectiv în cadrul programului operațional „Economie inovatoare” (denumit în continuare „contractul”).
Rezultă din contract că subvenția, care vizează finanțarea unei părți din cheltuielile eligibile ale proiectului major în cauză, era finanțată de Republica Polonă în proporție de 85 % cu titlu de contribuție provenind din Fondul european de dezvoltare regională (FEDER) și în proporție de 15 % din fondurile statului (a se vedea articolul 1 alineatul 4 din contract). În plus, se prevedea printre altele că, dacă Comisia refuza să contribuie la fonduri conform articolului 41 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1083/2006, contractul înceta la data notificării deciziei Comisiei către beneficiar (a se vedea articolul 5 alineatul 24 din contract) și că, într‑un asemenea caz, beneficiarul se angaja să ramburseze integral sau parțial fondurile deja plătite de autoritățile poloneze (a se vedea articolul 5 alineatul 26 din contract).
La 10 septembrie 2012, în temeiul articolelor 39-41 din Regulamentul nr. 1083/2006, Republica Polonă a prezentat Comisiei o cerere de contribuție financiară a FEDER pentru proiect. Cererea de contribuție, prezentată de Republica Polonă în conformitate cu anexa XXII la Regulamentul (CE) nr. 1828/2006 al Comisiei din 8 decembrie 2006 de stabilire a normelor de punere în aplicare a Regulamentului (CE) nr. 1083/2006 și a Regulamentului (CE) nr. 1080/2006 al Parlamentului European și al Consiliului privind FEDER (
JO 2006, L 371, p. 1
, Ediție specială, 14/vol. 3, p. 17), îl desemnează pe ministrul dezvoltării regionale polonez în calitate de „autoritate responsabilă în ceea ce privește cererea” și pe reclamantă în calitate de „organizație responsabilă de realizarea proiectului (beneficiară)”.
Prin scrisoarea din 27 noiembrie 2012 adresată Republicii Polone, Comisia a exprimat îndoieli referitoare la posibilitatea confirmării unei contribuții a FEDER pentru proiect, având în vedere în special anumite probleme legate de contextul revizuirii cadrului legislativ în materie de biocarburanți, de lipsa caracterului inovator al proiectului, de lipsa de informații în studiul de fezabilitate și de ajutoare de stat, și a invitat Republica Polonă să ia în considerare posibilitatea de a retrage proiectul și, eventual, de a furniza noi informații.
Prin scrisoarea din 25 ianuarie 2013, Republica Polonă a răspuns observațiilor Comisiei, transmițând în special un document care conținea răspunsurile reclamantei la întrebările Comisiei.
Prin scrisoarea din 6 mai 2013 adresată Republicii Polone, Comisia și‑a menținut poziția cu privire la faptul că proiectul nu îndeplinea anumite condiții prevăzute la articolul 40 din Regulamentul nr. 1083/2006, având în vedere lipsa caracterului său inovator, îndoielile cu privire la viabilitatea sa economică și lipsa anumitor informații în analiza impactului asupra mediului.
Prin scrisoarea din 5 iulie 2013, Republica Polonă a răspuns observațiilor Comisiei, transmițând un document care conținea răspunsurile la întrebările Comisiei.
La 17 iulie 2013, la cererea reclamantei, între reprezentanții reclamantei și serviciile Comisiei a avut loc o reuniune la Bruxelles (Belgia).
Prin scrisoarea din 24 iulie 2013 adresată Republicii Polone, Comisia și‑a confirmat poziția cu privire la faptul că proiectul nu îndeplinea anumite condiții prevăzute la articolul 40 din Regulamentul nr. 1083/2006, având în vedere lipsa caracterului său inovator, îndoielile cu privire la viabilitatea sa economică, impactul asupra mediului și coerența în raport cu politicile de mediu ale Uniunii Europene, și a invitat Republica Polonă să își prezinte observațiile, precizând că, dacă evaluarea sa s‑ar confirma, aceasta ar adopta o decizie negativă pentru proiect.
Prin scrisoarea din 24 septembrie 2013, Republica Polonă a răspuns observațiilor Comisiei, transmițând un document care conținea răspunsurile reclamantei la întrebările Comisiei.
La 7 aprilie 2014, în temeiul articolului 41 alineatul (3) din Regulamentul nr. 1083/2006, Comisia a adoptat Decizia C(2014) 2289 final (denumită în continuare „decizia atacată”), prin care aceasta refuza acordarea unei contribuții financiare proiectului (articolul 1). Decizia atacată precizează că orice cheltuială în legătură cu proiectul într‑o declarație a cheltuielilor anterioară deciziei trebuie să fie rectificată în cadrul declarației succesive a cheltuielilor (articolul 2). Decizia atacată este adresată Republicii Polone (articolul 3).
Procedura și concluziile părților
Prin cererea depusă la grefa Tribunalului la 26 iunie 2014, reclamanta a introdus prezenta acțiune, solicitând Tribunalului:
—
anularea deciziei atacate;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată.
Prin act separat depus la grefa Tribunalului la 2 octombrie 2014, Comisia a ridicat o excepție de inadmisibilitate, în temeiul articolului 130 alineatul (1) din Regulamentul de procedură al Tribunalului, solicitând acestuia:
—
respingerea acțiunii ca inadmisibilă;
—
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
Reclamanta a depus observații cu privire la excepția de inadmisibilitate la grefa Tribunalului la 21 noiembrie 2014, solicitând Tribunalului:
—
respingerea obiecțiilor Comisiei și constatarea faptului că acțiunea este admisibilă;
—
stabilirea unui termen pentru răspunsul Comisiei cu privire la fond;
—
obligarea Comisiei la plata cheltuielilor de judecată aferente acestei faze a procedurii.
Prin Ordonanța Tribunalului (Camera a patra) din 25 martie 2015, excepția de inadmisibilitate a fost unită cu fondul și s‑a dispus soluționarea cererii privind cheltuielile de judecată odată cu fondul.
La 7 mai 2015, Comisia a depus la grefa Tribunalului memoriul în apărare prin care solicită Tribunalului:
—
declararea inadmisibilității acțiunii;
—
în subsidiar, respingerea acțiunii ca nefondată;
—
obligarea reclamantei la plata cheltuielilor de judecată.
Reclamanta a depus replica la grefa Tribunalului la 3 iulie 2015, iar Comisia a depus duplica la grefa Tribunalului la 22 septembrie 2015.
Prin actul depus la grefa Tribunalului la 12 noiembrie 2015, reclamanta a solicitat organizarea unei ședințe.
Prin actul depus la grefa Tribunalului la 14 decembrie 2015, Comisia a solicitat conexarea prezentei cauze cu cauza înregistrată sub numărul T‑403/15, JYSK/Comisia. Reclamanta a depus observații cu privire la cererea de conexare la 6 ianuarie 2016. Prin Decizia din 18 martie 2016, președintele Camerei a patra a Tribunalului a decis să nu conexeze cele două cauze în acel stadiu al procedurii.
În ședința din 24 noiembrie 2016, au fost ascultate pledoariile părților și răspunsurile acestora la întrebările orale adresate de către Tribunal.
În drept
Observații introductive
Trebuie amintit că, în temeiul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, orice persoană fizică sau juridică poate formula, în condițiile prevăzute la primul și la al doilea paragraf ale acestei dispoziții, o acțiune împotriva deciziilor al căror destinatar este și împotriva deciziilor care, deși luate sub aparența unui regulament sau a unei decizii adresate unei alte persoane, o privesc în mod direct și individual, precum și împotriva actelor normative care o privesc direct și care nu presupun măsuri de executare.
În plus, potrivit unei jurisprudențe constante a Curții, nu constituie acte sau decizii susceptibile de a face obiectul unei acțiuni în anulare decât măsurile care produc efecte juridice obligatorii de natură a afecta interesele reclamantului, modificând în mod distinct situația juridică a acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 noiembrie 1981, IBM/Comisia,
60/81
,
EU:C:1981:264
, punctul
, și Hotărârea din 20 septembrie 2016, Mallis și alții/Comisia și BCE,
C‑105/15 P‑C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
, punctul
și jurisprudența citată).
În speță, este cert, pe de o parte, că decizia atacată nu constituie un act normativ care nu presupune măsuri de executare și, pe de altă parte, că aceasta a fost notificată de Comisie Republicii Polone, astfel încât reclamanta nu poate fi considerată destinatara deciziei menționate în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE.
În aceste condiții, trebuie să se verifice dacă acțiunea în anulare a reclamantei împotriva deciziei menționate pentru motivul că o privește direct și individual este admisibilă.
Cu privire la afectarea directă a reclamantei
În cadrul excepției de inadmisibilitate, Comisia susține printre altele că decizia atacată nu o privește direct pe reclamantă. Aceasta susține în esență că statul membru în cauză este singurul destinatar al unei decizii prin care se acordă sau se refuză, cum este cazul în speță, o contribuție financiară din partea FEDER unui proiect major și că respectiva decizie nu produce efecte juridice directe cu privire la reclamantă.
Reclamanta contestă argumentele Comisiei.
În cererea introductivă, reclamanta susține că decizia atacată o privește deoarece aceasta, pe de o parte, o desemnează în calitate de „solicitant” și, pe de altă parte, are ca efect imediat și direct privarea sa de resursele financiare necesare pentru implementarea proiectului, împiedicând‑o astfel să îl continue și determinând‑o să suporte pierderile care rezultă din cheltuielile deja efectuate. Reclamanta adaugă că cererea de contribuție financiară o desemnează ca „responsabilă de implementarea proiectului și beneficiară”.
În observațiile cu privire la excepția de inadmisibilitate, în primul rând, reclamanta susține că Comisia se întemeiază pe o interpretare prea formală a jurisprudenței, fără să ia în considerare factorii economici și factuali din prezenta cauză. În special, reclamanta arată că reiese din dosar că proiectul nu era viabil fără fondurile Uniunii și că Republica Polonă nu intenționa să furnizeze fonduri suplimentare. Reclamanta contestă de asemenea teza Comisiei potrivit căreia decizia nu o împiedică să caute o finanțare alternativă, deoarece aceasta este contrară logicii sistemului de ajutor public pentru dezvoltarea regională bazată pe efectul încurajării subvențiilor.
În al doilea rând, amintind jurisprudența în domeniul ajutorului pentru dezvoltare care recunoaște afectarea directă atunci când posibilitatea destinatarilor de a nu pune în aplicare o măsură a Uniunii este pur teoretică și când nu există îndoială cu privire la intenția lor de a acționa în conformitate cu aceasta, reclamanta susține că competența Republicii Polone de a nu pune în aplicare decizia atacată este pur teoretică. Aceasta arată că reiese din dosar că autoritățile poloneze, prin intermediul declarațiilor care indică faptul că ele nu aveau intenția de a finanța ulterior proiectul și clauza rezolutorie cuprinsă în contractul de subvenție, au transferat asupra reclamantei consecințele juridice ale deciziei atacate, care produce efecte imediate asupra ei și nu lasă nicio marjă de apreciere statului membru. Reclamanta adaugă faptul că, de vreme ce Comisa dispune de o largă putere discreționară în temeiul articolelor 39-41 din Regulamentul nr. 1083/2006, dacă acțiunea beneficiarului finanțării ar fi inadmisibilă, Comisa ar fi exonerată de răspundere, deoarece statul membru acceptă în mod normal decizia, renunță la proiect (în care nu are interese directe) și utilizează resursele pentru alte proiecte.
În al treilea rând, reclamanta arată că speța diferă față de cazurile vizate de jurisprudența privind deciziile Comisiei care reduc ajutorul sau pun capăt acestuia în cazul unei neregularități în gestionarea fondurilor. Astfel, conform reclamantei, în aceste din urmă cazuri, răspunderea privind selecția, implementarea și controlul intervențiilor revine statelor membre, în timp ce proiectele majore sunt supuse unei aprobări prealabile individuale din partea Comisei, ceea ce exclude răspunderea statului membru privind alegerea sau aprobarea proiectelor, stat care acționează în calitate de simplu intermediar și nu are interes să conteste decizia Comisiei, de vreme ce nu suportă niciun risc juridic față de societatea beneficiară. Aceasta din urmă nu poate, în consecință, să depună nicio plângere împotriva statului, dat fiind că refuzul contribuției nu ține de controlul statului și este o consecință automată a deciziei Comisiei, care are un interes direct pentru beneficiar. Reclamanta concluzionează indicând că această abordare a fost confirmată de Tribunal în Hotărârea din 19 mai 1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica/Comisia (
T‑465/93
,
EU:C:1994:56
), ale cărei circumstanțe de fapt și de drept corespund situației sale.
Rezultă dintr‑o jurisprudență constantă că cerința conform căreia o persoană fizică sau juridică trebuie să fie vizată în mod direct de decizia care face obiectul acțiunii impune îndeplinirea a două criterii cumulative, și anume ca măsura contestată a Uniunii, în primul rând, să producă în mod direct efecte asupra situației juridice a particularului și, în al doilea rând, să nu lase nicio putere de apreciere destinatarilor care sunt însărcinați cu punerea sa în aplicare, aceasta având un caracter pur automat și decurgând doar din reglementarea Uniunii, fără aplicarea altor norme intermediare (a se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2009, Comisia/Ente per le Ville Vesuviane și Ente per le Ville Vesuviane/Comisia,
C‑445/07 P și C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, punctul
și jurisprudența citată, și Ordonanța din 9 iulie 2013, Regione Puglia/Comisia,
C‑586/11 P
, nepublicată,
EU:C:2013:459
, punctul
și jurisprudența citată). Al doilea criteriu, referitor la lipsa puterii de apreciere a statului membru în cauză, este de asemenea îndeplinit atunci când posibilitatea acestuia din urmă de a nu aplica un act al Uniunii este pur teoretică, neexistând nicio îndoială cu privire la voința sa de a deduce consecințele conforme acestuia (a se vedea Hotărârea din 10 septembrie 2009, Comisia/Ente per le Ville Vesuviane și Ente per le Ville Vesuviane/Comisia,
C‑445/07 P și C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, punctul
și jurisprudența citată, și Hotărârea din 3 martie 2011, Caixa Geral de Depósitos/Comisia,
T‑401/07
, nepublicată,
EU:T:2011:72
, punctul
și jurisprudența citată).
Prin urmare, este necesar să se verifice dacă cele două criterii cumulative sunt îndeplinite în speță.
Cu privire la primul criteriu al afectării directe
În ceea ce privește primul criteriu al afectării directe menționat la punctul 32 de mai sus, în primul rând, trebuie subliniat că, în sensul articolului 14 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1083/2006, bugetul Uniunii alocat fondurilor structurale este executat în cadrul gestiunii partajate între statele membre si Comisie. Articolul 59 din Regulamentul (UE, Euratom) nr. 966/2012 al Parlamentului European și al Consiliului din 25 octombrie 2012 privind normele financiare aplicabile bugetului general al Uniunii și de abrogare a Regulamentului (CE, Euratom) nr. 1605/2002 al Consiliului (
JO 2012, L 298, p. 1
) prevede că, în cazul în care Comisia execută bugetul prin gestiune partajată, sarcinile de execuție sunt delegate statelor membre. În special, în sensul articolului 180 din Regulamentul nr. 966/2012, gestionarea, selecția și controlul proiectelor finanțate din fondurile care fac obiectul unei gestiuni partajate sunt vizate de regulamentele care privesc aceste fonduri, și anume, în ceea ce privește FEDER, de Regulamentul (CE) nr. 1080/2006 al Parlamentului European și al Consiliului din 5 iulie 2006 privind FEDER și de abrogare a Regulamentului (CE) nr. 1783/1999 (
JO 2006, L 210, p. 1
) și de Regulamentul nr. 1083/2006.
În al doilea rând, în consecință, în vederea determinării efectelor juridice ale deciziei atacate, trebuie să se ia în considerare cadrul juridic care reglementează printre altele selecția proiectelor și în special a proiectelor majore, finanțate de FEDER.
În acest sens, din dispozițiile pertinente ale Regulamentului nr. 1083/2006 reiese că:
—
obiectivele fondurilor structurale sunt urmate în cadrul unei cooperări strânse, denumită parteneriat, între Comisie și fiecare stat membru [a se vedea articolul 11 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1083/2006];
—
fondurile intervin în completarea acțiunilor naționale, iar contribuția lor nu se substituie cheltuielilor structurale în statele membre [a se vedea articolul 9 alineatul (1) și articolul 15 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1083/2006];
—
fiecare stat membru prezintă Comisiei un cadru de referință strategic național care asigură coerența intervențiilor fondurilor cu orientările strategice ale Uniunii pentru coeziune și constituie un instrument de referință pentru pregătirea programării fondurilor [a se vedea articolul 27 alineatele (1) și (2) din Regulamentul nr. 1083/2006];
—
în fiecare stat membru, acțiunea fondurilor ia forma programelor operaționale stabilite de statul membru și prezentate de Comisie pentru evaluare și adoptare [a se vedea articolul 32 alineatele (1)-(5) din Regulamentul nr. 1083/2006];
—
Statele membre sunt responsabile de gestionarea și controlul programelor operaționale și, în acest scop, desemnează în special o autoritate de gestionare, o autoritate de certificare, precum și, eventual, organisme intermediare pentru realizarea în întregime sau parțial a sarcinilor și o autoritate de audit [a se vedea articolul 58, articolul 59 alineatele (1) și (2) și articolul 70 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1083/2006]. Autoritatea de gestionare are ca sarcină gestionarea și implementarea programului operațional și în special „să se asigure că operațiunile sunt selecționate în vederea finanțării în conformitate cu criterii aplicabile programului operațional și că sunt conforme, pe toată durata execuției lor, cu normele [Uniunii] și [normele] interne aplicabile” [a se vedea articolul 60 litera (a) din Regulamentul nr. 1083/2006];
—
pentru fiecare program operațional, statele membre instituie un comitet de supraveghere care se asigură cu privire la eficiența și calitatea aplicării programului operațional, în special examinând și aprobând criteriile de selecție ale operațiunilor finanțate (a se vedea articolele 63 și 65 din Regulamentul nr. 1083/2006);
—
fiecare operațiune, și anume un proiect sau un grup de proiecte care vizează realizarea obiectivelor programului operațional, este selecționată de autoritatea de gestionare conform criteriilor stabilite de comitetul de supraveghere (a se vedea articolul 2 punctul 3 din Regulamentul nr. 1083/2006);
—
atunci când statul membru selecționează un proiect major, adică „cheltuieli legate de o operațiune care include un ansamblu de lucrări, activități sau servicii destinate să îndeplinească prin ea însăși o funcție indivizibilă cu caracter economic sau tehnic precis, care urmărește obiective clar identificate și al cărei cost total depășește 50 [de milioane de euro]” (a se vedea articolul 39 din Regulamentul nr. 1038/2006), și îl include într‑un program operațional în vederea finanțării lui de FEDER, acesta trebuie să fie aprobat de Comisie, pentru ca finalitatea și impactul său, precum și utilizarea prevăzută a resurselor Uniunii să fie evaluate [a se vedea considerentul (49) al Regulamentului nr. 1083/2006]:
—
în acest scop, proiectul major este prezentat Comisiei de statul membru sau de autoritatea sa de gestionare, cu furnizarea informațiilor prevăzute la articolul 40 din Regulamentul nr. 1083/2006 [a se vedea articolul 41 alineatul (1) din acest regulament];
—
statul membru sau autoritatea de gestionare prezintă cererea de intervenție în conformitate cu schemele cererii (intitulate „Proiect major – Cerere de confirmare a finanțării în temeiul articolelor 39-41 din Regulamentul […] nr. 1083/2006”) prevăzute în anexele XX‑XXII la Regulamentul nr. 1828/2006 [a se vedea articolul 40 alineatul (2) litera (e) și alineatul (3) din acest din urmă regulament];
—
pe baza informațiilor cuprinse în cererea menționată, Comisia evaluează coerența proiectului major cu prioritățile programului operațional sau ale programelor vizate, contribuția sa la realizarea obiectivelor acestor priorități și coerența cu celelalte politici ale Uniunii [a se vedea articolul 41 alineatul (1) din Regulamentul nr. 1083/2006];
—
cu condiția ca cererea să fie prezentată în conformitate cu articolul 40 din Regulamentul nr. 1083/2006, Comisia adoptă o decizie în cel mai scurt timp și în termen de cel mult trei luni de la prezentarea proiectului major [a se vedea articolul 41 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1083/2006];
—
decizia Comisiei, în cazul în care este pozitivă, descrie obiectul fizic al proiectului și indică baza asupra căreia se aplică rata de cofinanțare și planul contribuției fondului [a se vedea articolul 41 alineatul (2) din Regulamentul nr. 1083/2006];
—
în cazul în care Comisia refuză contribuția la un proiect major, aceasta comunică motivele refuzului statului membru [a se vedea articolul 41 alineatul (3) din Regulamentul 1083/2006];
—
în cazul în care Comisia refuză contribuția la un proiect major și în care statul membru a inclus deja plăți referitoare la respectivul proiect major într‑o declarație de cheltuieli transmisă Comisiei, declarația de cheltuieli ulterioară adoptării deciziei de respingere trebuie să fie rectificată în consecință [a se vedea articolul 78 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1083/2006].
Rezultă din ansamblul acestor dispoziții că numai în cadrul relațiilor dintre Comisie și statul membru se desfășoară operațiunile care urmăresc ca Comisia să evalueze și să confirme sau să infirme acordarea unei contribuții financiare a FEDER unui stat membru pentru un proiect major (a se vedea prin analogie Ordonanța din 6 martie 2012, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/Comisia,
T‑453/10
, nepublicată,
EU:T:2012:106
, punctul
).
Astfel, reiese din dispozițiile amintite la punctul 36 de mai sus că statul membru este cel care este responsabil de selecția operațiunilor finanțate prin intermediul FEDER, inclusiv a proiectelor majore; că statul membru este cel care, după ce a selecționat un proiect major în vederea finanțării sale de FEDER în cadrul unui program operațional, prezintă Comisiei o cerere de confirmare care cuprinde informațiile aferente și care, dacă este cazul, le completează; că, pe baza acestei cereri, Comisia evaluează proiectul major; că rezultatul evaluării nu este comunicat de Comisie decât statului membru și că, în cazul în care Comisia refuză o contribuție la un proiect major, revine statului membru sarcina de a rectifica declarația de cheltuieli deja transmisă Comisiei care conține cheltuielile referitoare la respectivul proiect major. Statul membru respectiv este, așadar, cel căruia Comisia îi acordă sau îi refuză o contribuție financiară a FEDER pentru un proiect major. Prin urmare, statul membru respectiv este titularul dreptului la contribuția financiară din partea Uniunii în discuție (a se vedea prin analogie Ordonanța din 9 iunie 2016, IREPA/Comisia și Curtea de Conturi,
T‑825/14
, nepublicată,
EU:T:2016:345
, punctul
).
Această concluzie este conformă cu faptul că, potrivit jurisprudenței, contribuția FEDER este concepută ca un sistem între Comisie și statul membru (a se vedea în acest sens Hotărârea din 3 martie 2011, Caixa Geral de Depósitos/Comisia,
T‑401/07
, nepublicată,
EU:T:2011:72
, punctul
).
În al treilea rând, trebuie amintit că, potrivit unei jurisprudențe constante, desemnarea, într‑o decizie de acordare a unei contribuții financiare a Uniunii în temeiul FEDER, a unei entități în calitate de autoritate responsabilă de realizarea unui proiect nu implică faptul că această entitate este ea însăși titularul dreptului la contribuția respectivă. Faptul că o entitate este menționată drept autoritate responsabilă de cererea de contribuție financiară nu are drept consecință nici să o plaseze într‑un raport direct cu contribuția Uniunii. De asemenea, faptul că o entitate a fost desemnată drept beneficiar al contribuției financiare nu implică faptul că aceasta este titularul dreptului la contribuția în discuție. Or, statul membru, în calitate de destinatar al deciziei de acordare a contribuției financiare a FEDER, este cel care trebuie să fie considerat drept titular al dreptului la contribuția respectivă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 2009, Comisia/Ente per le Ville Vesuviane și Ente per le Ville Vesuviane/Comisia,
C‑445/07 P și C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, punctele
-
și jurisprudența citată, și Ordonanța din 14 septembrie 2011, Regione Puglia/Comisia,
T‑84/10
, nepublicată,
EU:T:2011:468
, punctul
și jurisprudența citată; a se vedea de asemenea prin analogie Ordonanța din 21 mai 2015, APRAM/Comisia,
T‑403/13
, nepublicată,
EU:T:2015:317
, punctele
și
și jurisprudența citată, și Ordonanța din 9 iunie 2016, IREPA/Comisia și Curtea de Conturi,
T‑825/14
, nepublicată,
EU:T:2016:345
, punctele
-
și jurisprudența citată).
Decurge din jurisprudența vizată la punctul 40 de mai sus că, în speță, Republica Polonă, iar nu reclamanta, trebuie să fie considerată ca fiind titulara dreptului la contribuția FEDER pentru proiect.
În al patrulea rând, trebuie amintit că, în speță, în conformitate cu dispozițiile amintite la punctul 36 de mai sus, Republica Polonă este cea care, la 10 septembrie 2012, a prezentat Comisiei o cerere de contribuție financiară a FEDER pentru proiect (a se vedea punctul 4 de mai sus).
În plus, prin decizia atacată, Comisia a refuzat Republicii Polone contribuția financiară menționată (a se vedea punctul 12 de mai sus). Astfel, pe de o parte, articolul 3 din decizia atacată desemnează Republica Polonă în calitate de unic destinatar al acestei decizii. Pe de altă parte, articolul 1 din decizia atacată, prin refuzul de a acorda o contribuție a FEDER, are ca efect excluderea posibilității ca Republica Polonă să impute FEDER eventualele sale cheltuieli referitoare la proiect. Prin urmare, articolul 2 din decizia atacată obligă Republica Polonă să rectifice orice cheltuială referitoare la proiect care ar fi fost deja transmisă Comisiei într‑o declarație de cheltuieli anterioară deciziei menționate.
Prin urmare, în temeiul deciziei atacate, Republica Polonă este cea care a fost lipsită de o contribuție financiară a FEDER pentru finanțarea proiectului și care trebuie să rectifice eventualele cheltuieli referitoare la acest proiect care au fost deja transmise Comisiei.
În aceste condiții, este necesar să se constate că decizia atacată nu produce efecte asupra situației juridice a reclamantei și că, în consecință, primul criteriu al afectării directe nu este îndeplinit în speță.
Această concluzie nu este repusă în discuție de argumentele prezentate de reclamantă.
În primul rând, împrejurarea că reclamanta a asistat autoritățile poloneze la pregătirea răspunsurilor la scrisorile Comisiei și că a solicitat organizarea unei reuniuni cu serviciile Comisiei, la care a participat, nu demonstrează existența unei legături directe între reclamantă și decizia atacată, existența unei astfel de legături neputând fi stabilită decât în cazul în care actul atacat produce în mod direct efecte asupra situației juridice a reclamantei, fără aplicarea altor norme intermediare (a se vedea în acest sens Ordonanța din 5 octombrie 2010, Provincie Groningen și Provincie Drenthe/Comisia,
T‑69/09
, nepublicată,
EU:T:2010:423
, punctele
și
și jurisprudența citată).
În al doilea rând, împrejurarea evocată de reclamantă conform căreia considerentele (6), (15) și (17) ale deciziei atacate se referă, printr‑o formulare desigur neinspirată, la aceasta în calitate de „solicitant”, iar formularul de cerere prezentat de Republica Polonă o desemnează ca „organizație responsabilă de realizarea proiectului (beneficiară)” (secțiunea A.2.1 din formularul de cerere) și se referă la aceasta în descrierea proiectului (secțiunea B.1.2 din formularul de cerere) nu implică faptul că ea se plasează în raport direct cu contribuția financiară a FEDER sau că este ea însăși titulara dreptului la contribuția respectivă (a se vedea prin analogie Ordonanța din 25 septembrie 2008, Regione Siciliana/Comisia,
T‑363/03
, nepublicată,
EU:T:2008:403
, punctul
, și Ordonanța din 14 septembrie 2011, Regione Puglia/Comisia,
T‑84/10
, nepublicată,
EU:T:2011:468
, punctul
).
În al treilea rând, reclamanta susține că jurisprudența amintită la punctul 40 de mai sus nu ar fi aplicabilă în speță pentru motivul că, în această jurisprudență care privește cauze referitoare la reducerea, eliminarea sau încheierea contribuției, răspunderea pentru selecția, implementarea și controlul proiectelor revenea statelor membre, Comisia neefectuând nicio alegere. Aceasta susține că, dimpotrivă, în materie de proiecte majore, precum cel în speță, statul membru ar acționa în calitate de „simplu intermediar” și nu ar fi responsabil de alegerea sau de aprobarea proiectelor, sarcină care ar aparține exclusiv Comisiei. Ea nu ar putea, astfel, să prezinte nicio plângere împotriva statului membru.
Aceste argumente nu pot fi reținute.
Mai întâi, trebuie arătat că jurisprudența vizată la punctul 40 de mai sus privește atât operațiuni care nu constituie proiecte majore, cât și proiecte majore (Hotărârea din 2 mai 2006, Regione Siciliana/Comisia,
C‑417/04 P
,
EU:C:2006:282
, punctul
, Ordonanța din 8 iulie 2004, Regione Siciliana/Comisia,
T‑341/02
,
EU:T:2004:228
, punctul
, și Ordonanța din 25 septembrie 2008, Regione Siciliana/Comisia,
T‑363/03
, nepublicată,
EU:T:2008:403
, punctele
și
).
În continuare, contrar afirmațiilor reclamantei, reiese din dispozițiile Regulamentului nr. 1083/2006 amintite la punctul 36 de mai sus că statele membre sunt responsabile de selectarea operațiunilor, inclusiv a proiectelor majore. Comisia nu efectuează nicio selecție a proiectelor majore care sunt propuse autorităților naționale de solicitanți, dar procedează, numai cu privire la statele membre, la verificarea printre altele a coerenței și a contribuției [în sensul articolului 41 alineatul (2) din acest regulament] a proiectelor majore pe care autoritățile naționale le‑au selectat deja și în privința cărora i‑au solicitat confirmarea sau infirmarea contribuției financiare din partea FEDER.
În această privință, raționamentul urmat în Hotărârea din 19 mai 1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica/Comisia (
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
), invocat de reclamantă, nu poate fi transpus în speță. Pe de o parte, trebuie arătat că, la punctele 25 și 26 din hotărârea respectivă, Tribunalul și‑a concentrat analiza asupra condiției afectării individuale a reclamantei, limitându‑se să indice, în ceea ce privește afectarea directă, că decizia atacată în speță a produs efecte juridice directe față de reclamantă, fără ca alte organisme naționale sau ale Uniunii să se fi interpus. Pe de altă parte, reiese din cuprinsul punctului 6 din Comunicarea către statele membre de stabilire a orientărilor pentru subvențiile globale integrate pentru care statele membre sunt invitate să prezinte propuneri în cadrul unei inițiative comunitare privind dezvoltarea rurală (
JO 1991, C 73, p. 33
), care se aplica în cauza în discuție, că „grupurile locale” destinatare ale subvenției erau „selectate în parteneriat între Comisie și statele membre pe baza propunerilor mai ample realizate de statele membre”. Astfel, rezultă din hotărârea respectivă că autoritățile italiene au supus o pluralitate de proiecte Comisiei și că aceasta din urmă a selecționat câteva (Hotărârea din 19 mai 1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica/Comisia,
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
, punctele
-
). Or, în speță, după cum s‑a arătat la punctul 52 de mai sus, selecția proiectelor nu este realizată de Comisie, ci aparține exclusiv autorităților naționale.
În plus, de vreme ce jurisprudența vizată la punctul 40 de mai sus a fost elaborată în cadrul unor cauze în care contribuția FEDER a fost acordată statului membru și, ulterior, redusă sau chiar suprimată, aceasta este cu atât mai pertinentă în cazul în care contribuția FEDER nu a fost încă acordată statului membru și, prin urmare, când raportul dintre entitatea desemnată ca responsabilă de realizarea proiectului, responsabilă a cererii sau beneficiară a contribuției, și contribuția FEDER este și mai indirect.
În sfârșit, în ceea ce privește argumentul reclamantei conform căruia jurisprudența menționată nu ar fi aplicabilă în speță deoarece aceasta nu poate prezenta nicio plângere împotriva statului membru și ar trebui astfel să fie considerată afectată în mod direct de decizia atacată, trebuie amintit că, deși persoanele fizice trebuie să aibă posibilitatea să beneficieze de o protecție jurisdicțională efectivă a drepturilor care le sunt conferite de ordinea juridică a Uniunii, invocarea dreptului la o asemenea protecție nu poate totuși repune în discuție condițiile prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE. Or, conform unei jurisprudențe constante, protecția jurisdicțională a persoanelor fizice sau juridice care nu pot, din cauza condițiilor de admisibilitate prevăzute la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, să atace în mod direct actele Uniunii de tipul deciziei în litigiu trebuie să fie asigurată într‑un mod eficace prin căile de atac în fața instanțelor naționale. Conform principiului cooperării loiale prevăzut la articolul 4 TFUE, acestea sunt obligate să interpreteze și să aplice, în cea mai mare măsura posibilă, normele interne de procedură care guvernează exercitarea căilor de atac într‑un mod care să permită persoanelor menționate să atace în justiție legalitatea oricărei decizii sau a oricărei alte măsuri naționale privind aplicarea față de acestea a unui act al Uniunii precum cel în cauză, invocând nevaliditatea acestuia din urmă și determinând astfel respectivele instanțe să sesizeze Curtea în această privință prin intermediul unor întrebări preliminare (a se vedea în acest sens Hotărârea din10 septembrie 2009, Comisia/Ente per le Ville Vesuviane și Ente per le Ville Vesuviane/Comisia,
C‑445/07 P și C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, punctele
și
și jurisprudența citată, și Ordonanța din 9 iunie 2016, IREPA/Comisia și Curtea de Conturi,
T‑825/14
, nepublicată,
EU:T:2016:345
, punctele
și
și jurisprudența citată).
În speță, în conformitate cu dreptul național aplicabil, reclamanta ar fi putut să se opună, în fața instanței naționale competente, rezilierii contractului sau rambursării solicitate de autoritățile poloneze în temeiul contractului menționat, invocând nevaliditatea deciziei atacate care a declanșat solicitările menționate.
În orice caz, trebuie subliniat faptul că cerința unei protecții jurisdicționale efective nu poate conduce la înlăturarea condiției afectării directe stabilite la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE (a se vedea Ordonanța din 9 iunie 2016, IREPA/Comisia și Curtea de Conturi,
T‑825/14
, nepublicată,
EU:T:2016:345
, punctul
și jurisprudența citată).
În al patrulea rând, pretinsele circumstanțe negative invocate de reclamantă, și anume privarea de resursele necesare pentru implementarea proiectului, imposibilitatea continuării proiectului și obligația de a suporta pierderile rezultate din cheltuielile deja efectuate, presupunând că sunt dovedite, nu decurg nici din însăși decizia atacată, nici din dispozițiile dreptului Uniunii care sunt destinate să îi reglementeze efectele, ci din consecințele pe care, în cadrul contractului, autoritățile poloneze și reclamanta le‑au atribuit deciziei menționate.
Astfel, articolul 5 alineatele 24 și 26 din contract prevede rezilierea sa în cazul unei decizii negative a Comisiei cu privire la cererea de confirmare și, în acest caz, obligația reclamantei de a rambursa fondurile deja primite de la autoritățile poloneze, inclusiv cele care nu provin din FEDER. Prin urmare, consecințele și obligațiile care decurg din contract se interpun între situația juridică a reclamantei și decizia atacată (a se vedea prin analogie Ordonanța din 6 iunie 2002, SLIM Sicilia/Comisia,
T‑105/01
,
EU:T:2002:147
, punctul
).
Cu privire la al doilea criteriu al afectării directe
În ceea ce privește al doilea criteriu al afectării directe menționat la punctul 32 de mai sus, trebuie amintit că interpunerea unei voințe autonome a destinatarului între decizie și repercusiunile sale asupra reclamantei implică faptul că aceasta nu este afectată în mod direct. Dacă decizia destinatarului nu este impusă juridic nici de dreptul Uniunii, nici de decizia concretă a Comisiei, ci se întemeiază pe o decizie autonomă a statului membru, nu există în acest caz nicio legătură directă între decizia Comisiei și reclamantă (a se vedea Ordonanța din 6 martie 2012, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/Comisia,
T‑453/10
, nepublicată,
EU:T:2012:106
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, trebuie amintit că, în speță, articolul 1 din decizia atacată are ca efect să refuze Republicii Polone acordarea unei contribuții a FEDER pentru proiect. Această dispoziție implică, așadar, faptul că eventualele cheltuieli ale Republicii Polone referitoare la acest proiect nu vor fi luate în considerare de FEDER.
Articolul 2 din decizia atacată, conform articolului 78 alineatul (4) din Regulamentul nr. 1083/2006, impune Republicii Polone obligația de a rectifica declarațiile de cheltuieli deja transmise Comisiei care ar conține cheltuielile referitoare la proiect.
În aceste împrejurări, executarea deciziei atacate de Republica Polonă presupune numai ca, pe de o parte, cheltuielile menționate să nu fie declarate Comisiei și ca, pe de altă parte, dacă astfel de cheltuieli au fost deja declarate Comisiei într‑o declarație de cheltuieli anterioară deciziei atacate, declarația de cheltuieli ulterioară să fie rectificată în consecință.
În consecință, trebuie să se constate că executarea deciziei atacate de Republica Polonă nu implică, în temeiul deciziei atacate înseși sau al dispozițiilor dreptului Uniunii care sunt destinate să îi reglementeze efectele, nicio consecință pentru reclamantă, efectele sale fiind limitate exclusiv la relațiile dintre Uniune, în special FEDER, și Republica Polonă.
Astfel, decizia atacată nu împiedică reclamanta să realizeze proiectul sau Republica Polonă să îl finanțeze prin intermediul altor resurse financiare decât cele care provin din FEDER. De asemenea, decizia atacată nu impune Republicii Polone să rezilieze contractul sau să recupereze sumele pe care le‑ar fi plătit reclamantei pentru realizarea proiectului.
Or, la punctul 84 din Concluziile avocatului general Ruiz‑Jarabo Colomer prezentate în cauza Regione Siciliana/Comisia (
C‑417/04 P
,
EU:C:2006:28
), în lipsa unei contribuții a FEDER, s‑a furnizat următoarea explicație:
„Revine […] statului membru în cauză sarcina de a decide în ceea ce privește viitorul a ceea ce constituie într‑adevăr propriul său proiect. Acesta dispune de soluții diverse, precum renunțarea, suspendarea sau cedarea proiectului respectiv, dar are de asemenea posibilitatea să suporte costul financiar din bugetul său pentru a garanta realizarea sa. Deși [refuzul unei contribuții are inconveniente], în cazul în care aceasta [refuză contribuția], Comisia nu aduce atingere, nu anticipează și nici nu recomandă modalitatea în care statul membru trebuie să procedeze pentru a determina viitorul proiectelor sale de dezvoltare teritorială.”
În aceste împrejurări, este necesar să se constate că nicio repercusiune față de reclamantă nu decurge în mod direct din decizia atacată în temeiul dreptului Uniunii sau al deciziei înseși și că, prin urmare, nici al doilea criteriu al afectării directe nu este îndeplinit în speță.
Aceste considerații nu sunt repuse în discuție de argumentele reclamantei.
În primul rând, faptul evocat de reclamantă că autoritățile poloneze și‑au exprimat intenția de a nu subvenționa ulterior proiectul în lipsa unei contribuții a FEDER, presupunându‑l dovedit, nu decurge nicidecum din decizia atacată și, în orice caz, constituie expresia existenței unei voințe autonome a autorităților menționate, în lipsa oricărei obligații care decurge în această privință din decizia atacată sau din dreptul Uniunii (a se vedea prin analogie Hotărârea din 10 septembrie 2009, Comisia/Ente per le Ville Vesuviane și Ente per le Ville Vesuviane/Comisia,
C‑445/07 P și C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, punctul
).
Astfel, conform jurisprudenței, intenția Republicii Polone de a nu mai finanța proiectul nu poate fi suficientă pentru a stabili interesul direct impus prin articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, deoarece un stat membru ar avea astfel posibilitatea să decidă dacă persoana în cauză are sau nu are calitate procesuală activă în fața instanțelor Uniunii (a se vedea în acest sens Ordonanța din 14 septembrie 2011, Regione Puglia/Comisia,
T‑84/10
, nepublicată,
EU:T:2011:468
, punctul
, și Ordonanța din 21 mai 2015, APRAM/Comisia,
T‑403/13
, nepublicată,
EU:T:2015:317
, punctul
).
În al doilea rând, nici faptul că articolul 5 alineatul 24 din contract, astfel cum este indicat la punctul 3 de mai sus, prevedere rezilierea acestui contract în caz de refuz al acordării contribuției de către Comisie nu permite să se concluzioneze cu privire la lipsa unei marje de apreciere a autorităților poloneze în temeiul deciziei atacate.
Astfel, mai întâi, în măsura în care un asemenea argument constă în a invoca o pretinsă lipsă a marjei de apreciere care decurge din contract, iar nu din reglementarea Uniunii, acesta se întemeiază pe o interpretare eronată a jurisprudenței citate la punctele 32 și 60 de mai sus, conform căreia lipsa marjei de apreciere trebuie să decurgă tocmai din dreptul Uniunii (a se vedea în acest sens Ordonanța din 14 septembrie 2011, Regione Puglia/Comisia,
T‑84/10
, nepublicată,
EU:T:2011:468
, punctul
și jurisprudența citată).
În continuare, prin analogie cu observațiile formulate la punctele 69 și 70 de mai sus, trebuie observat că însuși faptul că autoritățile poloneze și reclamanta au decis să rezilieze contactul în caz de refuz al contribuției FEDER constituie de asemenea expresia existenței voinței lor autonome, în absența oricărei obligații care decurge în această privință din dreptul Uniunii. În sfârșit, dacă simpla existență a unei astfel de clauze ar fi suficientă pentru a se stabili interesul direct cerut la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, acest lucru ar însemna, pe de o parte, să se permită părților la un astfel de contract să decidă dacă persoana în cauză dispune sau nu dispune de calitate procesuală activă în fața instanțelor Uniunii și, pe de altă parte, să se aprecieze în mod diferit situația unei persoane pretins vizate de o decizie a Comisiei, după cum aceasta a încheiat sau nu a încheiat un astfel de contract cu autoritățile naționale, conform practicilor existente în fiecare stat membru.
În al treilea rând, argumentul invocat de reclamantă în ședință întemeiat pe faptul că Republica Polonă nu ar fi liberă să angajeze în proiect alte fonduri provenind din bugetul național, presupunând chiar că împrejurarea respectivă ar fi dovedită, se bazează de asemenea, în lumina jurisprudenței amintite la punctul 72 de mai sus, pe o interpretare eronată a dreptului Uniunii, în măsura în care acesta constă în invocarea unei pretinse lipse a marjei de apreciere care decurge din dreptul național, iar nu din reglementarea Uniunii.
În al patrulea rând, jurisprudența invocată de reclamantă în sprijinul tezei lipsei unei puteri de apreciere a autorităților poloneze, și anume Hotărârea din 23 noiembrie 1971, Bock/Comisia (
62/70
,
EU:C:1971:108
), Hotărârea din 17 ianuarie 1985, Piraiki‑Patraiki și alții/Comisia (
11/82
,
EU:C:1985:18
), Hotărârea din 5 mai 1998, Dreyfus/Comisia (
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
), Hotărârea din 5 mai 1998, Compagnie Continentale (France)/Comisia (
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
), și Hotărârea din 5 mai 1998, Glencore Grain/Comisia (
C‑403/96 P
,
EU:C:1998:195
), nu este aplicabilă în speță.
Astfel, trebuie amintit că Curtea însăși a statuat că soluția consacrată în hotărârile menționate are un caracter excepțional care este justificat de situațiile specifice cu privire la care ea a fost dată și că aceasta reiese chiar din termenii respectivelor hotărâri (a se vedea în acest sens Ordonanța din 6 martie 2014, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/Comisia,
C‑248/12 P
, nepublicată,
EU:C:2014:137
, punctele
și
). În consecință, Curtea a amintit că a hotărât cu titlu excepțional că reclamanta putea fi afectată direct, în sensul articolului 263 al patrulea paragraf TFUE, de vreme ce alți factori, printre care posibilitatea pur teoretică de a nu da curs deciziei în cauză, permiteau să se ajungă la concluzia existenței unui interes direct al reclamantei (a se vedea în acest sens Hotărârea din 10 septembrie 2009, Comisia/Ente per le Ville Vesuviane și Ente per le Ville Vesuviane/Comisia,
C‑445/07 P și C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, punctul
, și Ordonanța din 6 martie 2014, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/Comisia,
C‑248/12 P
, nepublicată,
EU:C:2014:137
, punctul
).
În special, în ceea ce privește Hotărârea din 5 mai 1998, Dreyfus/Comisia (
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
), Hotărârea din 5 mai 1998, Compagnie Continentale (France)/Comisia (
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
), și Hotărârea din 5 mai 1998, Glencore Grain/Comisia (
C‑403/96 P
,
EU:C:1998:195
), trebuie amintit că, în aceste hotărâri, Curtea s‑a bazat pe contextul socioeconomic în care s‑a înscris încheierea contractului de furnizare în cauză, context caracterizat de situația economică și financiară critică căreia trebuia să îi facă față beneficiarul, precum și de agravarea situației sale alimentare și medicale, și pe faptul că, în aceste condiții, furnizarea cerealelor în cauză nu se putea efectua decât prin intermediul resurselor financiare puse la dispoziție de Uniune. Astfel, includerea unei clauze suspensive în contractul de furnizare nu reflecta decât subordonarea economică obiectivă a contractului de furnizare în cauză față de resursele financiare puse la dispoziție de Uniune (a se vedea în acest sens Hotărârea din 5 mai 1998, Dreyfus/Comisia,
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
, punctele
și
).
Or, prezenta cauză nu se caracterizează printr‑un context de fapt și economic analog în care, fără contribuția FEDER, reclamanta ar fi lipsită de orice posibilitate efectivă de a realiza proiectul sau de a dispune de resursele necesare în acest scop, de vreme ce contribuția FEDER este departe de a fi singura sursă de finanțare a proiectului, reieșind, dimpotrivă, din dosarul depus la Tribunal că acesta ar fi fost finanțat în proporție de aproximativ 84 % din fonduri private, precum și în proporție de aproximativ 2 % din alte fonduri ale statului membru în cauză.
De asemenea, în ceea ce privește cauzele în care s‑au pronunțat Hotărârea din 17 ianuarie 1985, Piraiki‑Patraiki și alții/Comisia (
11/82
,
EU:C:1985:18
), și Hotărârea din 23 noiembrie 1971, Bock/Comisia (
62/70
,
EU:C:1971:108
), trebuie amintit că acestea priveau cazuri particulare în care Comisia autorizase, la cererea unui stat membru, adoptarea de către acesta din urmă a unor măsuri de salvgardare. În aceste împrejurări, Curtea a putut considera că era neîndoielnic că statul membru care a solicitat respectivele măsuri urma să le respecte, pentru a putea să beneficieze de toate consecințele acestora (a se vedea în acest sens Ordonanța din 8 iulie 2004, Regione Siciliana/Comisia,
T‑341/02
,
EU:T:2004:228
, punctul
). Or, situația nu este aceeași în speță, deoarece Republica Polonă nu a solicitat Comisiei să adopte o decizie care să îi permită să refuze o contribuție financiară proiectului.
În al cincilea rând, argumentele reclamantei întemeiate pe faptul că proiectul nu ar fi viabil fără contribuția FEDER și că aceste fonduri ar fi avut un „efect stimulativ” se bazează pe o interpretare eronată a contribuției FEDER. Astfel, contribuția FEDER este adresată statului membru, care o poate utiliza pentru finanțarea proiectelor, în special a proiectelor majore, în cadrul unuia sau mai multor programe operaționale. În schimb, entitatea responsabilă de realizarea proiectului nu are un drept la acea contribuție și nu se află într‑un raport direct cu aceasta. Astfel, nu contribuția FEDER este în mod direct cea care contribuie la viabilitatea unui proiect sau cea care are un efect stimulativ pentru reclamantă, ci eventuala subvenție pe care autoritățile poloneze ar putea să i‑o acorde, mai ales prin intermediul unor fonduri care provin din partea FEDER. Or, decizia atacată nu împiedică Republica Polonă să finanțeze proiectul, ci numai să impute aceste ajutoare bugetului Uniunii în temeiul FEDER.
Rezultă din ansamblul considerațiilor care precedă că, întrucât cele două criterii menționate la punctul 32 de mai sus nu sunt îndeplinite, reclamanta nu este afectată în mod direct de decizia atacată, aceasta producând efecte numai cu privire la raporturile juridice dintre Comisie și Republica Polonă.
Prin urmare, este necesar să se concluzioneze că reclamanta nu îndeplinește una dintre condițiile de admisibilitate impuse la articolul 263 al patrulea paragraf TFUE, și anume cea referitoare la afectarea directă, astfel că nu este necesar să se analizeze dacă reclamanta este vizată în mod individual de decizia atacată.
Prin urmare, prezenta acțiune trebuie respinsă ca inadmisibilă.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Potrivit articolului 134 alineatul (1) din Regulamentul de procedură, partea care cade în pretenții este obligată, la cerere, la plata cheltuielilor de judecată. Întrucât reclamanta a căzut în pretenții, se impune obligarea acesteia la plata cheltuielilor de judecată, conform concluziilor Comisiei.

Pentru aceste motive,
TRIBUNALUL (Camera a șaptea)
declară și hotărăște:

1)
Respinge acțiunea ca inadmisibilă.

2)
Green Source Poland sp. z o.o. suportă propriile cheltuieli de judecată, precum și pe cele efectuate de Comisia Europeană.

Van der Woude
Ulloa Rubio
Marcoulli
Pronunțată astfel în ședință publică la Luxemburg, la 4 mai 2017.
Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: engleza.