CELEX: 62018CJ0670
Ennakkoratkaisupyyntö
Sosiaalipolitiikka
Yhdenvertaisen kohtelun periaate työssä ja ammatissa
Direktiivi 2000/78/EY
Kaikenlaisen ikään perustuvan syrjinnän kielto
Julkinen kiinnostuksenilmaisupyyntö
Osallistumisedellytykset
Julkisen tai yksityisen sektorin eläkkeensaajat eivät saa osallistua menettelyyn

Ennakkoratkaisupyyntö koskee yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annetun neuvoston direktiivin 2000/78/EY (
EYVL 2000, L 303, s. 16
) 1 ja 2 artiklan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty oikeudenkäynnissä, jossa vastakkain ovat CO ja Comune di Gesturi (Gesturin kunta, Italia) ja jossa on kyse tutkimus- ja konsultointitehtävää koskevasta kiinnostuksenilmaisupyynnöstä, jonka mukaan eläkkeellä olevat henkilöt eivät saa osallistua siihen.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 2000/78 1 artiklan mukaan direktiivin tarkoituksena on ”luoda yleiset puitteet uskontoon tai vakaumukseen, vammaisuuteen, ikään tai sukupuoliseen suuntautumiseen perustuvan syrjinnän torjumiselle työssä ja ammatissa yhdenvertaisen kohtelun periaatteen toteuttamiseksi jäsenvaltioissa”.
Direktiivin 2000/78 2 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Tässä direktiivissä ’yhdenvertaisen kohtelun periaatteella’ tarkoitetaan, ettei minkäänlaista 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan perustuvaa välitöntä tai välillistä syrjintää saa esiintyä.
2.   Sovellettaessa 1 kohtaa:
a)
välittömänä syrjintänä pidetään sitä, että henkilöä kohdellaan jonkin 1 artiklassa tarkoitetun seikan perusteella epäsuotuisammin kuin jotakuta muuta kohdellaan, on kohdeltu tai voitaisiin kohdella vertailukelpoisessa tilanteessa;
b)
välillisenä syrjintänä pidetään sitä, että näennäisesti puolueeton säännös, peruste tai käytäntö saattaa henkilöt näiden tietyn uskonnon tai vakaumuksen, tietyn vamman, tietyn iän tai tietyn sukupuolisen suuntautumisen perusteella erityisen epäedulliseen asemaan muihin henkilöihin nähden, paitsi jos
i)
kyseisellä säännöksellä, perusteella tai käytännöllä on puolueettomasti perusteltavissa oleva oikeutettu tavoite ja tavoitteen saavuttamiseksi käytetyt keinot ovat asianmukaisia ja tarpeellisia – –
– –”
Direktiivin 2000/78 3 artiklassa, jonka otsikko on ”Soveltamisala”, säädetään seuraavaa:
”1.   [Euroopan unionille] annetun toimivallan puitteissa tätä direktiiviä sovelletaan kaikkiin henkilöihin sekä julkisella että yksityisellä sektorilla, julkisyhteisöt mukaan lukien, kun kyseessä [ovat]:
a)
työn tai itsenäisen ammatin harjoittamista koskevat edellytykset, myös valinta- ja työhönottoperusteet, alasta ja ammattiasemasta riippumatta, sekä uralla eteneminen;
– –
c)
työolot ja ‑ehdot, myös irtisanominen ja palkka;
– –”
Direktiivin 2000/78 4 artiklan 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sen estämättä, mitä 2 artiklan 1 ja 2 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat säätää, että erilainen kohtelu, joka perustuu johonkin 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan liittyvään ominaisuuteen, ei ole syrjintää, jos tiettyjen työtehtävien luonteen tai niiden yhteyksien vuoksi, joissa tehtävät suoritetaan, kyseinen ominaisuus on todellinen ja ratkaiseva työhön liittyvä vaatimus, edellyttäen, että tavoite on oikeutettu ja että vaatimus on oikeasuhteinen.”
Direktiivin 2000/78 6 artiklan, jonka otsikko on ”Oikeutettu ikään perustuva erilainen kohtelu”, 1 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Sen estämättä, mitä 2 artiklan 2 kohdassa säädetään, jäsenvaltiot voivat säätää, että ikään perustuvaa erilaista kohtelua ei pidetä syrjintänä, jos sillä on kansallisen lainsäädännön puitteissa objektiivisesti ja asianmukaisesti perusteltu, erityisesti työllisyyspoliittinen, työmarkkinoita tai ammatillista koulutusta koskeva oikeutettu tavoite, ja jos tämän tavoitteen toteuttamiskeinot ovat asianmukaiset ja tarpeen.
Tällaista erilaista kohtelua voi olla erityisesti:
a)
erityisten työhön pääsyä ja ammatillista koulutusta koskevien ehtojen sekä työehtojen, myös irtisanomis- ja palkkaehtojen, käyttöön ottaminen nuorille ja ikääntyville työntekijöille sekä työntekijöille, joilla on huollettavia, heidän työelämään pääsynsä tukemiseksi tai heidän suojelunsa varmistamiseksi,
b)
ikään, ammatilliseen kokemukseen tai palveluajan pituuteen liittyvien vähimmäisehtojen asettaminen työhön pääsylle tai tiettyjen työhön liittyvien etujen saaminen,
c)
enimmäisiän vahvistaminen työhönoton edellytykseksi kyseisen toimen koulutusvaatimusten perusteella tai jotta työ voisi kestää kohtuullisen ajan ennen eläkkeelle siirtymistä.”
Kansallinen lainsäädäntö
Italiassa 6.7.2012 annetun asetuksen nro 95, sellaisena kuin se on muutettuna ja laintasoiseksi saatettuna 7.8.2012 annetulla lailla nro 135 (decreto-legge 6 luglio 2012, n. 95, convertito con modificazioni dalla legge 7 agosto 2012, n. 135; GURI nro 156, Supplemento ordinario, 6.7.2012; jäljempänä asetus nro 95/2012), 5 §:n 9 momentissa, sellaisena kuin se on muutettuna 24.6.2014 annetun asetuksen nro 90, sellaisena kuin se on muutettuna ja laintasoiseksi saatettuna 11.8.2014 annetulla lailla nro 114 (decreto-legge 24 giugno 2014, n. 90, convertito dalla legge 11 agosto 2014, n. 114; GURI nro 190, Supplemento ordinario, 18.8.2014) 6 §:llä, säädetään tutkimus- ja konsultointitehtävien täyttämisestä julkishallinnossa ja kielletään muun muassa julkishallintoa antamasta tällaisia tehtäviä yksityiseltä ja julkiselta sektorilta eläkkeelle jääneiden henkilöiden hoidettavaksi. Julkishallinto ei myöskään saa ottaa eläkkeellä olevia henkilöitä hallinto- tai johtotehtäviin tai julkishallinnon elinten hallinnon ja johdon elimiin tai julkishallinnon määräysvallassa olevien yksiköiden ja yhtiöiden johtaviin elimiin, alueellisten julkisyhteisöjen hallitusten jäsenyyttä tai tiettyjen yksikköjen luottamuselinten jäsenyyttä lukuun ottamatta. Tällaisia toimia, tehtäviä tai avustajan tehtäviä voidaan kuitenkin antaa kyseessä olevien henkilöiden hoidettaviksi, kun tämä tapahtuu vastikkeetta. Lisäksi asetuksessa tarkennetaan hallinto- ja johtotehtävien osalta, ettei henkilöä voida ottaa tehtävään vuotta pidemmäksi kaudeksi, eikä tällaista kautta samassa julkishallinnon elimessä voida jatkaa eikä uudistaa ja että tehtävät ovat aina vastikkeettomia.
Pääasian oikeudenkäynti ja ennakkoratkaisukysymys
Gesturin kunta julkaisi 28.12.2017 pyynnön kiinnostuksen ilmaisemisesta tutkimus- ja konsultointitehtävään kunnan kierrätyskeskusta varten.
Julkaistussa pyynnössä vahvistettiin osallistumisedellytykset, joiden joukossa oli ehto, jonka mukaan hakijoiden piti täyttää seuraavat vaatimukset: ”Lääketieteen ja kirurgian loppututkinto – Hygienian erikoistumisala – Vähintään viiden vuoden työkokemus hallintotehtävistä kansallisen terveydenhuoltojärjestelmän (Servizio Sanitario Nazionale, Italia) palveluksessa – Hakija ei saa olla julkisen sektorin tai yksityisen sektorin eläkkeensaaja”.
CO:n ei annettu osallistua julkaistuun pyyntöön perustuvaan menettelyyn, vaikka hän täytti kaikki siinä ilmoitetut ammatilliset vaatimukset, koska hän oli julkisen sektorin eläkkeensaaja.
CO katsoi, että edellytys, jolla menettelyssä mahdollisesti hyväksytyiksi tulevien hakijoiden ryhmän ulkopuolelle rajattiin eläkkeellä olevat henkilöt, oli katsottava välillisesti iän perusteella syrjiväksi ja näin todettava lainvastaiseksi tai mitättömäksi, ja teki valituksen pääasiassa kyseessä olevasta kiinnostuksenilmaisupyynnöstä Tribunale amministrativo regionale per la Sardegnalle (Sardinian alueellinen hallintotuomioistuin, Italia).
Pääasian valittaja vetoaa valituksessaan siihen, että asetuksen nro 95/2012 5 §:n 9 momentti, jossa kielletään julkishallintoa ottamasta tutkimus- ja konsultointitehtäviin julkisen tai yksityisen sektorin eläkkeensaajia, on sivuutettava, koska se on direktiivin 2000/78 vastainen. Lisäksi hän esittää, että kyseisellä kansallisella säännöksellä rikotaan Euroopan unionin perusoikeuskirjan 21 artiklaa. Valittaja väittää, että pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö johtaa välilliseen syrjintään, jota ei voida oikeuttaa millään laillisella perusteella.
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin pohtii pääasiassa kyseessä olevan säännöksen yhteensopivuutta direktiivin 2000/78 1 ja 2 artiklan kanssa. Siltä varalta, että kyseessä todella olisi välillinen syrjintä, se esittää epäilevänsä sitä, voisiko säännös olla jollakin direktiivin 6 artiklassa tarkoitetulla tavalla oikeutettavissa. Sen mukaan on näet epätodennäköistä, että tutkimus- ja konsultointitehtäviä, jotka ovat monimutkaisia ja edellyttävät tietynasteista kokemusta, voisi asianmukaisesti hoitaa henkilö, joka on työuransa alussa. Toimenpidettä, jolla kielletään ottamasta eläkkeellä olevia henkilöitä tällaisiin tehtäviin, ei näin voitaisi pitää asianmukaisena suhteessa sillä tavoiteltuun päämäärään uudistaa henkilöstöä ottamalla nuorempia henkilöitä palvelukseen.
Tribunale amministrativo regionale per la Sardegna on tämän vuoksi päättänyt lykätä asian käsittelyä esittääkseen unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Onko [direktiivin 2000/78] 1 ja 2 artiklassa säädetty syrjintäkiellon periaate esteenä [asetuksen nro 95/2012] 5 §:n 9 momentille, jossa kielletään viranomaisia ottamasta eläkkeellä olevia entisiä yksityisen ja julkisen sektorin työntekijöitä tutkimus- ja konsultointitehtäviin?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymys koskee asiallisesti sitä, onko direktiiviä 2000/78 tulkittava siten, että se on esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jossa julkishallintoa kielletään ottamasta eläkkeellä olevia henkilöitä tutkimus- ja konsultointitehtäviin.
Todettakoon aluksi pääasian valittajan väitteeseen siitä, että ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin ei ole tarkastellut kysymystä palvelujen tarjoamisen vapauden kannalta, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen kansallinen lainsäädäntö, jota sovelletaan erotuksetta Italian kansalaisiin ja muiden jäsenvaltioiden kansalaisiin, voi lähtökohtaisesti kuulua EUT-sopimuksessa taattuja perusvapauksia koskevien määräysten soveltamisalaan ainoastaan siltä osin kuin sitä sovelletaan tilanteisiin, jotka liittyvät jäsenvaltioiden väliseen kauppaan (ks. vastaavasti tuomio 11.6.2015, Berlington Hungary ym.,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
,
kohta ja määräys 4.6.2019, Pólus Vegas,
C‑665/18
, ei julkaistu,
EU:C:2019:477
,
kohta).
Tästä ei kuitenkaan ole kysymys käsiteltävässä asiassa, koska pääasian oikeudenkäynti rajoittuu osatekijöiltään yhteen jäsenvaltioon eli Italian tasavaltaan.
Jotta ennakkoratkaisua pyytäneen tuomioistuimen kysymykseen voitaisiin vastata, on selvitettävä, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö direktiivin 2000/78 soveltamisalaan, ja jos kuuluu, onko sillä otettu käyttöön ikään perustuva erilainen kohtelu, joka voi tapauksen mukaan olla oikeutettavissa kyseisen direktiivin 6 artiklassa tarkoitetulla tavalla.
Ensinnäkin sen osalta, kuuluuko pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö direktiivin 2000/78 soveltamisalaan, on korostettava, että sekä direktiivin nimestä ja johdanto-osasta että sisällöstä ja tarkoituksesta ilmenee, että direktiivillä pyritään luomaan yleiset puitteet henkilöiden yhdenvertaisen kohtelun takaamiseksi ”työssä ja ammatissa” antamalla heille tehokasta suojaa sellaista syrjintää vastaan, joka perustuu johonkin direktiivin 1 artiklassa mainituista perusteista, joista yksi on ikä (tuomio 18.6.2009, Hütter,
C‑88/08
,
EU:C:2009:381
,
kohta ja tuomio 12.10.2010, Ingeniørforeningen i Danmark,
C‑499/08
,
EU:C:2010:600
,
kohta).
Direktiivin 2000/78 3 artiklan 1 kohdan a ja c alakohdasta käy lisäksi ilmi, että direktiiviä sovelletaan unionille annetun toimivallan puitteissa kaikkiin henkilöihin sekä julkisella että yksityisellä sektorilla, julkisyhteisöt mukaan lukien, sekä silloin, kun kyseessä ovat työhön pääsyä koskevat edellytykset, myös valinta- ja työhönottoperusteet, että silloin, kun kyseessä ovat työolot ja ‑ehdot, myös irtisanomista ja palkkausta koskevat ehdot (ks. vastaavasti tuomio 18.6.2009, Hütter,
C‑88/08
,
EU:C:2009:381
,
kohta ja tuomio 12.1.2010, Petersen,
C‑341/08
,
EU:C:2010:4
,
kohta).
Kansallinen lainsäädäntö, jossa kielletään yleisesti julkishallintoa ottamasta yksityisellä tai julkisella sektorilla työskennelleitä henkilöitä tutkimus- ja konsultointitehtäviin sillä perusteella, että he ovat eläkkeellä, johtaa siihen, että nämä henkilöt suljetaan kokonaan palvelukseen- tai työhönottamismahdollisuuksien ulkopuolelle.
Tällainen lainsäädäntö vaikuttaa siis suoraan työsuhteiden muodostumiseen ja näin välttämättä myös kyseessä olevien henkilöiden osalta työskentelyyn tietyissä tehtävissä, joten on katsottava, että sillä on vahvistettu sääntöjä direktiivin 2000/78 3 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitetuista työhön pääsyn edellytyksistä.
Pääasiassa kyseessä oleva lainsäädäntö kuuluu näin ollen direktiivin 2000/78 soveltamisalaan.
Toiseksi sen osalta, onko pääasiassa kyseessä olevalla lainsäädännöllä otettu käyttöön direktiivin 2000/78 2 artiklan 1 kohdassa tarkoitettu ikään perustuva erilainen kohtelu, on muistettava, että kyseisen säännöksen mukaan yhdenvertaisen kohtelun periaatteella tarkoitetaan, ettei minkäänlaista tämän direktiivin 1 artiklassa tarkoitettuun seikkaan perustuvaa välitöntä tai välillistä syrjintää saa esiintyä. Direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan artiklan 1 kohtaa sovellettaessa välittömänä syrjintänä pidetään sitä, että henkilöä kohdellaan jonkin 1 artiklassa tarkoitetun seikan perusteella epäsuotuisammin kuin jotakuta muuta kohdellaan vertailukelpoisessa tilanteessa. Direktiivin 2000/78 2 artiklan 2 kohdan b alakohdan mukaan välillisenä syrjintänä pidetään sitä, että näennäisesti puolueeton säännös, peruste tai käytäntö saattaa henkilöt tietyn iän perusteella erityisen epäedulliseen asemaan muihin henkilöihin nähden.
Käsiteltävässä tapauksessa on huomattava, ettei asetuksen nro 95/2012 5 §:ssä ole säännöksiä juuri tietystä iästä. Julkishallinnon tutkimus- ja konsultointitehtävien täyttämiseksi julkaistussa kiinnostuksenilmaisupyynnössä oleva rajaus koskee kaikkia eläkkeellä olevia henkilöitä, vaikka ikä, jonka saavutettuaan henkilöt ovat voineet saada oikeuden vanhuuseläkkeeseen, ei ole sama kaikkien näiden henkilöiden osalta, vaan sijoittuu Italian hallituksen istunnossa esittämien huomautusten mukaan 60 ja 75 ikävuoden välille. Pääasiassa kyseessä olevassa kansallisessa lainsäädännössä on viittauksella eläkkeellä oloon kuitenkin otettu käyttöön välillisesti ikään perustuva arviointiperuste, koska vanhuuseläkkeen saaminen edellyttää, että henkilölle on kertynyt tietty määrä työskentelyvuosia ja että hän on saavuttanut tietyn iän.
On katsottava, että kansallisella lainsäädännöllä, jolla estetään eläkkeensaajia osallistumasta sellaisiin kiinnostuksenilmaisupyyntöön perustuviin menettelyihin, jotka julkishallinto on julkaissut tutkimus- ja konsultointitehtävien täyttämiseksi, kohdellaan kyseisiä henkilöitä epäsuotuisammin kuin niitä henkilöitä, jotka ovat vielä työelämässä.
Tällaisella lainsäädännöllä syrjitään välillisesti asianomaista henkilöä tämän iän perusteella, toisin kuin 21.5.2015 annetussa tuomiossa SCMD (
C‑262/14
, ei julkaistu,
EU:C:2015:336
,
ja
kohta) kyseessä olleella lainsäädännöllä, jota sovellettiin asianomaisen henkilön aseman tai sen ammattiryhmän perusteella, johon hän kuului kansallisella tasolla, kieltämällä vanhuuseläkkeen kumulointi työtulojen kanssa.
Pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä on siis katsottava otetun käyttöön direktiivin 2000/78 1 artiklassa ja 2 artiklan 2 kohdan b alakohdassa tarkoitettu erilainen kohtelu, joka perustuu välillisesti ikään.
Kolmanneksi kysymykseen siitä, voidaanko tätä erilaista kohtelua pitää direktiivin 2000/78 6 artiklan kannalta tarkastellen oikeutettuna, todettakoon, että tämän artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa säädetään, että ikään perustuvaa erilaista kohtelua ei pidetä syrjintänä, jos sillä on kansallisen lainsäädännön puitteissa objektiivisesti ja asianmukaisesti perusteltu, erityisesti työllisyyspoliittinen, työmarkkinoita tai ammatillista koulutusta koskeva oikeutettu tavoite, ja jos tämän tavoitteen toteuttamiskeinot ovat asianmukaiset ja tarpeen.
Direktiivin 6 artiklassa säädetään myös, että tällaista erilaista kohtelua voi olla muun muassa erityisten työhön pääsyä koskevien ehtojen käyttöön ottaminen nuorille tai enimmäisiän vahvistaminen työhönoton edellytykseksi.
Ennakkoratkaisupyynnöstä käy käsiteltävässä tapauksessa ilmi, että pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä halutaan uudistaa henkilöstöä ottamalla palvelukseen nuoria henkilöitä. Lisäksi Italian hallituksen kirjallisissa huomautuksissa todetaan, että asetuksen nro 95/2012 5 §:llä on kaksi tavoitetta, yhtäältä julkisten menojen tehokas tarkistaminen leikkaamalla julkishallinnon toiminnallisia kuluja kansalaisille tarjottavia palveluja sisällöllisesti heikentämättä ja toisaalta julkishallinnon henkilöstön nuorentaminen helpottamalla nuorempien henkilöiden pääsyä julkishallinnon palvelukseen.
Tässä yhteydessä on viitattava aluksi siihen, että se, että useampaan toisiinsa liittyvään tavoitteeseen vedotaan samanaikaisesti tai että ne esitetään tärkeysjärjestyksessä, ei ole esteenä sille, etteikö kyse voisi olla direktiivin 2000/78 6 artiklan 1 kohdassa tarkoitetusta oikeutetusta tavoitteesta (tuomio 21.7.2011, Fuchs ja Köhler,
C‑159/10 ja C‑160/10
,
EU:C:2011:508
,
ja
kohta).
Lisäksi todettakoon, että vaikka valtion talousarvioon liittyvät näkökohdat voivat olla jäsenvaltion sosiaalipoliittisten ratkaisujen perustana ja vaikuttaa niiden sosiaalista suojelua koskevien toimenpiteiden luonteeseen tai laajuuteen, joita se haluaa toteuttaa, niitä ei kuitenkaan sellaisenaan voida pitää tällä politiikalla tavoiteltuna päämääränä (ks. vastaavasti tuomio 20.6.2013, Giersch ym.,
C‑20/12
,
EU:C:2013:411
,
kohta).
Tästä seuraa, että julkisten menojen leikkaamispäämäärä voi – siltä osin, kuin asetuksen nro 95/2012 5 §:llä pyritään yhtenä niistä toimenpiteistä, joita Italian julkishallinnon liiallisten menojen leikkaaminen yleisessä taloudellisessa tilanteessa edellyttää, välttämään valtion varoista maksettavien palkkojen ja vanhuuseläkkeiden kumulaatio – vaikuttaa työllisyyden turvaamistoimenpiteiden luonteeseen ja ulottuvuuteen, mutta sitä ei sellaisenaan voida pitää oikeutettuna päämääränä.
Henkilöstökannan nuorentamiseen tähtäävän päämäärän osalta on muistettava, että tällaisen yleisen edun mukaisen työllisyyspoliittisen tavoitteen hyväksyttävyyttä ei kuitenkaan ole mielekästä kyseenalaistaa, koska se on nimenomaisesti mainittu direktiivin 2000/78 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa ja koska SEU 3 artiklan 3 kohdan ensimmäisen alakohdan mukaan työllisyyden korkean tason edistäminen on yksi niistä tavoitteista, joihin Euroopan unioni pyrkii (ks. vastaavasti tuomio 16.10.2007, Palacios de la Villa,
C‑411/05
,
EU:C:2007:604
,
kohta).
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan työllisyyden edistämistä on kiistatta pidettävä oikeutettuna sosiaali- tai työllisyyspoliittisena tavoitteena jäsenvaltioissa, erityisesti kun pyrkimyksenä on parantaa tiettyjen työntekijäryhmien mahdollisuuksia osallistua työelämään ja erityisesti helpottaa nuorten ammattiin pääsyä (ks. vastaavasti tuomio 16.10.2007, Palacios de la Villa,
C‑411/05
,
EU:C:2007:604
,
kohta ja tuomio 19.7.2017, Abercrombie & Fitch Italia,
C‑143/16
,
EU:C:2017:566
,
kohta).
Poikkeuksena ikään perustuvan syrjinnän kiellosta voidaan oikeuttaa sellaisen erilaisen kohtelun käyttöön ottaminen, joka liittyy työhön pääsyn edellytyksiin, jos tavoitteena on vahvistaa nuorten ja iäkkäämpien virkamiesten välistä tasapainoista ikärakennetta nuorten palvelukseen ottamisen ja uralla etenemisen edistämiseksi (ks. vastaavasti tuomio 21.7.2011, Fuchs ja Köhler,
C‑159/10 ja C‑160/10
,
EU:C:2011:508
,
kohta).
Pääasiassa kyseessä olevalla kansallisella lainsäädännöllä tavoitellut työllisyyspoliittiset päämäärät on näin lähtökohtaisesti katsottava objektiiviseksi ja asianmukaiseksi oikeutukseksi ikään perustuvalle erilaiselle kohtelulle.
Tämän jälkeen on vielä selvitettävä, ovatko näiden tavoitteiden toteuttamiskeinot asianmukaiset ja tarpeen direktiivin 2000/78 6 artiklan 1 kohdan ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetulla tavalla.
On siis selvitettävä, kyetäänkö asetuksen nro 95/2012 5 §:llä saavuttamaan lainsäätäjän tavoittelemat työllisyyspoliittiset päämäärät puuttumatta kuitenkaan kohtuuttomasti eläkkeellä olevien henkilöiden, joilta tällä säännöksellä evätään mahdollisuus palata työelämään, oikeutettuihin etuihin.
Tässä yhteydessä on muistettava, että jäsenvaltioilla on laaja harkintavalta sekä silloin, kun ne päättävät pyrkiä juuri johonkin tiettyyn sosiaali- ja työllisyyspoliittiseen tavoitteeseen, että silloin, kun ne määrittelevät toimenpiteet, joilla kyseinen tavoite voidaan toteuttaa (ks. vastaavasti tuomio 22.11.2005, Mangold,
C‑144/04
,
EU:C:2005:709
,
kohta ja tuomio 16.10.2007, Palacios de la Villa,
C‑411/05
,
EU:C:2007:604
,
kohta). Tämä harkintavalta ei voi kuitenkaan johtaa siihen, että ikään perustuvan syrjinnän kieltoa koskevan periaatteen soveltamisesta tulee merkityksetöntä (tuomio 12.10.2010, Ingeniørforeningen i Danmark,
C‑499/08
,
EU:C:2010:600
,
kohta).
Lisäksi on muistettava, että jäsenvaltion toimivaltaisten viranomaisten tehtävänä on löytää oikeudenmukainen tasapaino kysymyksessä olevien eri intressien välille (tuomio 16.10.2007, Palacios de la Villa,
C‑411/05
,
EU:C:2007:604
,
kohta).
Ikään perustuvan syrjinnän kieltoa on näet tarkasteltava ottamalla huomioon Euroopan unionin perusoikeuskirjan 15 artiklan 1 kohta, jossa määrätään oikeudesta tehdä työtä. Tästä seuraa, että ikääntyneiden työntekijöiden osallistumiseen työelämään ja samalla talous-, kulttuuri- ja yhteiskunnalliseen elämään on kiinnitettävä erityistä huomiota. Heidän pitämisensä työelämässä edistää työelämän moninaisuutta. Intressi pitää mainitut henkilöt työelämässä on kuitenkin otettava huomioon niin, että kunnioitetaan muita tästä mahdollisesti poikkeavia intressejä (ks. vastaavasti tuomio 21.7.2011, Fuchs ja Köhler,
C‑159/10 ja C‑160/10
,
EU:C:2011:508
,
–
kohta ja tuomio 5.7.2012, Hörnfeldt,
C‑141/11
,
EU:C:2012:421
,
kohta).
Näin ollen on siis ratkaistava kysymys siitä, onko lainsäätäjän pyrkimyksenä tätä sosiaali- ja työllisyyspolitiikkaan liittyvää laajaa harkintavaltaa käyttäessään ollut tasapainon luominen nuorten työntekijöiden työhön pääsyn helpottamistarkoituksen ja sen oikeuden kunnioittamisen välille, joka ikääntyneemmillä henkilöillä on työhön.
Tavoitellun päämäärän, joka muodostuu yleisellä tasolla työelämässä olevan aktiiviväestön nuorentamisesta, osalta voidaan siis väittää, ettei sillä ylitetä sitä, mikä on tarpeen, koska sellaisten henkilöiden palvelukseen tai työhön ottamisen kieltämistä, jotka ovat saattaneet työuransa päätökseen ja joille maksetaan vanhuuseläkettä, voidaan pitää mielekkäänä aktiiviväestön täystyöllisyyden edistämiseksi tai nuorempien henkilöiden työmarkkinoille pääsyn helpottamiseksi.
Kuten ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin on todennut, varmoja ei sitä vastoin voida olla siitä, että pääasiassa kyseessä olevalla toimenpiteellä eli eläkkeellä oleviin henkilöihin kohdistetulla kiellolla osallistua kiinnostuksenilmaisupyyntöön perustuvaan menettelyyn tutkimus- ja konsultointitehtävien täyttämiseksi kyetään todellisuudessa parantamaan nuorimpien henkilöiden mahdollisuuksia päästä työelämään. Tällaisten tutkimus- ja konsultointitehtävien hoitaminen saattaa olla sillä tavoin hienovaraista ja monimutkaista, että vanhemman henkilön on todennäköisesti hänelle kertyneen kokemuksen vuoksi helpompi suoriutua hänelle uskotusta tehtävästä. Tällaisen henkilön palvelukseen ottamisesta hyötyy näin julkishallinto, joka on kiinnostuksenilmaisupyynnön taustalla, ja sitä on pidettävä hyödyllisenä myös yleisen edun kannalta. Vaikka aktiivihenkilöstön nuorentumista voi tapahtua siinä tilanteessa, että henkilöt, joilla on jo tiettyä kokemusta, ilmoittavat kiinnostuksensa tällaisiin tehtäviin ja antavat näin heiltä vapautuviin tehtäviin tuleville nuoremmille henkilöille mahdollisuuden päästä työmarkkinoille, edellyttää tämä kuitenkin, että kyseiset tutkimus- ja konsultointitehtävät eivät ole yksittäisiä määräaikaisia toimia, jotka eivät tarjoa tämän jälkeen minkäänlaisia ammatillisia etenemismahdollisuuksia.
Lisäksi pitäisi selvittää, ylitetäänkö pääasiassa kyseessä olevalla kiellolla se, mikä on tarpeen tavoitellun päämäärän saavuttamiseksi, puuttumalla kohtuuttomasti eläkkeellä olevien henkilöiden oikeutettuihin intresseihin, kun kielto perustuu yksinomaan ikään, joka tuottaa oikeuden vanhuuseläkkeeseen, eikä siinä oteta huomioon, voidaanko vanhuuseläkettä, jota asianomaiset saavat työuransa päätyttyä, pitää suuruudeltaan kohtuullisena.
Kyseessä oleville henkilöille maksettavan vanhuuseläkkeen suuruuden huomioon ottaminen olisi aiheellista, kun pääasiassa kyseessä oleva kansallinen lainsäädäntö antaa heille mahdollisuuden hoitaa hallinto- ja johtotehtäviä määräaikaisesti ja vastikkeetta, niiden talousarvioon liittyvien näkökohtien mukaisesti, joihin Italian hallitus on vedonnut yhdessä sen työllisyyspoliittisen päämäärän kanssa, joka koskee henkilöstökannan nuorentamista.
Kansallisen tuomioistuimen, joka on yksin toimivaltainen arvioimaan pääasian tosiseikkoja ja tulkitsemaan kansallista lainsäädäntöä, on selvitettävä, voidaanko eläkkeellä oleviin henkilöihin kohdistetulla kiellolla osallistua kiinnostuksenilmaisupyyntöön perustuviin menettelyihin tutkimus- ja konsultointitehtävien täyttämiseksi taata esiin tuodun tavoitteen toteutuminen ja vastataanko kiellolla tosiasiallisesti tähän johdonmukaisella ja järjestelmällisellä tavalla (ks. vastaavasti tuomio 10.3.2009, Hartlauer,
C‑169/07
,
EU:C:2009:141
,
kohta ja 12.1.2010, Petersen,
C‑341/08
,
EU:C:2010:4
,
kohta).
Sen on tässä yhteydessä varmistuttava muun muassa siitä, ettei mahdollisuus ottaa henkilöitä vastikkeettomina hoidettaviin hallinto- ja johtotehtäviin ole itse asiassa pääasiassa kyseessä olevalla lainsäädännöllä tavoiteltu budjettipoliittinen päämäärä, joka on ristiriidassa julkisyhteisöjen henkilöstökannan nuorentamiseen tähtäävän työllisyyspoliittisen päämäärän kanssa.
Esitettyyn kysymykseen on kaikkien edellä tarkasteltujen näkökohtien perusteella vastattava, että direktiiviä 2000/78 ja erityisesti sen 2 artiklan 2 kohtaa, 3 artiklan 1 kohtaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jolla kielletään julkishallintoa ottamasta eläkkeellä olevia henkilöitä tutkimus- ja konsultointitehtäviin, siltä osin kuin tällä lainsäädännöllä on oikeutettu työllisyys- ja työmarkkinapoliittinen päämäärä ja tämän tavoitteen toteuttamiskeinot ovat asianmukaiset ja tarpeen. Kansallisen tuomioistuimen on varmistuttava siitä, että pääasiassa tilanne on todella tämä.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Yhdenvertaista kohtelua työssä ja ammatissa koskevista yleisistä puitteista 27.11.2000 annettua neuvoston direktiiviä 2000/78/EY ja erityisesti sen 2 artiklan 2 kohtaa, 3 artiklan 1 kohtaa ja 6 artiklan 1 kohtaa on tulkittava siten, etteivät ne ole esteenä kansalliselle lainsäädännölle, jolla kielletään julkishallintoa ottamasta eläkkeellä olevia henkilöitä tutkimus- ja konsultointitehtäviin, siltä osin kuin tällä lainsäädännöllä on oikeutettu työllisyys- ja työmarkkinapoliittinen päämäärä ja tämän tavoitteen toteuttamiskeinot ovat asianmukaiset ja tarpeen. Kansallisen tuomioistuimen on varmistuttava siitä, että pääasiassa tilanne on todella tämä.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: italia.