CELEX: 62022CJ0078
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Smernica 2011/7/EÚ
Boj proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách
Článok 6
Minimálna paušálna suma vo výške 40 eur ako náhrada nákladov na vymáhanie, ktoré vznikli veriteľovi
Oneskorené platby v prípade zmlúv s postupným plnením
Paušálna náhrada za každú oneskorenú platbu
Povinnosť zabezpečiť plný účinok práva Únie
Povinnosť výkladu vnútroštátnej právnej úpravy v súlade s právom Únie
Všeobecné zásady vnútroštátneho súkromného práva

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu  článku 6  ods. 1  smernice  Európskeho  parlamentu a Rady  2011/7/EÚ  zo  16. februára  2011 o boji  proti  oneskoreným  platbám v obchodných  transakciách  (Ú. v. EÚ L 48,  2011,  s. 1).
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu  medzi  spoločnosťou  ALD  Automotive  s.r. o. (ďalej  len  „ALD“) a DY,  insolvenčným  správcom  spoločnosti  GEDEM‑STAV  a.s. (ďalej  len  „Gedem“), ktorá je dlžníčkou,  vo  veci  návrhu  na  paušálnu  náhradu  nákladov  na  vymáhanie,  ktoré  vznikli  spoločnosti  ALD v dôsledku  oneskorených  platieb v súvislosti s piatimi  zmluvami s postupným  plnením,  ktoré  uzavrela  so  spoločnosťou  Gedem.

Právny rámec

Právo

Únie
Odôvodnenia  3 a 19  smernice  2011/7  stanovujú:
„(3)      Mnoho  platieb v obchodných  transakciách  medzi  hospodárskymi  subjektmi  alebo  medzi  hospodárskymi  subjektmi a orgánmi  verejnej  moci  sa  uskutočňuje  neskôr,  než  ako  sa  dohodlo v zmluve  alebo  stanovilo  vo  všeobecných  obchodných  podmienkach.  Hoci  bol  tovar  dodaný  alebo  služby  poskytnuté,  mnohé  zodpovedajúce  faktúry  sú  zaplatené  dlho  po  termíne  splatnosti.  Takéto  oneskorené  platby  negatívne  ovplyvňujú  likviditu a komplikujú  finančné  hospodárenie  podnikov.  Takisto  ovplyvňujú  konkurencieschopnosť a ziskovosť  podnikov v prípade,  keď  veriteľ z dôvodu  oneskorenej  platby  musí  získať  finančné  prostriedky z externých  zdrojov. …
…
(19)      S cieľom  odradiť  od  oneskorených  platieb  je  potrebné,  aby  veritelia  dostali  spravodlivú  náhradu  nákladov  na  vymáhanie,  ktoré  im  vznikli v dôsledku  oneskorenej  platby.  Náklady  na  vymáhanie  by  mali  takisto  zahŕňať  náklady  na  vymáhanie  administratívnych  nákladov a náhradu  za  interné  náklady,  ktoré  vznikli v dôsledku  oneskorenej  platby,  pre  ktoré  by  sa  mala v tejto  smernici  stanoviť  paušálna  minimálna  suma,  ktorá  sa  môže  kumulovať  spolu s úrokom z omeškania.  Náhradou v podobe  paušálnej  sumy  by  sa  mali  obmedziť  administratívne a interné  náklady  spojené s vymáhaním. …“
Článok 1  tejto  smernice,  nazvaný  „Predmet  úpravy a rozsah  pôsobnosti“, v odsekoch  1 a 2  stanovuje:
„1.      Cieľom  tejto  smernice  je  boj  proti  oneskoreným  platbám v obchodných  transakciách s cieľom  zabezpečiť  riadne  fungovanie  vnútorného  trhu a tým  podporiť  konkurencieschopnosť  podnikov a najmä  [malých a stredných  podnikov  (MSP)].
2.      Táto  smernica  sa  vzťahuje  na  všetky  platby  uskutočnené  ako  odplata  za  obchodné  transakcie.“
V článku 2  uvedenej  smernice  sa  uvádza:
„Na  účely  tejto  smernice  sa  uplatňuje  toto  vymedzenie  pojmov:
1.      ‚obchodné  transakcie‘  sú  transakcie  medzi  podnikmi  alebo  medzi  podnikmi a orgánmi  verejnej  moci,  ktoré  vedú k dodávke  tovaru  alebo k poskytnutiu  služieb  za  odplatu;
…
4.      ‚oneskorená  platba‘  je  platba,  ktorá  neprebehne v rámci  zmluvnej  alebo  zákonnej  lehoty  splatnosti a pri  ktorej  sú  splnené  podmienky  stanovené v článku 3  ods. 1  alebo v článku 4  ods. 1;
…
8.      ‚splatná  suma‘  je  istina,  ktorá  mala  byť  zaplatená v zmluvnej  alebo  zákonnej  lehote  splatnosti  vrátane  uplatniteľných  daní,  ciel,  poplatkov  alebo  odvodov  uvedených  na  faktúre  alebo v rovnocennej  výzve  na  zaplatenie;
…“
Článok 3  tej  istej  smernice,  nazvaný  „Transakcie  medzi  podnikmi“, v odseku  1  stanovuje:
„Členské  štáty  zabezpečia,  aby v obchodných  transakciách  medzi  podnikmi  mal  veriteľ  bez  potreby  upozornenia  nárok  na  úrok z omeškania,  ak  sú  splnené  tieto  podmienky:
a)      veriteľ  splnil  svoje  zmluvné a zákonné  povinnosti  a
b)      veriteľ  nedostal  splatnú  sumu  včas, s výnimkou  prípadu,  keď  dlžník  nie  je  zodpovedný  za  omeškanie.“
Článok 6  smernice  2011/7,  nazvaný  „Náhrada  nákladov  na  vymáhanie“,  stanovuje:
„1.      Členské  štáty  zabezpečia,  aby v prípade,  že  sa  úrok z omeškania  stane  splatným v rámci  obchodných  transakcií v súlade s článkom 3  alebo  4,  bol  veriteľ  oprávnený  získať  od  dlžníka  minimálne  paušálnu  sumu  vo  výške  40  [eur].
2.      Členské  štáty  zabezpečia,  aby  paušálna  suma  uvedená v odseku  1  bola  splatná  bez  potreby  upozornenia a bola  náhradou  za  vlastné  náklady  veriteľa  na  vymáhanie.
3.      Veriteľ  je  oprávnený  od  dlžníka  požadovať  okrem  paušálnej  sumy  uvedenej v odseku  1  primeranú  náhradu  všetkých  nákladov  na  vymáhanie  presahujúcich  túto  paušálnu  sumu a vzniknutých v dôsledku  dlžníkovho  omeškania s platbou.  Tieto  náklady  by  mohli  zahŕňať  náklady  vzniknuté  okrem  iného v dôsledku  využitia  služieb  právnika  alebo  spoločnosti  na  vymáhanie  dlhov.“
Článok 7  tejto  smernice,  nazvaný  „Nekalé  zmluvné  podmienky a nekalé  obchodné  praktiky“, v odseku  1  stanovuje:
„Členské  štáty  zabezpečia,  aby  zmluvná  podmienka  alebo  obchodná  praktika  týkajúca  sa  dátumu  alebo  lehoty  splatnosti,  sadzby  úroku z omeškania  alebo  náhrady  nákladov  na  vymáhanie  bola  buď  nevymáhateľná,  alebo  mala  za  následok  vznik  nároku  na  náhradu  škody,  ak  je  značne  nevýhodná  pre  veriteľa.
Pri  určovaní,  či  je  zmluvná  podmienka  alebo  obchodná  praktika  značne  nevýhodná  pre  veriteľa v zmysle  prvého  pododseku,  sa  zvážia  všetky  okolnosti  prípadu  vrátane:
…
c)      toho,  či  dlžník  má  nejaký  objektívny  dôvod  odchýliť  sa…  od  paušálnej  sumy,  ako  je  uvedená v článku 6  ods. 1.
…“

České právo
V § 2  ods. 3  zákona  č. 40/1964 89/2012  Sb.,  občanský  zákoník,  sa  uvádza:
„Výklad a uplatnenie  právneho  predpisu  nesmie  byť v rozpore s dobrými  mravmi a nesmie  viesť  ku  krutosti  nebo  bezohľadnosti  urážajúcej  obyčajné  ľudské  cítenie.“
Ustanovenie § 3 nařízení vlády č. 351/2013 Sb., kterým se určuje výše úroků z prodlení a nákladů spojených s uplatněním pohledávky, určuje odměna likvidátora, likvidačního správce a člena orgánu právnické osoby jmenovaného soudem a upravují některé otázky Obchodního věstníku, veřejných rejstříků právnických a fyzických osob a evidence svěřenských fondů a evidence údajů o skutečných majitelích (ďalej len „nariadenie č. 351/2013“) stanovuje
„Pokiaľ  ide o vzájomný  záväzok  podnikateľov  alebo  ak  je  obsahom  vzájomného  záväzku  medzi  podnikateľom a verejným  obstarávateľom  podľa  zákona  upravujúceho  verejné  zákazky  povinnosť  dodať  tovar  alebo  poskytnúť  službu  za  odplatu  verejnému  obstarávateľovi,  minimálna  výška  nákladov  spojených s uplatnením  každej  pohľadávky  je  1200  [českých  korún  (CZK)  (približne  50  eur)].“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
ALD a Gedem,  spoločnosti  založené  podľa  českého  práva,  uzavreli  päť  zmlúv o nájme  hnuteľného  majetku  (ďalej  len  „zmluvy dotknuté vo veci samej“).  Podľa  všeobecných  podmienok  uplatniteľných  na  tieto  zmluvy  bola  ALD  povinná  vystavovať  jednotlivé  faktúry  na  stanovené  platby za  služby,  ktoré  boli v rámci  plnenia  týchto  zmlúv  poskytnuté  spoločnosti  Gedem.  Gedem  mala  zaplatiť  tieto  sumy v lehote  splatnosti  uvedenej  vo  faktúrach.
Gedem  však v stanovených  lehotách  splatnosti  nezaplatila  25  súm  splatných  na  základe  zmlúv dotknutých vo veci samej v celkovej  výške  206 799,13 CZK  (približne  8 750 eur)  za  jednotlivé obdobia  od  27. apríla  2016  do  30. septembra  2016.
Uznesením z 12. apríla 2017 Krajský  soud v Hradci  Králové – pobočka v Pardubiciach  (Česká  republika)  konštatoval  úpadok  spoločnosti  GEDEM,  vyhlásil  konkurz  na  jej  majetok a vymenoval  DY  za  insolvenčného  správcu  tejto  spoločnosti.
V rámci  insolvenčného  konania  sa  ALD  domáhala  zaplatenia  svojej pohľadávky  spolu s úrokmi z omeškania,  ako  aj  paušálnej  sumy  vo  výške  1 200 CZK  ako  náhrady  za  náklady  na  vymáhanie, a to  za  každú z 25  súm  splatných  na  základe  piatich  zmlúv dotknutých vo veci samej,  teda  celkovo  30 000 CZK  (približne  1 250 eur),  na  základe § 3  nariadenia  č. 351/2013.
Po  námietke,  ktorú  DY  podal  proti  zaplateniu  tejto  paušálnej  sumy,  ALD  podala  na  Krajský  soud v Hradci  Králové – pobočka v Pardubiciach  žalobu,  ktorou  sa  domáhala  určenia  jej  nároku  na  paušálnu  náhradu  nákladov  na  vymáhanie,  ktoré  jej  vznikli v súvislosti s každou z 25  platieb  splatných  na  základe  piatich  zmlúv dotknutých vo veci samej.
Rozsudkom z 28. mája  2018  tento  súd  žalobe  spoločnosti  ALD  čiastočne  vyhovel,  keď  jej  priznal  paušálnu  náhradu  nákladov  na  vymáhanie  vo  výške  1 200 CZK  za  pohľadávky  vyplývajúce z každej z piatich  zmlúv,  teda  celkovo  6 000 CZK  (približne  250 eur), a v zostávajúcej  časti  žalobu  zamietol.
ALD  sa  proti  tomuto  rozsudku  odvolala  na  Vrchní  soud v Prahe  (Česká  republika),  vnútroštátny  súd,  ktorý  podal  návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania, a tento  súd  uvedený  rozsudok  potvrdil.  Tento súd zastával názor,  že v prejednávanej  veci  je  paušálna  náhrada  nákladov  na  vymáhanie  splatná  len  raz  za  každú z piatich  zmlúv  bez  ohľadu  na  počet  platieb,  ktoré  neboli  uskutočnené  ku  dňu  splatnosti.
ALD  podala  proti  týmto  rozsudkom  ústavnú  sťažnosť  na  Ústavní  soud  (Česká  republika),  ktorý  nálezom z 24. novembra  2020  zrušil  rozsudok  Vrchního  soudu v Prahe,  vec  mu  vrátil  na  ďalšie  konanie a v zostávajúcej  časti  túto  ústavnú  sťažnosť  zamietol.  Ústavní  soud  zastával  názor,  že  keďže  sa  vnútroštátny  súd nezaoberal  potrebou  položiť  Súdnemu  dvoru  prejudiciálnu  otázku  na  základe  článku 267 ZFEÚ,  aj  keď  sa  ALD  odvolávala  na  potrebu  vykladať  vnútroštátnu  právnu  úpravu v súlade s právom  Únie,  porušil  právo  tejto  spoločnosti  na  spravodlivý  proces,  ktoré  je  zaručené  Ústavou  Českej  republiky.
Keďže  zmluvy dotknuté vo veci samej  zahŕňajú  vyplácanie po  sebe  nasledujúcich odplát,  vnútroštátny  súd  sa  pýta,  či  na  dosiahnutie  cieľa  smernice  2011/7  musí  veriteľ  získať  paušálnu  sumu  stanovenú v článku 6  ods. 1  tejto  smernice  za  každú  oneskorenú  platbu,  ku  ktorej  došlo v rámci  plnenia  jednej  zmluvy,  vrátane  prípadu,  keď  platby,  ktoré  neboli  uskutočnené  ku  dňu  splatnosti,  sa týkajú  nízkych súm,  či dokonca  nižších ako  táto  paušálna  suma,  alebo  či  stačí,  aby  tento  veriteľ  získal  jednu  paušálnu  sumu  za  všetky  oneskorené  platby,  ku  ktorým  došlo v rámci  plnenia  tejto  zmluvy.  Tento  súd  sa  tiež  pýta  na  možnosť  vnútroštátneho  súdu  zamietnuť  návrh  založený  na  prvom  výklade v prípade,  ak  by  bol  tento  návrh  „v rozpore s dobrými  mravmi  (§ 2  ods. 3  [zákona č. 89/2012])“.
Za  týchto  okolností  Vrchní  soud v Prahe  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„1.      Na  základe  akých  kritérií  vzniká  nárok  na  získanie  paušálnej  sumy  aspoň  40  eur  podľa  článku 6  ods. 1  smernice  [2011/7] v prípade  zmlúv s opakujúcim  sa  či  trvajúcim  plnením?
2.      Môžu  súdy  členských  štátov  nepriznať  nárok  podľa  článku 6  ods. 1  smernice [2011/7] z dôvodu  uplatnenia  všeobecných  zásad  súkromného  práva?
3.      V prípade  kladnej  odpovede  na  druhú  otázku,  za  akých  podmienok  môžu  súdy  členských  štátov  nepriznať  výšku  nároku  podľa  článku 6  ods. 1  smernice [2011/7]?“

O prejudiciálnych otázkach

O
prvej

otázke
Svojou  prvou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má  článok 6  ods. 1  smernice  2011/7 v spojení s článkom 3  tejto  smernice  vykladať v tom  zmysle,  že  ak  jedna a tá  istá  zmluva  stanovuje  opakujúce  sa  platby,  pričom  každá z nich  sa  musí  uskutočniť v stanovenej  lehote,  je  za  každú  oneskorenú  platbu  splatná  minimálna  paušálna  suma  vo  výške  40 eur,  ktorá  je  stanovená v tomto  článku 6  ods. 1,  ako  náhrada  nákladov  veriteľa  na  vymáhanie,  alebo  či  je  táto  paušálna  suma  splatná  len  raz v rámci  plnenia  jednej  zmluvy  bez  ohľadu  na  počet  platieb,  ktoré  neboli v tejto  lehote  uskutočnené.
V prvom  rade  článok 6  ods. 1  smernice  2011/7  ukladá  členským  štátom  povinnosť  zabezpečiť,  aby v prípade,  že  sa  úrok z omeškania  stane  splatným v rámci  obchodných  transakcií v zmysle  článku 2  bodu 1  tejto  smernice,  bol  veriteľ  oprávnený  získať  od  dlžníka  minimálne  paušálnu  sumu  vo  výške  40 eur.  Ďalej  tento  článok 6 v odseku  2  ukladá  členským  štátom  povinnosť  zabezpečiť,  aby  táto  minimálna  paušálna  suma  bola  splatná  automaticky  aj  bez  upozornenia  dlžníka a bola  náhradou  za  vlastné  náklady  veriteľa  na  vymáhanie.  Napokon  uvedený  článok 6 v odseku  3  priznáva  veriteľovi  právo  požadovať  od  dlžníka  okrem  minimálnej  paušálnej  sumy  vo  výške  40  eur  primeranú  náhradu  všetkých  nákladov  na  vymáhanie  presahujúcich  uvedenú  paušálnu  sumu a vzniknutých v dôsledku  dlžníkovho  omeškania s platbou.
Pojem  „oneskorená  platba“,  na  základe  ktorej  vzniká  veriteľovi  voči  dlžníkovi  nielen  nárok  na  úroky  podľa  článku 4  ods. 1  smernice  2011/7,  ale  aj  nárok  na  minimálnu  paušálnu  sumu  vo  výške  40  eur  podľa  článku 6  ods. 1  tejto  smernice,  je  vymedzený v článku 2  bode 4  uvedenej  smernice  ako  akákoľvek  platba,  ktorá  neprebehne v rámci  zmluvnej  alebo  zákonnej  lehoty  splatnosti.  Keďže  sa  táto  istá  smernica v súlade s jej  článkom 1  ods. 2  vzťahuje  na  „všetky  platby  uskutočnené  ako  odplata  za  obchodné  transakcie“,  tento  pojem  „oneskorená  platba“  je  uplatniteľný  na  každú  obchodnú  transakciu  posudzovanú  jednotlivo  (rozsudok z 1. decembra  2016,  DOMUS-Software, C‑370/21,  EU:C:2022:947,  bod 21 a citovaná  judikatúra).
V druhom  rade  článok 6  ods. 1  smernice  2011/7  definuje  podmienky  splatnosti  minimálnej  paušálnej  sumy  vo  výške  40  eur,  pričom  pokiaľ  ide o obchodné  transakcie  medzi  podnikmi,  odkazuje  na  článok 3  tejto  smernice. Tento  článok 3 v odseku  1  stanovuje,  že  členské  štáty  zabezpečia,  aby v týchto  obchodných  transakciách  mal  veriteľ,  ktorý  splnil  svoje  povinnosti a nedostal  splatnú  sumu  včas,  nárok  na  úrok z omeškania  bez  potreby  upozornenia, a to  okrem  prípadu,  keď  dlžník  nie  je  zodpovedný  za  toto  omeškanie  (rozsudok z 1. decembra  2022,  DOMUS-Software, C‑370/21,  EU:C:2022:947,  bod 22 a citovaná  judikatúra).
Z toho  vyplýva,  že  rovnako  ako  nárok  na  úroky z omeškania  stanovený v článku 3  ods. 1  smernice  2011/7,  nárok  na  minimálnu  paušálnu  sumu  stanovenú v článku 6  ods. 1  tejto  smernice,  ktorý  tiež  vzniká z „oneskorenia  platby“ v zmysle  článku 2  bodu 4  uvedenej  smernice,  sa  vzťahuje  na  individuálne  posudzované  „obchodné  transakcie“.  Tieto  úroky  sa  rovnako  ako  táto  paušálna  suma  stanú  splatnými  automaticky  po  uplynutí  lehoty  splatnosti  stanovenej v článku 3  ods. 3  až  5  tej  istej  smernice,  pokiaľ  sú  splnené  podmienky  uvedené v odseku  1  tohto  článku  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 1. decembra  2022,  DOMUS-Software, C‑370/21,  EU:C:2022:947,  bod 23 a citovanú  judikatúru).
Článok 6  ods. 1 a 2  smernice  2011/7  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  minimálna  paušálna  suma  vo  výške  40  eur  ako  náhrada  nákladov  na  vymáhanie  je  splatná  veriteľovi,  ktorý  si  splnil  svoje  povinnosti v súvislosti s každou  platbou,  ktorá  nebola  uskutočnená v termíne  splatnosti  odplaty  za  obchodnú  transakciu  uvedenú  na  faktúre  alebo  rovnocennej výzve na zaplatenie, a to aj vtedy, keď ide o viaceré oneskorené opakujúce sa platby na základe jednej a tej istej zmluvy, okrem prípadu, že dlžník nie je zodpovedný za vzniknuté omeškania (rozsudok z 1. decembra  2022,  DOMUS-Software, C‑370/21,  EU:C:2022:947,  body 24  až  26 a citovaná  judikatúra).
V treťom  rade  je  tento  výklad  článku 6  smernice  2011/7  potvrdený  účelom  tejto  smernice. Z článku 1  ods. 1  tejto  smernice v spojení s jej  odôvodnením  3  totiž  vyplýva,  že  jej  účelom  nie  je  len  odradiť  od  oneskorených  platieb  tým,  že  sa  zabráni  tomu,  aby  boli v dôsledku  nízkych  alebo  žiadnych  úrokov z omeškania  účtovaných v takejto  situácii  pre  dlžníka  finančne  atraktívne,  ale  aj  dosiahnuť  účinnú  ochranu  veriteľa  pred  takýmito  omeškaniami  tým,  že  sa  mu  zabezpečí  čo  najúplnejšia  náhrada  nákladov  na  vymáhanie,  ktoré  vynaložil. V tejto  súvislosti  odôvodnenie  19  uvedenej  smernice  spresňuje  jednak,  že  náklady  na  vymáhanie  by  mali  takisto  zahŕňať  náklady  na  vymáhanie  administratívnych  výdavkov a náhradu  za  interné  výdavky,  ktoré  vznikli v dôsledku  oneskorenej  platby, a jednak  že  náhradou v podobe  paušálnej  sumy  by  sa  mali  obmedziť  administratívne a interné  náklady  spojené s vymáhaním  (rozsudok z 1. decembra  2022,  DOMUS-Software, C‑370/21,  EU:C:2022:947,  bod 27 a citovaná  judikatúra).
Nahromadenie  niekoľkých  oneskorených  opakujúcich  sa  platieb v rámci  plnenia  jednej a tej  istej  zmluvy  zo  strany  dlžníka  teda  nemôže  mať  za  následok  zníženie  minimálnej  paušálnej  sumy  splatnej  ako  náhrada  nákladov  na  vymáhanie  za  každé  omeškanie  platby  na  jedinú  paušálnu  sumu.  Toto  zníženie  by  viedlo k tomu,  že  článok 6  smernice  2011/7,  ktorého  cieľom  je,  ako  bolo  zdôraznené v predchádzajúcom  bode tohto rozsudku,  nielen  odradiť  od  týchto  oneskorených  platieb,  ale  aj  týmito  sumami  poskytnúť  náhradu  „za  vlastné  náklady  veriteľa  na  vymáhanie“,  by  bol  zbavený  potrebného  účinku,  keďže  tieto  náklady  sa  zvyšujú v pomere k počtu  platieb a súm,  ktoré  dlžník  neuhradí  načas.  Uvedené  zníženie  by  okrem  toho  znamenalo  priznať  dlžníkovi  výnimku z článku 6  ods. 1  tejto  smernice,  ktorá  by  ho  zbavila  časti  finančného  zaťaženia  vyplývajúceho z jeho  povinnosti  zaplatiť  paušálnu  sumu  vo  výške  40 eur  za  každú  nezaplatenú  platbu  načas  bez  toho,  aby  táto  výnimka  bola  odôvodnená  akýmkoľvek  „objektívnym  dôvodom“ v zmysle  článku 7  ods. 1  druhého  pododseku písm. c)  uvedenej  smernice  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 1. decembra  2022,  DOMUS-Software, C‑370/21,  EU:C:2022:947,  bod 28 a citovanú  judikatúru).
Česká  vláda  však  vo  svojich  písomných  pripomienkach  tvrdí,  že  kumulácia  viacerých  paušálnych  súm  zo  strany  veriteľa v prípade  omeškania  viacerých  opakujúcich  sa  platieb  vyplývajúcich z jednej a tej  istej  zmluvy  by  bola v rozpore s účelom  článku 6  ods. 3  smernice  2011/7,  ktorým  je  ponúknuť  spravodlivú  náhradu  nákladov,  ktoré  tomuto  veriteľovi  skutočne  vznikli,  aby  sa  tak  odradilo  od  oneskorených  platieb.  Podľa  tejto  vlády  by  takáto  kumulácia  viedla k tomu,  že  by  sa  veriteľovi  za  celkové  náklady  vzniknuté v prípade  vymáhania  viacerých  pohľadávok  od  jediného  dlžníka,  ktoré  vyplývajú z tej  istej  zmluvy,  priznala  paušálna náhrada presahujúca  skutočne  vynaložené  administratívne a interné  náklady  spojené s vymáhaním.  Náhrada v podobe  paušálnej  sumy,  ktorá  je  stanovená v tomto  ustanovení,  má  pritom  odrážať  náklady,  ktoré  veriteľovi  skutočne  vznikli, a nemá  sankčnú  povahu.
V tejto  súvislosti  už  Súdny  dvor  spresnil,  že  právo  na  „primeranú“  náhradu  stanovené v článku 6  ods. 3  smernice  2011/7  „všetkých  nákladov  na  vymáhanie  presahujúcich  túto  paušálnu  sumu a vzniknutých v dôsledku  dlžníkovho  omeškania s platbou“  sa  totiž  vzťahuje  na  náklady  na  vymáhanie,  ktoré  presahujú  minimálnu  sumu  40  eur,  na  ktorú  má  veriteľ  automaticky  nárok  podľa  článku 6  ods. 1  tejto  smernice,  ak  sú  úroky z omeškania  splatné v rámci  jednej  obchodnej  transakcie  najmä  podľa  článku 3  alebo  článku 3  uvedenej  smernice.  Takáto  náhrada  teda  nemôže  pokrývať  ani  časť  týchto  nákladov,  ktorú  nahrádza  minimálna  paušálna  suma  vo  výške  40  eur,  ani  náklady,  ktoré  sa  vzhľadom  na  všetky  okolnosti  prejednávanej  veci  javia  ako  neprimerané  (rozsudok z 20. októbra  2022,  BFF  Finance  Iberia, C‑585/20,  EU:C:2022:806,  bod 39).
Z toho  vyplýva,  že  na  článok 6  ods. 3  smernice  2011/7  sa  tak  nemožno  odvolávať s cieľom  obmedziť  právo  veriteľa  na  získanie  paušálnej  sumy  stanovenej v článku 6  ods. 1  tejto  smernice.  Naopak, v medziach  stanovených v predchádzajúcom  bode tohto rozsudku  možno na účely posúdenia primeranosti náhrady ostatných nákladov na vymáhanie vzniknutých v dôsledku oneskorenej platby dlžníka  zohľadniť  najmä skutočnosť,  že  odplaty  za  obchodné  transakcie,  ktoré  tento  dlžník  nezaplatil  v lehote  splatnosti,  sa požadovali v rámci jednej sťažnosti  (rozsudok z 20. októbra  2022,  BFF  Finance  Iberia, C‑585/20,  EU:C:2022:806,  bod 40).
Vzhľadom  na  vyššie  uvedené  treba  na  prvú  otázku  odpovedať  tak,  že  článok 6  ods. 1  smernice  2011/7 v spojení s článkom 3  tejto  smernice  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  ak  jedna a tá  istá  zmluva  stanovuje  opakujúce  sa  platby,  pričom  každá z nich  sa  musí  uskutočniť v stanovenej  lehote,  je  za  každú  oneskorenú  platbu  splatná  minimálna  paušálna  suma  vo  výške  40 eur,  ktorá  je  stanovená v tomto  článku 6  ods. 1,  ako  náhrada  nákladov  veriteľa  na  vymáhanie.

O
druhej

otázke
Svojou  druhou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má  článok 6  ods. 1  smernice  2011/7  v spojení s odsekom 3 tohto článku a s článkom 7 ods. 1 druhým pododsekom písm. c) tejto smernice vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  tomu,  aby  vnútroštátny  súd  na  základe  všeobecných  zásad  vnútroštátneho  súkromného  práva  nepriznal  alebo  znížil  paušálnu  sumu  stanovenú v prvom z týchto ustanovení,  ak  sa  oneskorené  platby,  ku  ktorým  došlo v rámci  jednej a tej  istej  zmluvy,  týkajú  najmä  nízkych súm, či dokonca  nižších  ako  táto  paušálna  suma.

O prípustnosti
Európska  komisia  vyjadruje  pochybnosti o prípustnosti  druhej  otázky z dôvodu,  že  má  hypotetickú  povahu.  Vo  veci  samej  je  totiž  celková  suma  istiny  oveľa  vyššia  ako  celková  suma  paušálnej  náhrady  požadovanej  na  základe § 3  nariadenia  č. 351/2013,  ktorým  sa  do  vnútroštátneho  práva  preberá  článok 6  ods. 1  smernice  2011/7.
V tejto  súvislosti  je  potrebné  pripomenúť,  že v rámci spolupráce medzi Súdnym dvorom a vnútroštátnymi súdmi zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý prejednáva spor a ktorý nesie zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby so zreteľom na osobitosti veci posúdil tak potrebu rozhodnutia v prejudiciálnom konaní na vyhlásenie svojho rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. Preto pokiaľ sa predložené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť [rozsudok z 8. decembra  2022,  Google  (Odstránenie  odkazu  na  údajne  nesprávny  obsah), C‑460/20,  EU:C:2022:962,  bod 41 a citovaná  judikatúra].
Súdny  dvor  môže  odmietnuť  rozhodnúť o prejudiciálnej  otázke  položenej  vnútroštátnym  súdom  len  vtedy,  ak  je  zjavné,  že  požadovaný  výklad  práva  Únie  nemá  nijakú  súvislosť s existenciou  alebo  predmetom  sporu  vo  veci  samej,  pokiaľ  ide o hypotetický  problém,  alebo  ak  Súdny  dvor  nedisponuje  skutkovými  ani  právnymi  okolnosťami  potrebnými  na  užitočnú  odpoveď  na  otázky,  ktoré  mu  boli  položené  [rozsudok z 8. decembra  2022,  Google  (Odstránenie  odkazu  na  údajne  nesprávny  obsah), C‑460/20,  EU:C:2022:962,  bod 42 a citovaná  judikatúra].
Je  pravda,  že v prejednávanej  veci,  ako  poznamenáva  Komisia,  je  celková  suma  istiny  vyššia  ako  celková  suma  požadovanej  paušálnej  náhrady. Z toho  však  nevyplýva,  že  položená  otázka  je  hypotetická.  Vzhľadom  na  to,  že v návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa v tejto  súvislosti  výslovne  nič  neuvádza,  nemožno  totiž  vylúčiť,  že  niektoré z 25  platieb dotknutých vo veci samej,  ktoré  neboli  uskutočnené v lehote  splatnosti,  sú  nízke,  či  dokonca  nižšie  ako  paušálna  suma,  ktorá  je  stanovená v § 3  tohto  nariadenia v súlade s článkom 6  ods. 1  tejto  smernice.
Túto  otázku  je  teda  potrebné  preskúmať z meritórneho  hľadiska.

O veci samej
Na  úvod  treba  pripomenúť,  že  zásada  prednosti  práva  Únie  osobitne  vyžaduje,  aby  vnútroštátne  súdy  na  zabezpečenie  účinnosti  všetkých  ustanovení  práva  Únie v čo  najväčšej  možnej  miere  vyložili  svoje  vnútroštátne  právo  spôsobom,  ktorý  je v súlade s právom  Únie  (rozsudky z 13. novembra  1990,  Marleasing, C‑106/89,  EU:C:1990:395,  bod 8, a z 18. januára  2022,  Thelen  Technopark  Berlin, C‑261/20,  EU:C:2022:33,  bod 26).
Presnejšie,  vnútroštátny  súd,  ktorý  rozhoduje,  ako v prejednávanej  veci, o spore  vedenom  výlučne  medzi  jednotlivcami,  je  pri  uplatnení  ustanovení  vnútroštátneho  práva  prijatých  na  prebratie  smernice  povinný  ich  vykladať s ohľadom na znenie a účel  tejto  smernice,  aby  dospel k riešeniu,  ktoré  je v súlade s cieľom  sledovaným  smernicou,  bez  toho,  aby  boli  dotknuté  určité  medze,  najmä  zákaz  výkladu  vnútroštátneho  práva
contra  legem
(pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 18. januára  2022,  Thelen  Technopark  Berlin, C‑261/20,  EU:C:2022:33,  body 27 a 28,  ako  aj  citovanú  judikatúru).
V prejednávanej  veci  vnútroštátny  súd  síce  poukázal  na  všeobecné  zásady  vnútroštátneho  súkromného  práva,  medzi  ktoré  patrí  najmä  zásada,  ktorá  zakazuje  vykladať a uplatňovať  právne  ustanovenie  spôsobom,  ktorý  je v rozpore s dobrými  mravmi,  avšak  neuviedol,  že  tieto  zásady  bránia  tomu,  aby  uplatniteľné  ustanovenia  vnútroštátneho  práva  vyložil v súlade s článkom 6  ods. 1  smernice  2011/7 v spojení s odsekom  3  tohto  článku a s článkom 7  ods. 1  druhým  pododsekom písm. c)  tejto  smernice.
Ak  by  sa za  týchto  podmienok  pripustilo, že vnútroštátny súd môže  nepriznať  alebo  znížiť  paušálnu  sumu  uvedenú v článku 6  ods. 1  smernice  2011/7,  znamenalo  by to,  že  by  sa  mohol  odchýliť  od  svojej  povinnosti  zabezpečiť  plný  účinok  tohto  ustanovenia,  ako  ho  vyložil  Súdny  dvor v rozsudkoch z 20. októbra  2022,  BFF  Finance  Iberia  (C‑585/20,  EU:C:2022:806), a z 1. decembra  2022,  DOMUS-Software  (C‑370/21,  EU:C:2022:947).
Vzhľadom  na  vyššie  uvedené  dôvody  treba  na  druhú  otázku  odpovedať  tak,  že  článok 6  ods. 1  smernice  2011/7 v spojení s odsekom  3  tohto  článku a s článkom 7  ods. 1  druhým  pododsekom písm. c)  tejto  smernice  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  tomu,  aby  vnútroštátny  súd  na základe všeobecných zásad vnútroštátneho súkromného práva  nepriznal  alebo  znížil  paušálnu  sumu  stanovenú v prvom z týchto  ustanovení, a to  aj v prípade,  že  sa  oneskorené  platby,  ku  ktorým  došlo v rámci  jednej a tej  istej  zmluvy,  týkajú  najmä  nízkych súm,  či  dokonca  nižších ako  táto  paušálna  suma.

O
tretej

otázke
Vzhľadom  na  odpoveď  poskytnutú  na  druhú  otázku  nie  je  potrebné  odpovedať  na  tretiu  otázku.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (ôsma  komora)  rozhodol  takto:
1.
Článok 6 ods. 1 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2011/7/EÚ zo 16. februára 2011 o boji proti oneskoreným platbám v obchodných transakciách, v spojení s článkom 3 tejto smernice
sa má vykladať v tom zmysle, že:
ak jedna a tá istá zmluva stanovuje opakujúce sa platby, pričom každá z nich sa musí uskutočniť v stanovenej lehote, je za každú oneskorenú platbu splatná minimálna paušálna suma vo výške 40 eur, ktorá je stanovená v tomto článku 6 ods. 1, ako náhrada nákladov veriteľa na vymáhanie.
2.
Článok 6 ods. 1 smernice 2011/7 v spojení s odsekom 3 tohto článku a s článkom 7 ods. 1 druhým pododsekom písm. c) tejto smernice
sa má vykladať v tom zmysle, že:
bráni tomu, aby vnútroštátny súd na základe všeobecných zásad vnútroštátneho súkromného práva nepriznal alebo znížil paušálnu sumu stanovenú v prvom z týchto ustanovení, a to aj v prípade, že sa oneskorené platby, ku ktorým došlo v rámci jednej a tej istej zmluvy, týkajú najmä nízkych súm, či dokonca nižších ako táto paušálna suma.
Podpisy
*
Jazyk  konania:  čeština.