CELEX: 62015CJ0207
Apellatsioonkaebus
Euroopa Liidu kaubamärk
Elementi „CVTC“ sisaldav kujutismärk
Registreeringu pikendamise taotlus, mis on esitatud seoses osa kaupade ja teenustega, mille suhtes on kaubamärk registreeritud
Täiendav tähtaeg
Määrus (EÜ) nr°207/2009
Artikkel 47
Õiguskindluse põhimõte

Nissan Jidosha KK (edaspidi „Nissan“) palub oma apellatsioonkaebuses tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 4. märtsi 2015. aasta otsuse Nissan Jidosha
vs
. Siseturu Ühtlustamise Amet (CVTC) (T‑572/12, ei avaldata, edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus“,
EU:T:2015:136
), millega viimane jättis rahuldamata tema nõude tühistada Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) esimese apellatsioonikoja 6. septembri 2012. aasta otsuse (asi R 2469/2011‑1), mis käsitleb ELi kujutismärgi CVTC registreeringu pikendamise taotlust (edaspidi „vaidlusalune otsus“).
Õiguslik raamistik
Määrus (EÜ) nr 207/2009
Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määruse (EÜ) nr 207/2009 Euroopa Liidu kaubamärgi kohta (
ELT 2009, L 78, lk 1
) käesolevas asjas kohaldatavas redaktsioonis, artiklis 46 „Registreerimise kehtivus“ on märgitud:
„ELi kaubamärk registreeritakse kümneks aastaks alates taotluse esitamise kuupäevast. Registreerimist võib pikendada artikli 47 kohaselt kümneaastaste ajavahemike kaupa.“
Määruse artiklis 47 „Pikendamine“ on sätestatud:
„1.   ELi kaubamärgi registreeringu kehtivust pikendatakse ELi kaubamärgi omaniku või tema poolt vahetult volitatud isiku taotlusel, kui lõivud on tasutud.
2.   Amet teatab registreeringu kehtivuse lõppemisest ühenduse kaubamärgi omanikule ja kõigile isikutele, kellel on seoses ELi kaubamärgiga registreeritud õigused, vähemalt kuus kuud enne kõnealuse kehtivuse lõppemist. Kui nimetatud teavet ei edastata, ei vastuta amet selle eest.
3.   Pikendamistaotlus esitatakse kaitse tähtaja lõppemise kuu viimasele päevale eelneva kuue kuu jooksul. Ka lõivud tasutakse nimetatud ajavahemiku jooksul. Kui seda ei ole tehtud, võib taotluse esitada ja lõivu tasuda ka kuue kuu jooksul pärast registreeringu kehtivuse lõppemist, tingimusel et selle täiendava tähtaja jooksul tasutakse pikendamislõivu tasumisega hilinemise eest või pikendamistaotluse hilise esitamise eest täiendav lõiv.
4.   Kui taotlus esitatakse või lõiv tasutakse ainult seoses osa kaupade või teenustega, mille suhtes ELi kaubamärk on registreeritud, pikendatakse registreeringut ainult nende kaupade või teenuste suhtes.
5.   Registreeringu pikendamine jõustub järgmisel päeval pärast senise registreeringu kehtivuse lõppu. Pikendamise kohta tehakse registrikanne.“
Sama määruse artikkel 48 „Muutmine“ on sõnastatud järgmiselt:
„1.   ELi kaubamärki ei muudeta registris registreerimisperioodi või selle pikendamise ajal.
[...]“
Määruse nr 207/2009 artiklis 50 „Loobumine“ on sätestatud:
„1.   ELi kaubamärgist võib loobuda osa või kõigi kaupade ja teenuste puhul, mille jaoks see kaubamärk on registreeritud.
2.   Kaubamärgiomanik teatab loobumisest kirjalikult ametile. Loobumine jõustub registrisse kandmisel.
[...]“
Selle määruse artiklis 81 „Tähtaja ennistamine“ on sätestatud:
„1.   ELi kaubamärgi taotleja või omaniku või muu ametis menetletava asja osalise puhul, kellel kõikide asjaolude kohaselt võetud meetmetest hoolimata ei ole olnud võimalik ameti määratud tähtajast kinni pidada, võib tema taotluse korral tähtaja ennistada, kui tähtaja möödalaskmine toob käesoleva määruse sätetest tulenevalt vahetult kaasa õiguste või õiguskaitsevahendite kaotamise.
2.   Taotlus tuleb esitada kirjalikult kahe kuu jooksul alates tähtaja möödalaskmise põhjuse äralangemisest. Tegemata jäetud toiming tuleb sooritada selle aja jooksul. Taotluse võib esitada möödalastud tähtaja möödumisele järgneva aasta jooksul. Kui on jäetud esitamata pikendamistaotlus või on jäetud tasumata pikendamislõiv, arvatakse nimetatud üheaastasest tähtajast maha artikli 47 lõike 3 kolmandas lauses sätestatud kuuekuuline ajavahemik.
[...]“
Määrus (EÜ) nr 2868/95
Komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määruse (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) nr 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (
EÜT 1995, L 303, lk 1
; ELT eriväljaanne 17/01, lk 189), komisjoni 31. märtsi 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 355/2009 (
ELT 2009, L 109, lk 3
) muudetud redaktsioonis, eeskiri 30 „Registreeringu kehtivuse pikendamine“ näeb ette:
„1.
Kehtivuse pikendamise taotlus sisaldab järgmisi andmeid:
[...]
c)
kui pikendamist taotletakse vaid osale neist kaupadest ja teenustest, mida märgi registreerimine hõlmab, siis märge nende klasside või kaupade ja teenuste kohta, millele pikendamist taotletakse, või märge nende klasside või kaupade ja teenuste kohta, millele pikendamist ei taotleta; kaubad ja teenused on liigitatud vastavalt Nice’i klassifikatsiooni klassidele, kusjuures iga rühma ees on klassi number, kuhu antud kaupade või teenuste rühm kuulub, ning rühmad esitatakse Nice’i klassifikatsiooni klasside järjestuses.
2.
Määruse artikli 47 kohaselt ühenduse kaubamärgi pikendamise eest tasutavad lõivud koosnevad järgmistest osadest:
a)
põhilõiv;
b)
lõiv iga klassi eest, kui klasse, millesse kaubad ja teenused eeskirja 2 kohaselt kuuluvad, on rohkem kui kolm;
c)
vajaduse korral lisalõiv määruse artikli 47 lõike 3 kohaselt ja vastavalt lõive käsitlevas määruses sätestatule, kui pikendamislõivu tasumine või pikendamistaotluse esitamine on hilinenud.
[...]
5.
Kui pikendamistaotlust ei esitata või kui see esitatakse pärast määruse artikli 47 lõike 3 kolmandas lauses määratud tähtaja möödumist või kui lõivud pole tasutud või kui need tasutakse pärast kõnesoleva tähtaja möödumist või kui puudused ei ole nimetatud ajavahemiku jooksul kõrvaldatud, otsustab amet, et registreering on kehtivuse kaotanud, ja teavitab sellest asjakohaselt ühenduse kaubamärgi omanikku.
[...]“
Vaidluse taust ja vaidlusalune otsus
Nagu vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 1–13 nähtub, esitas Nissan 23. aprillil 2001 EUIPO-le ELi kaubamärgi registreerimise taotluse. Kaubamärk, mille registreerimist taotleti, on järgmine kujutismärk:
Kaubad, mille jaoks kaubamärgi registreerimist taotleti, kuuluvad 15. juuni 1957. aasta märkide registreerimisel kasutatavate kaupade ja teenuste rahvusvahelise klassifikatsiooni Nizza kokkuleppe (uuesti läbi vaadatud ja parandatud kujul) klassidesse 7, 9 ja 12.
Vaidlusalune kaubamärk registreeriti 29. oktoobril 2003 nendesse kolme klassi kuuluvate kaupade jaoks.
EUIPO teavitas 27. septembril 2010 Nissanit sellest, et kaubamärgi registreeringut tuleb enne 23. aprilli 2011 pikendada.
Nissan palus 27. jaanuaril 2011 EUIPO-l asjaomase kaubamärgi registreering pikendada seoses teatava osa kaupadega, mille suhtes kaubamärk on registreeritud, nimelt klassidesse 7 ja 12 kuuluvate kaupade jaoks.
EUIPO teavitas 9. mail 2011 Nissanit, et Euroopa Liidu kaubamärkide registrisse kanti 8. mail 2011 asjaomase kaubamärgi pikendamine seoses kaupadega, mis kuuluvad klassidesse 7 ja 12, ning taotluse tagasivõtmine seoses kaupadega, mis kuuluvad klassi 9.
Nissan nõudis 14. ja 22. juuli ning 1. augusti 2011. aasta kirjades, et EUIPO pikendaks vastavat kaubamärki ka klassi 9 kuuluvate kaupade suhtes.
EUIPO jättis 26. augusti 2011. aasta otsuses Nissani taotluse rahuldamata.
Nissan palus 29. augustil 2011 EUIPO-lt see otsus tühistada.
Kaubamärkide haldusosakond jättis 28. septembri 2011. aasta otsusega 26. augusti 2011. aasta otsuse jõusse.
Nissan esitas 25. novembril 2011 EUIPO-le määruse nr 207/2009 artiklite 58–64 alusel kaubamärkide haldusosakonna selle otsuse peale kaebuse.
EUIPO esimene apellatsioonikoda jättis vaidlusaluse otsusega kaebuse rahuldamata. Ta leidis sisuliselt, et klassidesse 7 ja 12 kuuluvate kaupadega seoses esitatud kaubamärgi registreeringu pikendamise taotlus kujutab endast kaubamärgist loobumist määruse nr 207/2009 artikli 50 tähenduses kaupade osas, mis kuuluvad klassi 9. Arvestades, et EUIPO on kaubamärgi osalise pikendamise registreerinud ja seejärel Nissanile teatavaks teinud, ning sellel on seega
erga omnes
mõju, leidis apellatsioonikoda, et õiguskindluse huvides ei saa Nissan tagasi võtta oma otsust kaubamärki teatavate kaupadega seoses mitte pikendada.
Menetlus Üldkohtus ja vaidlustatud kohtuotsus
Nissan esitas vaidlusaluse otsuse tühistamiseks hagiavalduse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 21. detsembril 2012.
Ta põhjendas hagi ühe väitega, mille kohaselt sisuliselt on rikutud määruse nr 207/2009 artikleid 47 ja 50.
Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktides 26–30, et EUIPO oli Nissani esitatud osalise pikendamise taotlust klassi 9 kuuluvaid kaupu puudutavas osas ekslikult sarnastanud määruse nr 207/2009 artikli 50 tähenduses kaubamärgist loobumisega.
Üldkohus sedastas vaidlustatud kohtuotsuse punktides 34–50 siiski, et nimetatud järeldus ei saa käesoleval juhul viia vaidlusaluse otsuse tühistamiseni, kuna EUIPO-l oli käesoleval juhul alust asjaomast kaubamärki määruse nr 207/2009 artiklile 47 tuginedes pikendada üksnes seoses klassidesse 7 ja 12 kuuluvate kaupadega.
Üldkohus lükkas seega ainsa Nissani esitatud väite tagasi ning jättis seetõttu hagi tervikuna rahuldamata.
Poolte nõuded
Hageja palub Euroopa Kohtul nii vaidlustatud kohtuotsus kui vaidlusalune otsus tühistada ning mõista kohtukulud välja EUIPO-lt.
EUIPO palub Euroopa Kohtul jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja mõista kohtukulud välja Nissanilt.
Apellatsioonkaebus
Nissan põhjendab oma apellatsioonkaebust kahe väitega, et on rikutud määruse nr 207/2009 artikleid 47 ja 48.
Poolte argumendid
Nissan heidab esimeses väites Üldkohtule ette selle järeldamist, et määruse nr 207/2009 artikkel 47 välistab võimaluse esitada järjestikused osalise pikendamise taotlused. Nissan väidab, et selle artikli sõnastuse ükski element ei keela nimetatud taotluste esitamist, õiguspärased põhjused võivad neid lausa õigustada. Tema sõnul näeb nimetatud artikkel ette üldise loa taolist kaubamärki pikendada enne määruse nr 207/2009 artikli 47 lõike 3 kolmandas lauses ette nähtud täiendava tähtaja möödumist (edaspidi „täiendav tähtaeg“).
Siinkohal märgib Nissan esiteks, et Üldkohtu tõlgendusest lähtudes jäävad ELi kaubamärkide omanikud, kes püüavad määruse nr 207/2009 artikli 47 lõike 3 esimeses lauses nimetatud algset tähtaega järgida, täiendavale tähtajale tuginemise võimalusest ilma, ja on see kasuks neile, kes suudavad maksta täiendava tähtaja jooksul pikendamise eest ette nähtud lisalõivu.
Teiseks märgib Nissan, et Üldkohtu seisukoht on tegelikkuses võrdväärne sellega, kui sarnastada osalise pikendamise taotlus määruse nr 207/2009 artikli 50 tähenduses loobumisega seoses kaupadega, mida see taotlus ei hõlma, olgugi et nimetatud artiklis esitatud tingimused ei ole täidetud.
Kolmandaks väidab Nissan, et see, kui ELi kaubamärgi omanik esitab selgesti ja ühemõtteliselt osalise pikendamise taotluse, ei tähenda veel, et ta oskaks arvata, et tema hilisem täiendava tähtaja jooksul esitatav pikendamise taotlus lükatakse tagasi, kuna EUIPO on sellistel tingimustel juba vähemalt kahel korral võtnud järjestikused osalise pikendamise taotlused vastu.
Neljandaks märgib Nissan, et määruse nr 2868/95, muudetud määrusega nr 355/2009, eeskirja 30 punkt 5 lubab ELi kaubamärgi osalist pikendamist kogu täiendava tähtaja jooksul, tasudes lõivu eri kaupade eest osade kaupa. Tema sõnul ei ole ühtki põhjust, mis õigustaks vahetegemist kõnealuse olukorra ja vastava kaubamärgi mitme järjestikuse osalise pikendamise taotluse vahel.
Viiendaks märgib Nissan, et õiguskindluse põhimõttega ei ole vastuolus see, et ELi kaubamärgi pikendamise taotlust saab täiendava tähtaja jooksul täiendada. Tema sõnul oleks kolmandate isikute õiguskindlust kahjustatud üksnes siis, kui EUIPO sarnastaks ekslikult osalise pikendamise taotlust loobumisega, registreerides oma otsuse osalise pikendamise taotluse kohta enne täiendava tähtaja möödumist.
Ühtlustamisamet on seisukohal, et Üldkohus tõlgendas ja kohaldas määruse nr 207/2009 artiklit 47 õigesti.
EUIPO väidab oma seisukoha toetuseks, et määruse nr 207/2009 artikli 47 lõike 3 esimese ja teise lause sõnastusest nähtub selgesti, et ELi kaubamärgi pikendamise suhtes kehtivad tingimused peavad olema täidetud põhimõtteliselt algse tähtaja jooksul, milleks on kuus kuud enne kaitse kehtimise lõppu. Nii on selle kaubamärgi hilinenud pikendamine täiendava tähtaja jooksul erandlik, mida kinnitab nii asjaolu, et liidu seadusandja on seadnud pikendamise tingimuseks lisalõivu tasumise, kui ka tagajärjed, mida see Euroopa kaubamärgisüsteemi suhtes kaasa toob.
EUIPO väidab sellega seoses, et määruse nr 207/2009 artikli 47 lõike 5 kohaselt pikendatakse ELi kaubamärke registreeringu lõppemise kuupäevast alates tagasiulatuvalt. Seetõttu ei peegelda ELi kaubamärkide register kaubamärgile antud kaitse taset alati tõetruult ning seega ei saa ettevõtjad täiesti kindlad olla, millised registreeritud ainuõigused ja mis ulatuses on olemas. Kuna ELi kaubamärgi pikendamise võimalus täiendava tähtaja jooksul vähendab õiguskindlust, tuleb määruse artikli 47 lõike 3 kolmandat lauset tõlgendada kitsalt.
Peale selle leiab EUIPO, et juhul kui „terviklik“ pikendamise taotlus, mis vastab kahele määruse nr 207/2009 artikli 47 lõikes 1 nimetatud kumulatiivsele tingimusele, esitatakse eelnimetatud algse tähtaja jooksul, isegi kui see taotlus puudutab üksnes osa kaupasid, mille jaoks ELi kaubamärk on registreeritud, ei ole määruse artikli 47 lõike 3 kolmas lause kohaldatav, kuna see algab sõnadega „kui seda ei ole tehtud“.
EUIPO väidab, et pealegi annavad ELi kaubamärgi omanikud, kui nad esitavad sellise osalise pikendamise taotluse määruse nr 207/2009 artikli 47 lõike 4 kohaselt, kaudselt teada, et nad ei soovi laiendada nende kaubamärgiga antavat kaitset järelejäänud kaupadele. EUIPO märgib selles osas, et taoline tõlgendus ei tähenda osalise pikendamise taotluse käsitamist loobumisena määruse artikli 50 tähenduses, kuna viimane jõustub loobumisest teatamise ja sellele järgneva registreerimise ajal.
Lisaks rõhutab EUIPO, et kui osalise pikendamise taotlus ei ole nõuetega vastuolus, ei ole ta õigeajal esitatud ELi kaubamärgi pikendamise taotluse registreerimise ja avaldamisega kohustatud täiendava tähtaja lõpuni üksnes teatavate kaupade osas ootama. Vastupidi, ta on vastavalt määruse nr 207/2009 artikli 47 lõikele 5 kohustatud need läbi viima.
EUIPO rõhutab ka asjaolu, et osalise pikendamise registreerimine ja eelkõige ELi kaubamärgi registreeringu lõppemine seoses kaupadega, mille suhtes pikendamist ei ole taotletud, omab
erga omnes
mõju. EUIPO märgib, et kui määruse nr 207/2009 artikli 47 lõike 3 kolmanda lause kohaselt peavad pädevad asutused ja üldsus teadma, et sellist kaubamärki võidakse täiendava tähtaja jooksul pikendada, ei saa nad siiski ette näha võimalust, et ELi kaubamärki, mida on kehtivalt pikendatud üksnes osaliselt, laiendatakse seejärel muudele kaupadele.
Euroopa Kohtu hinnang
Nagu Üldkohus sedastas, tuleb esimese küsimusena teha kindlaks, kas määruse nr 207/2009 artikli 47 lõikega 3 on vastuolus see, kui esitatakse registreeringu pikendamise taotlus, mis hõlmab teatavaid kauba- või teenuseklasse, mille jaoks ELi kaubamärk on olnud registreeritud, selle sätte kolmandas lauses ette nähtud täiendava tähtaja jooksul, kui sama kaubamärgiga hõlmatud muude kauba- või teenuseklasside suhtes on pikendamise taotlus varem, selle sätte esimeses lauses ette nähtud tähtaja jooksul juba esitatud.
Sellega seoses tuleb märkida, et Üldkohus leidis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38, et „määruse nr 207/2009 artikli 47 lõike 3 kolmanda lause sõnastusest ja eelkõige väljendist „kui seda ei ole tehtud“ nähtub selgesti, et võimalus esitada pikendamise taotlus pärast algse tähtaja möödumist esineb üksnes siis, kui pikendamise taotlust ei ole kõnealusel ajal esitatud“ ning „seega – kuna pikendamise taotlus tuleb põhimõtteliselt esitada algse ajavahemiku jooksul – võib vaid, vastavalt asjaoludele erandkorras juhul, kui algse tähtaja jooksul ei ole taotlust esitatud, kaubamärgiomanik või tema poolt vahetult volitatud isik esitada selle taotluse täiendava aja jooksul, kui tasutakse lisalõiv“.
Tuleb rõhutada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei saa ühes keeleversioonis kasutatud liidu õigusnormi sõnastus olla selle sätte tõlgendamise ainus alus ja sellele keeleversioonile ei saa tõlgendamisel anda eelist muude keeleversioonide ees. Liidu õigusnorme tuleb tõlgendada ja kohaldada ühetaoliselt, arvestades liidu kõigis keeltes koostatud versioone. Kui liidu õiguse normide eri keeleversioonides on erinevusi, tuleb asjaomast sätet tõlgendada lähtuvalt selle õigusakti üldisest ülesehitusest ja eesmärkidest, mille osa see säte on (vt kohtuotsus, 9.4.2014, GSV,
C‑74/13
,
EU:C:2014:243
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Selles osas tuleb märkida, et määruse nr 207/2009 artikli 47 lõike 3 prantsuskeelne sõnastus, mida võttis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuses aluseks, on järgmine „[l]a demande de renouvellement est à présenter dans un délai de six mois expirant le dernier jour du mois au cours duquel la période de protection prend fin. Les taxes doivent également être acquittées dans ce délai. À défaut, la demande peut encore être présentée et les taxes acquittées dans un délai supplémentaire de six mois prenant cours le lendemain du jour visé dans la première phrase, sous réserve du paiement d’une surtaxe au cours dudit délai supplémentaire“.
Tuleb nentida, et määruse nr 207/2009 artikli 47 lõike 3 kolmanda lause mõned keeleversioonid erinevad eelmises punktis esitatud tekstist, kuna neis ei ole kasutatud sõnu „à défaut“ [eestikeelses versioonis: „kui seda ei ole tehtud“], millele Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 38 tugines, ega ka muid sarnaseid sõnu.
Näiteks on sätte saksakeelne versioon järgmine: „[d]er Antrag und die Gebühren können noch innerhalb einer Nachfrist von sechs Monaten nach Ablauf des in Satz 1 genannten Tages eingereicht oder gezahlt werden, sofern innerhalb dieser Nachfrist eine Zuschlagsgebühr entrichtet wird“, hollandikeelne versioon järgmine: „[de] indiening van de aanvrage en de voldoening van de taksen kunnen nog binnen een extra termijn van zes maanden na het verstrijken van de in de eerste zin genoemde termijn geschieden, tegen betaling van een toeslag binnen deze extra termijn“, portugalikeelne versioon järgmine: „[o] pedido pode ainda ser apresentado e as taxas pagas num prazo suplementar de seis meses, a contar do dia seguinte ao referido na primeira frase, sob reserva do pagamento de uma sobretaxa no decurso desse prazo suplementar“ ning soomekeelne versioon järgmine: „[h]akemus voidaan kuitenkin vielä esittää ja maksut suorittaa kuuden kuukauden lisämääräajan kuluessa, joka alkaa ensimmäisessä virkkeessä tarkoitetun päivän jälkeisenä päivänä, jos mainitun määräajan kuluessa suoritetaan lisämaksu“.
Siiski ei saa prantsuskeelses versioonis kasutatud väljendit „à défaut“ selgesti ja ühemõtteliselt mõista nii, et üksnes erandkorras, kui muud vastavasisulist taotlust ei ole varem esitatud, võib ELi kaubamärgi pikendamise taotlust täiendava tähtaja jooksul esitada.
Vastupidi, määruse nr 207/2009 artikli 47 lõike 3 kolmas lause tähendab kõigis eelmistes punktides esitatud keeleversioonides, et liidu seadusandja on muutnud ELi kaubamärgi pikendamise taotluse täiendava tähtaja jooksul esitamise tingimuseks ainult lisalõivu tasumise, mis, nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 56 märgib, on ainus element, mis võimaldab eristada nendel tingimustel esitatud pikendamise taotlust taotlusest, mis on esitatud algse kuuekuulise tähtaja jooksul.
Peale selle ei lükka vastupidi sellele, mida Üldkohus andis vaidlustatud kohtuotsuse punktis 39 mõista ja mida väidab EUIPO, määruse nr 207/2009 artikli 47 lõike 3 üldine ülesehitus seda tõlgendust ümber.
Sellega seoses tuleb märkida eelkõige, et kui registreeringu pikendamise taotlus on määruse artikli 47 lõike 4 kohaselt esitatud üksnes osa kaupade või teenuste suhtes, mille jaoks ELi kaubamärk on registreeritud, on registreering pikendatud üksnes nende kaupade või teenuste suhtes, samas kui määruse artikli 47 lõige 5 näeb ette, et pikendamine jõustub järgmisel päeval pärast senise registreeringu kehtivuse lõppu ning pikendamine registreeritakse.
Tuleb nentida, et neist sätetest ei tulene, et määruse nr 207/2009 artikli 47 lõikes 3 ette nähtud tähtaja jooksul on keelatud esitada ELi kaubamärgi pikendamise taotlusi osa kaupa mitmel korral ning erinevate kauba- ja teenuseklasside kohta.
Lisaks kinnitavad määruse nr 207/2009 eesmärgid tõlgendust, mille kohaselt tuleb need pikendamistaotlused vastu võtta juhul, kui need on esitatud enne täiendava tähtaja möödumist.
Siinkohal tuleb märkida, et nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 65 märkis, sooviti määrusega nr 207/2009 – nähes ette võimaluse taotleda ELi kaubamärgi registreeringu jätkuvat pikendamist kümneaastaste ajavahemike kaupa ning nähes sellega seoses ette kaks järjestikust tähtaega, mille jooksul saab nimetatud pikendamist määruse nr 207/2009 artiklite 46 ja 47 kohaselt taotleda, arvestades ELi kaubamärgi kaitse majanduslikku tähtsust – kaubamärgiomanikel ainuõiguste säilitamist lihtsustada.
Sellega seoses tuleb rõhutada, et nagu komisjoni 24. mai 2011. aasta teatisest Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa majandus- ja sotsiaalkomiteele ning regioonide komiteele „Intellektuaalomandiõiguse ühtne turg loovuse ja innovatsiooni soodustamiseks, et tagada Euroopas majanduskasv, kvaliteetsete töökohtade loomine ning kõrgetasemelised tooted ja teenused“ [KOM(2011) 287 lõplik] (punkt 7) nähtub, soodustab kaubamärgi kaitsmine investeerimist kaupade ja teenuste kvaliteeti, seda eriti sektorites, mis sõltuvad suuresti kaubamärgist ja tarbijate lojaalsusest kaubamärgile.
Selle eesmärgi järgimist määruse nr 207/2009 raames kinnitab ühest küljes ka asjaolu, et määruse artikli 47 lõike 2 kohaselt peab EUIPO õigeajal teatama registreeringu kehtivuse lõppemisest ELi kaubamärgi omanikule ja kõigile isikutele, kellel on seoses ELi kaubamärgiga registreeritud õigused. Teisest küljest võib määruse artikli 81 alusel ELi kaubamärgi omaniku puhul, kellel kõikide asjaolude kohaselt võetud meetmetest hoolimata ei ole olnud võimalik ameti määratud tähtajast kinni pidada, tema taotluse korral tähtaega ennistada, kui vastav taotlus esitatakse mööda lastud tähtaja möödumisele järgneva aasta jooksul.
Teise küsimusena tuleb analüüsida, kas käesolevas kohtuasjas käsitletavad järjestikused pikendamise taotlused on vastuolus õiguskindluse põhjendusega, mis on seotud ELi kaubamärgi registreeringu osalise pikendamise taotluse
erga omnes
mõjuga alates kaubamärgi registreeringu kehtivuse lõppemise päevale järgnevast päevast, nagu leidis Üldkohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 40 ja 41 ning märgib EUIPO.
Piisab, kui sellega seoses märkida, et nimetatud vastuväide põhineb vääral eeldusel, mille kohaselt on määruse nr 207/2009 artikli 47 lõigete 4 ja 5 põhjal EUIPO mitte üksnes kohustatud osalise pikendamise taotlust enne täiendava tähtaja möödumist registreerima, vaid EUIPO-l puudub sellise taotluse registreerimise korral ka võimalus kaaluda teatavate kaupade ja teenuste klasside osas taotluse tagasivõtmise asemel teavitusviise, mis võimaldavad säilitada nii ELi kaubamärgi omaniku kui ka kolmandate isikute õigused.
Kõigist eelnimetatud kaalutlustest nähtub, et Üldkohus rikkus õigusnormi, kui sedastas, et määruse nr 207/2009 artikli 47 lõikega 3 ja õiguskindluse põhimõttega on vastuolus see, kui esitatakse registreeringu pikendamise taotlus, mis hõlmab teatavaid kauba- või teenuseklasse, mille jaoks ELi kaubamärk on olnud registreeritud, täiendava tähtaja jooksul, kui sama kaubamärgiga hõlmatud muude kauba- või teenuseklasside suhtes on pikendamise taotlus varem, selle sätte esimeses lauses ette nähtud tähtaja jooksul juba esitatud.
Seetõttu tuleb apellatsioonkaebuse esimese väitega nõustuda, ning, ilma et oleks vaja analüüsida apellatsioonkaebuse teist väidet, et on rikutud määruse nr 207/2009 artiklit 48, vaidlustatud kohtuotsus tühistada.
Hagi Üldkohtus
Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artikli 61 esimese lõigu kohaselt võib Euroopa Kohus teha Üldkohtu otsuse tühistamise korral asja suhtes lõpliku kohtuotsuse, kui menetlusstaadium seda lubab. Käesoleval juhul on see nii.
Sellega seoses nähtub käesoleva kohtuotsuse punktidest 41–58 ning vaidlustatud kohtuotsuse punktidest 26–30, et Nissani ainus esimeses kohtuastmes käsitletud hagi toetuseks esitatud väide, mille kohaselt on sisuliselt määruse nr 207/2009 artikleid 47 ja 50 rikutud, on põhjendatud, ning seetõttu tuleb vaidlusalune otsus tühistada.
Kohtukulud
Euroopa Kohtu kodukorra artikli 184 lõige 2 näeb ette, et kui apellatsioonkaebus on põhjendatud ja Euroopa Kohus teeb ise kohtuasjas lõpliku otsuse, otsustab ta kohtukulude jaotamise.
Vastavalt kodukorra artikli 138 lõikele 1, mida kodukorra artikli 184 lõike 1 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuse suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna Nissan on kohtukulude väljamõistmist EUIPO-lt nõudnud ja viimane on kohtuvaidluse kaotanud, tuleb nii esimese kohtuastme menetlusega kohtuasjas T‑572/12 kui ka apellatsioonimenetlusega seotud kohtukulud välja mõista EUIPO-lt.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (viies koda) otsustab:

1.
Tühistada Euroopa Liidu Üldkohtu 4. märtsi 2015. aasta otsus kohtuasjas Nissan Jidosha vs. Siseturu Ühtlustamise Amet (CVTC) (
T‑572/12
, ei avaldata,
EU:T:2015:136
).

2.
Tühistada Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) esimese apellatsioonikoja 6. septembri 2012. aasta otsus (asi R 2469/2011‑1), mis käsitleb ELi kujutismärgi CVTC registreeringu pikendamise taotlust.

3.
Jätta Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Ameti (EUIPO) kohtukulud tema enda kanda ning mõista temalt välja Nissan Jidosha KK kohtukulud, mida viimane on kandnud nii seoses esimese kohtuastme menetlusega kohtuasjas T‑572/12 kui ka apellatsioonimenetlusega.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: inglise.