CELEX: 62019CJ0932
Zahtjev za prethodnu odluku
Zaštita potrošača
Nepoštene odredbe
Direktiva 93/13/EEZ
Članak 1. stavak 2.
Članak 6. stavak 1.
Zajam izražen u stranoj valuti
Razlika između tečaja koji se primjenjuje prilikom isplate pozajmljenih sredstava i tečaja koji se primjenjuje prilikom njihove otplate
Propis države članice kojim se propisuje zamjena nepoštene ugovorne odredbe odredbom nacionalnog prava
Mogućnost nacionalnog suda da poništi cijeli ugovor koji sadržava nepoštenu odredbu
Moguće uzimanje u obzir zaštite koja se pruža tim propisom i volje potrošača u pogledu njegove primjene

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 6. stavka 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (
SL 1993., L 95, str. 29
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 24.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između osobe JZ, s jedne strane, i OTP Jelzálogbank Zrt., OTP Bank Nyrt. i OTP Faktoring Követeléskezelő Zrt. (u daljnjem tekstu zajedno: OTP Jelzálogbank i dr.), s druge strane, o zahtjevu za poništenje ugovora o zajmu koji se temelji na nepoštenosti određenih odredaba iz tih ugovora.
Pravni okvir
Pravo Unije
U skladu s trinaestom uvodnom izjavom Direktive 93/13:
„budući da se pretpostavlja da zakonske ili regulatorne odredbe država članica kojima se izravno ili neizravno utvrđuju uvjeti potrošačkih ugovora ne sadrže nepoštene odredbe; budući da se ne čini potrebnim da budu podložni oni uvjeti koji odražavaju obvezne zakonske ili regulatorne odredbe i načela ili odredbe međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke; budući da se u tom pogledu izrazom iz članka 1. stavka 2. koji glasi ‚obveznih zakonskih ili regulatornih odredaba’ obuhvaćaju i propisi koji se u skladu sa zakonom primjenjuju na ugovorne stranke ako nisu utvrđena nikakva drukčija rješenja”.
Člankom 1. stavkom 2. te direktive predviđa se:
„Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove Direktive.”
Članak 3. navedene direktive glasi kako slijedi:
„1.   Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora.
2.   Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora.
[…]”
Članak 4. stavak 2. te direktive glasi:
„Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene.”
Članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 predviđa:
„Države članice utvrđuju da u ugovoru koji je prodavatelj robe ili pružatelj usluge sklopio s potrošačem prema nacionalnom pravu nepoštene odredbe nisu obvezujuće za potrošača, a da ugovor u tim uvjetima i dalje obvezuje stranke ako je u stanju nastaviti važiti i bez tih nepoštenih odredaba.”
Mađarsko pravo
U skladu s člankom 1. stavkom 1. Kúriának a pénzügyi intézmények fogyasztói kölcsönszerződéseire vonatkozó jogegységi határozatával kapcsolatos egyes kérdések rendezéséről szóló 2014. évi XXXVIII. törvény (Zakon br. XXXVIII iz 2014. o uređenju posebnih pitanja povezanih s odlukom Kúrije (Vrhovni sud, Mađarska) o ujednačavanju prava o ugovorima o zajmu sklopljenima između financijskih institucija i potrošača, u daljnjem tekstu: Zakon DH 1):
„Ovaj se zakon primjenjuje na ugovore o potrošačkom zajmu sklopljene između 1. svibnja 2004. i datuma stupanja na snagu ovog zakona. Za potrebe primjene ovog zakona, pojam ugovor o potrošačkom zajmu obuhvaća sve ugovore o kreditu ili zajmu koji se temelje na stranoj valuti (ugovori povezani sa stranom valutom ili u njoj izraženi, a otplaćuju se u mađarskim forintama) ili mađarskim forintama, i sve ugovore o financijskom leasingu sklopljene između financijske institucije i potrošača ako uključuju standardne ugovorne odredbe ili bilo koje ugovorne odredbe o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori, a sadržavaju klauzulu iz članka 3. stavka 1. ili članka 4. stavka 1.”
U skladu s člankom 3. stavcima 1. i 2. tog zakona:
„1.   Ništetne su odredbe ugovora o potrošačkom zajmu, osim odredbi koje su pojedinačno dogovorene, kojima kreditna institucija predviđa da se pri isplati novčanog iznosa radi kupnje predmeta zajma ili financijskog leasinga primjenjuje kupovni valutni tečaj, a da se prilikom otplate duga primjenjuje prodajni tečaj ili tečaj različit od onog koji je vrijedio na dan isplate sredstava.
2.   Umjesto ništetne odredbe navedene u stavku 1., ne dovodeći u pitanje odredbe iz stavka 3., na isplatu i otplatu zajma (uključujući otplatu obroka i svih troškova, naknada i provizija izraženih u stranim valutama) primjenjuje se službeni tečaj koji je za dotičnu stranu valutu odredila [Mađarska] narodna banka.”
Glavni postupak i prethodno pitanje
Tužitelj u glavnom postupku je potrošač s prebivalištem u Mađarskoj. Tuženici u glavnom postupku su tri financijske institucije čije se sjedište društva također nalazi na mađarskom državnom području.
Tužitelj u glavnom postupku sklopio je 16. svibnja 2007. s OTP Bankom ugovor o osobnom zajmu. S OTP Jelzálogbankom i OTP Bankom 4. lipnja 2007. sklopio je s ugovor o hipotekarnom stambenom kreditu. Dana 4. rujna 2008. sklopio je s OTP Bankom ugovor o zajmu radi refinanciranja ranijeg duga. Svi zajmovi odobreni na temelju ta tri ugovora bili su izraženi u stranoj valuti.
Kasnije su prva dva ugovora raskinuli OTP Bank i OTP Jelzálogbank, koji su svoja potraživanja prenijeli društvu OTP Faktoring Követeléskezelő. Nasuprot tomu, treći ugovor završio je nakon što ga je tužitelj iz glavnog postupka izvršio.
U okviru tužbe koju je podnio pred Veszprémi Törvényszékom (Općinski sud u Veszprému, Mađarska), koji je odlučivao u prvom stupnju, tužitelj iz glavnog postupka pozvao se na ništetnost triju navedenih ugovora o zajmu ističući, konkretno, nepoštenost odredaba tih ugovora koji su propisivali da se tečaj koji se primjenjuje prilikom isplate pozajmljenih sredstava razlikuje od tečaja koji se primjenjuje za njihovu otplatu. Presudom od 3. srpnja 2019. sud pred kojim je pokrenut postupak odbio je tužbu kao neosnovanu.
Tužitelj iz glavnog postupka podnio je žalbu protiv te presude pred sudom koji je uputio zahtjev, Győri Ítélőtábla (Okružni žalbeni sud u Győru, Mađarska), tvrdeći, među ostalim, s jedne strane, da bi se posljedice nepoštenosti takvih odredaba u vezi s tečajnom razlikom trebale odrediti u skladu s presudom od 3. listopada 2019., Dziubak (
C‑260/18
,
EU:C:2019:819
) i, s druge strane, da su informacije koje su mu zajmodavci dali u pogledu tečajnog rizika bile nedostatne.
Iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da je mađarski zakonodavac tijekom 2014. donio različite odredbe kojima su se nastojale izmijeniti odredbe kojima se nepošteno određivao tečaj u potrošačkim ugovorima o zajmu izraženima u stranoj valuti. Tako je na temelju članka 3. stavka 1. Zakona DH 1 ugovorna odredba, osim ako je pojedinačno dogovorena, koja se nalazi u takvom ugovoru kojim se određuje da se na isplatu sredstava primjenjuje kupovni tečaj dotične strane valute, dok se na otplatu primjenjuje prodajni tečaj te strane valute ili tečaj različit od onog koji je vrijedio na dan te isplate, ništetna. Osim toga, u stavku 2. tog članka navodi se da se na temelju tog zakona takva ništetna odredba o tečajnoj razlici zamjenjuje odredbom o primjeni samo jednog tečaja za dotičnu stranu valutu, koji je odredila Mađarska narodna banka.
U odluci kojom se upućuje zahtjev također se navodi da nakon presuda od 14. ožujka 2019., Dunai (
C‑118/17
,
EU:C:2019:207
), i od 3. listopada 2019., Dziubak (
C‑260/18
,
EU:C:2019:819
), sve više potrošača od mađarskih sudova zahtijeva da u cijelosti ponište njihov ugovor o zajmu umjesto da zamijene nepoštenu odredbu i održe na snazi taj ugovor u preostalom dijelu jer smatraju da ih primjena relevantnih odredaba nacionalnog prava nedovoljno štiti. Međutim, većina sudova pred kojima se postupak vodi smatra da, s obzirom na to da se ne može utvrditi nepoštenost odredaba koje se odnose na tečajni rizik, oni ne mogu poništiti ugovor o zajmu samo zbog toga što su odredbe o tečajnoj razlici nevaljane i tako primijeniti pravne posljedice ništavosti tih odredaba na cijeli ugovor, izuzimajući od primjene odredbe članka 3. stavaka 1. i 2. Zakona DH 1.
Osim toga, u priopćenju za medije od 11. listopada 2019. Kúria (Vrhovni sud) je navela da presuda od 3. listopada 2019., Dziubak (
C‑260/18
,
EU:C:2019:819
), ne pruža nikakvu novu mogućnost za mađarske potrošače jer su razmatranja prihvaćena u toj presudi u pogledu primjerenog sredstva protiv nepoštenosti odredaba o tečajnoj razlici i tečajnom riziku bila povezana s činjenicom da poljskim pravom, o kojem je bilo riječ u predmetu u kojem je donesena navedena presuda, nisu bila propisana dispozitivna pravila poput onih koje je uspostavio mađarski zakonodavac i koja su uzeta u obzir u presudi od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
).
Stoga sud koji je uputio zahtjev dvoji o tome jesu li odredbe članka 3. stavaka 1. i 2. Zakona DH 1 usklađene s člankom 6. stavkom 1. Direktive 93/13 zbog toga što se te odredbe nacionalnog prava primjenjuju iako je potrošač čija su prava povrijeđena izrazio suprotnu volju, i treba li u slučaju potvrdnog odgovora sud koji odlučuje u predmetu navedene odredbe izuzeti od primjene.
U tim je okolnostima Győri Ítélőtábla (Okružni žalbeni sud u Győru, Mađarska) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeće prethodno pitanje:
„Protivi li se članku 6. stavku 1. Direktive [93/13] pravilo nacionalnog prava na temelju kojeg se proglašavaju ništavim odredbe ugovora o potrošačkom zajmu, osim odredbi o kojima se pojedinačno pregovaralo, kojima kreditna institucija predviđa da se pri isplati novčanog iznosa radi kupnje predmeta zajma ili financijskog leasinga primjenjuje kupovni valutni tečaj, a da se prilikom otplate duga primjenjuje prodajni tečaj ili tečaj različit od onog koji je vrijedio na dan isplate sredstava, te kojim se ništave odredbe, u pogledu isplate i otplate zajma, zamjenjuju odredbom u kojoj se primjenjuje službeni tečaj koji je za odgovarajuću stranu valutu odredila Mađarska narodna banka, a da se pritom ne uzima u obzir štiti li zaista navedena odredba potrošača, s obzirom na sve ugovorne odredbe, od osobito štetnih posljedica, niti se potrošaču omogućuje da izrazi svoju volju u pogledu pitanja želi li potražiti zaštitu od te zakonodavne odredbe?”
Postupak pred Sudom
Sud koji je uputio zahtjev zatražio je da Sud o ovom predmetu odluči u ubrzanom postupku primjenom članka 105. stavka 1. Poslovnika Suda. U prilog svojem zahtjevu taj sud ističe da su u Mađarskoj trenutačno u tijeku tisuće sličnih sporova i da bi brz odgovor na pitanje postavljeno Sudu uvelike doprinio pravnoj sigurnosti i djelotvornoj primjeni prava.
Iz članka 105. stavka 1. Poslovnika proizlazi da, na zahtjev suda koji je uputio zahtjev za prethodnu odluku ili, iznimno, po službenoj dužnosti, predsjednik Suda može, kad priroda predmeta zahtijeva postupanje u kratkim rokovima, nakon što sasluša suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, odlučiti da se o tom zahtjevu, iznimno od odredaba tog Poslovnika, odluči u ubrzanom postupku.
Predsjednik Suda odlučio je 6. veljače 2020., nakon što je saslušao suca izvjestitelja i nezavisnog odvjetnika, odbiti zahtjev za ubrzani postupak.
Naime, iz ustaljene sudske prakse Suda proizlazi da znatan broj osoba ili pravnih situacija na koje će se možda odnositi odluka koju sud koji je uputio zahtjev mora donijeti nakon što je pred Sudom pokrenuo postupak za prethodnu odluku ne može, kao takav, predstavljati iznimnu okolnost koja opravdava korištenje ubrzanog postupka. Isto vrijedi i za značajan broj predmeta koji bi mogli biti suspendirani u očekivanju odluke Suda o zahtjevu za prethodnu odluku (vidjeti u tom smislu presude od 8. prosinca 2020., Staatsanwaltschaft Wien (Krivotvoreni nalozi za plaćanje),
C‑584/19
,
EU:C:2020:1002
, t.
36.
i od 25. veljače 2021., Gmina Wrocław (Pretvorba prava korištenja),
C‑604/19
,
EU:C:2021:132
, t.
47.
).
Nadalje, s obzirom na navode koje je dao sud koji je uputio zahtjev o tom pitanju, valja istaknuti da činjenica da nacionalni sudovi različito tumače odredbu prava Unije sama za sebe nije dovoljna kako bi se opravdala provedba ubrzanog prethodnog postupka. Naime, važnost osiguravanja ujednačene primjene u Europskoj uniji svih odredaba koje su dio njezina pravnog poretka svojstvena je svakom zahtjevu podnesenom na temelju članka 267. UFEU‑a (vidjeti u tom smislu presudu od 14. siječnja 2021., The International Protection Appeals Tribunal i dr.,
C‑322/19 i C‑385/19
,
EU:C:2021:11
, t.
49.
i navedenu sudsku praksu).
O prethodnom pitanju
Dopuštenost
U svojim pisanim očitovanjima OTP Jelzálogbank i dr. u biti tvrde da je prethodno pitanje nedopušteno s obzirom na to da nije povezano sa sporom u glavnom postupku i da je hipotetske naravi zbog toga što su, s jedne strane, odredbe o tečajnoj razlici koje su predmet spora u glavnom postupku isključene iz područja primjene Direktive 93/13 na temelju njezina članka 1. stavka 2. i, s druge strane, zbog toga što te odredbe ne postoje jer su poništene s retroaktivnim učinkom na temelju članka 3. stavka 1. Zakona DH 1, pri čemu volja dotičnog potrošača na to ne može imati nikakav utjecaj.
U tom pogledu valja podsjetiti na to da je prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koje postavlja Sudu, koje uživa pretpostavku relevantnosti. Slijedom toga, ako se postavljeno pitanje odnosi na tumačenje ili valjanost pravila prava Unije, Sud je u načelu dužan odlučiti osim ako je očito da traženo tumačenje nema nikakve veze s činjeničnim stanjem ili predmetom spora u glavnom postupku, ako je problem hipotetski ili ako Sud ne raspolaže činjeničnim i pravnim elementima potrebnima kako bi mogao dati koristan odgovor na navedeno pitanje (vidjeti u tom smislu presude od 4. lipnja 2020., Kancelaria Medius,
C‑495/19
,
EU:C:2020:431
, t.
21.
i
22.
i od 22. travnja 2021., Profi Credit Slovakia,
C‑485/19
,
EU:C:2021:313
, t.
38.
).
U pogledu glavnog postupka, iz elemenata spisa kojima raspolaže Sud proizlazi da je svaki ugovor o zajmu o kojem je riječ u glavnom postupku bio izražen u stranoj valuti i da je sadržavao, među ostalim, odredbu na temelju koje bi sredstva isplaćena dotičnom potrošaču trebala biti pretvorena u mađarske forinte na temelju kupovnog tečaja te valute koji koristi financijska institucija zajmodavac, dok se izračun mjesečnih rata otplate zajmova treba izvršiti na temelju prodajnog tečaja navedene valute koju primjenjuje ta institucija. Osim toga, iz odluke kojom se upućuje zahtjev proizlazi da se člankom 3. Zakona DH 1 propisuje da se takve odredbe o tečajnoj razlici proglašavaju ništetnima osim ako su pojedinačno dogovorene i da se zamjenjuju odredbom kojom se nalaže primjena jedinstvenog službenog tečaja koji određuje Mađarska nacionalna banka.
Točno je da članak 1. stavak 2. Direktive 93/13 isključuje iz svojeg područja primjene ugovorne odredbe koje su odraz „obaveznih zakonskih ili regulatornih odredbi”, izraz koji, s obzirom na trinaestu uvodnu izjavu te direktive, obuhvaća istodobno odredbe nacionalnog prava koje se primjenjuju između ugovornih stranaka neovisno o njihovu izboru i one koje su dispozitivne naravi, to jest koje se primjenjuju automatski, kada ne postoji drukčiji dogovor među strankama (vidjeti u tom smislu presudu od 3. ožujka 2020., Gómez del Moral Guasch,
C‑125/18
,
EU:C:2020:138
, t.
29.
do
32.
i rješenje od 14. travnja 2021., Credit Europe Ipotecar IFN i Credit Europe Bank,
C‑364/19
,
EU:C:2021:306
, t.
27.
i navedenu sudsku praksu).
Osim toga, Sud je već presudio da navedeni članak 1. stavak 2. treba primijeniti na način da područje primjene Direktive 93/13 ne obuhvaća odredbe koje su odraz prisilnih odredaba nacionalnog prava uvrštenih nakon sklapanja ugovora o zajmu s potrošačem te čiji je cilj nadomještanje ništetne odredbe tog ugovora obvezom primjene tečaja koji je odredila nacionalna banka dotične države članice, kao što je predviđeno mađarskim zakonodavstvom i, konkretnije, odredbama članka 3. stavcima 1. i 2. Zakona DH 1 (vidjeti u tom smislu presude od 20. rujna 2018., OTP Bank i OTP Faktoring,
C‑51/17
,
EU:C:2018:750
, t.
62.
do
64.
i
70.
i od 14. ožujka 2019., Dunai,
C‑118/17
,
EU:C:2019:207
, t.
37.
).
Međutim, kao što proizlazi iz odluke kojom se upućuje zahtjev, postavljeno pitanje ne odnosi se na ugovorne odredbe kao takve koje su u ugovore o zajmu uvrštene kasnije, na temelju relevantnog mađarskog zakonodavstva, nego na utjecaj tog zakonodavstva na jamstva zaštite koja proizlaze iz članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 u vezi s odredbom o tečajnoj razlici koja se prvotno nalazila u predmetnim ugovorima o zajmu. Sud je tumačio navedeni članak u sličnom činjeničnom i regulatornom kontekstu u predmetu u kojem je donesena presuda od 14. ožujka 2019., Dunai (
C‑118/17
,
EU:C:2019:207
). Prema tom tumačenju, nije očito da predmet spora u glavnom postupku ne ulazi u područje primjene te direktive, kako je određeno člankom 1. stavkom 2. te direktive.
Konkretnije, postavljenim pitanjem nastoji se u biti odrediti je li mađarska sudska praksa navedena u točki 16. ove presude, prema kojoj se ne može okončati ugovorni odnos u cijelosti samo zbog nevaljanosti odredbi o tečajnoj razlici, u skladu sa sustavom zaštite potrošača uspostavljenim Direktivom 93/13, s obzirom na to da se zamjena takvih odredaba zakonskom odredbom izvršava objektivno i automatski, a da se pritom nacionalnim sudovima ne dopušta da uzmu u obzir sve okolnosti slučaja, osobito protivnu volju potrošača.
Budući da je odgovor na navedeno pitanje koristan za sud koji je uputio zahtjev kako bi mogao odlučiti u sporu koji se pred njim vodi, iz toga slijedi da je ovaj zahtjev za prethodnu odluku dopušten.
Meritum
Svojim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 tumačiti na način da mu se protivi nacionalno zakonodavstvo koje u pogledu ugovora o potrošačkom zajmu poništava odredbu o tečajnoj razlici koja se smatra nepoštenom i obvezuje nadležni nacionalni sud da je zamijeni odredbom nacionalnog prava kojom se nalaže uporaba službenog tečaja, a da se pritom ne predviđa mogućnost za taj sud da prihvati zahtjev dotičnog potrošača za poništenje ugovora o zajmu u cijelosti, iako navedeni sud smatra da bi održavanje na snazi tog ugovora bilo protivno interesima potrošača, osobito u pogledu tečajnog rizika koji potonji i dalje snosi na temelju druge odredbe navedenog ugovora.
Što se tiče konteksta u kojem se nalazi to pitanje, iz spisa kojim Sud raspolaže i njegovih presuda o mađarskom zakonodavstvu u tom području (vidjeti u tom smislu presude od 3. prosinca 2015., Banif Plus Bank,
C‑312/14
,
EU:C:2015:794
, t.
43.
i
44.
i od 20. rujna 2018., OTP Bank i OTP Faktoring,
C‑51/17
,
EU:C:2018:750
, t.
26.
i
27.
) proizlazi da je na tragu presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
), Kúria (Vrhovni sud) donijela svoju odluku broj 2/2014 PJE (Magyar Közlöny 2014/91., str. 10975.) radi ujednačavanja građanskog prava, a koja se odnosi na ugovore o zajmu sklopljene između trgovaca i potrošača. Prema toj odluci, odredbe o tečajnoj razlici sadržane u ugovorima o zajmu izraženima u stranoj valuti, time što predviđaju nesklad između kupovnog tečaja te valute primijenjene prilikom isplate sredstava i njezina prodajnog tečaja primijenjenog za izračun mjesečnih rata za njihovu otplatu, treba smatrati nepoštenima ako, među ostalim, banka od potrošača dobije naknadu jednaku razlici između navedenih tečajeva a da mu pritom zauzvrat ne pruži uslugu. Nasuprot tomu, u pogledu odredaba o tečajnom riziku koje za učinak imaju to da je rizik povećanja vrijednosti navedene valute samo na potrošaču u zamjenu za povoljniju kamatnu stopu od one ponuđene za zajam izražen u nacionalnoj valuti, navedenom odlukom navodi se da se te odredbe ne mogu nadzirati u pogledu njihove nepoštenosti jer se u načelu odnose na glavni predmet ugovora u smislu nacionalnog zakonodavstva kojim se prenosi članak 4. stavak 2. Direktive 93/13.
U tom okviru je donesen Zakon DH 1 (vidjeti u tom smislu presudu od 14. ožujka 2019., Dunai,
C‑118/17
,
EU:C:2019:207
, t.
36.
), čije učinke osporava tužitelj iz glavnog postupka. Konkretnije, on od suda koji je uputio zahtjev zahtijeva da u ovom slučaju izuzme od primjene članak 3. stavke 1. i 2. tog zakona jer smatra da bi njegovim interesima bolje odgovaralo da svaki od tih ugovora o kojima je riječ u glavnom postupku ne bude samo izmijenjen nego u potpunosti poništen zbog postojanja odredbe o tečajnoj razlici koja je proglašena nepoštenom i ništavom u svakom od njih.
Sud koji je uputio zahtjev dvoji o mogućnosti prihvaćanja tog zahtjeva uzimajući u obzir sudsku praksu koja prevladava u Mađarskoj i koja usko primjenjuje Zakon DH 1 time što sve odredbe o tečajnoj razlici koje su ništetne na temelju članka 3. stavka 1. tog zakona s retroaktivnim učinkom samo zamjenjuje odredbom nacionalnog prava, odnosno onom iz članka 3. stavka 2. navedenog zakona, kojom se nalaže uporaba službenog tečaja koji je utvrdila Mađarska nacionalna banka a da pritom ne poništava u cijelosti ugovor o kojem je riječ.
Taj sud želi znati, kao prvo, protivi li se članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 odredbi nacionalnog prava koja, poput one koja se nalazi u članku 3. Zakona DH 1, sprečava sud pred kojim se postupak vodi da prihvati potrošačev zahtjev za poništenje ugovora o zajmu koji se temelji na nepoštenosti odredbe o tečajnoj razlici, iako taj sud smatra da bi održavanje na snazi tog ugovora bilo protivno interesima potrošača, osobito u pogledu tečajnog rizika koji potonji i dalje nosi na temelju druge odredbe tog ugovora.
U predmetu u kojem je donesena presuda od 14. ožujka 2019., Dunai (
C‑118/17
,
EU:C:2019:207
), koja je u sličnom pravnom i činjeničnom okviru kao ovaj predmet, Sud je već odgovorio na slično pitanje.
U točkama 36. i 37. te presude Sud je prije svega utvrdio, u pogledu odredaba koje zamjenjuju nepoštenu odredbu o tečajnoj razlici i koje retroaktivno postanu sastavni dio ugovora o zajmu na temelju mađarskog zakonodavstva iz navedenog predmeta, osobito članka 3. Zakona DH 1, da takve odredbe, koje su odraz prisilnih zakonski odredaba, ne ulaze u područje primjene Direktive 93/13 jer se ona na temelju članka 1. stavka 2. ne primjenjuje na uvjete iz ugovora između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača koji su određeni nacionalnim propisom.
Potom, u pogledu odredbe u vezi s tečajnom razlikom koja se prvotno nalazila u ugovorima o zajmu i utjecaju navedenog zakonodavstva na jamstva zaštite koja proizlaze iz članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 u vezi s tom odredbom, Sud je u biti presudio, u točkama 38. i 40. navedene presude da, iako je mađarski zakonodavac ispravio probleme u vezi s praksom s ugovorima koji sadržavaju odredbu o tečajnoj razlici, mijenjajući te odredbe i održavajući na snazi valjanost dotičnih ugovora, takav pristup odgovara zadanom cilju zakonodavca Unije u okviru te direktive, a osobito njegova članka 6. stavka 1., odnosno ponovno uspostaviti ravnotežu između strana, održavajući u načelu valjanost ugovora kao cjeline, a ne u utvrđenju nevaljanima ugovora koji sadržavaju nepoštene odredbe.
Sud je pojasnio da je nacionalni zakonodavac dužan poštovati zahtjeve koji proizlaze iz članka 6. stavka 1. Direktive 93/13 i da činjenica da je ugovorna odredba putem zakona bila proglašena nepoštenom i ništavom te zamijenjena, kako bi se održao predmetni ugovor, ne može imati za učinak smanjenje zaštite zajamčene potrošačima tom direktivom, kako se na nju podsjeća u točki 39. ove presude (vidjeti u tom smislu presude od 14. ožujka 2019., Dunai,
C‑118/17
,
EU:C:2019:207
, t.
41.
do
43.
i od 29. travnja 2021., Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, t.
77.
do
79.
).
Naposljetku, u pogledu ograničenja koja država članica može postaviti u pogledu mogućnosti za sudove da ponište ugovor u cijelosti zbog postojanja nepoštene odredbe, Sud je presudio da se nacionalni zakon, koji suca pred kojim se vodi postupak sprečava da prihvati zahtjev za poništenje ugovora o zajmu koji se temelji na nepoštenosti ugovorne odredbe o tečajnoj razlici, poput one u glavnom postupku, ne protivi članku 6. stavku 1. Direktive 93/13, pod uvjetom da utvrđenje nepoštenosti takve odredbe omogućava ponovno uspostaviti pravnu i činjeničnu situaciju u kojoj bi se potrošač nalazio da ta nepoštena odredba nije postojala, osobito uspostavom prava na povrat koristi koje je trgovac neopravdano stekao na njegovu štetu, što je na sudu pred kojim se postupak vodi da ispita (vidjeti u tom smislu presude od 21. prosinca 2016., Gutiérrez Naranjo i dr.,
C‑154/15, C‑307/15 i C‑308/15
,
EU:C:2016:980
, t.
61.
do
66.
; od 14. ožujka 2019., Dunai,
C‑118/17
,
EU:C:2019:207
, t.
44.
,
45.
i
56.
i od 29. travnja 2021., Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, t.
51.
i
52.
).
Sva ta razmatranja mogu se u cijelosti prenijeti na spor poput onog o kojem je riječ u glavnom postupku i relevantna su za odgovor na pitanje koje je postavljeno u ovom predmetu.
Tako je u skladu sa sudskom praksom Suda iz točaka 41. i 42. ove presude, s obzirom na to da se podnesena tužba zasniva na odredbi o tečajnoj razlici koja se prvotno nalazila u ugovorima o zajmu sklopljenima s OTP Jelzálogbank i dr., na sudu koji je uputio zahtjev da ispita je li primjenjivo nacionalno zakonodavstvo, na temelju kojeg su takve odredbe poništene i zamijenjene, omogućilo da se pravno i činjenično ponovno uspostavi situacija u kojoj bi se tužitelj iz glavnog postupka nalazio da takva nepoštena odredba nije postojala, osobito uspostavom prava tog potrošača na povrat iznosa koje su dotični trgovci neopravdano primili (vidjeti po analogiji presude od 14. ožujka 2019., Dunai,
C‑118/17
,
EU:C:2019:207
, t.
44.
i navedenu sudsku praksu i od 29. travnja 2021., Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, t.
51.
i
52.
).
Valja dodati da sudski nadzor u pogledu odredbe o tečajnoj razlici nema utjecaja na nadzor koji se može izvršiti, s obzirom na Direktivu 93/13, u pogledu drugih odredaba ugovora o kojima je riječ u glavnom postupku, poput onih o tečajnom riziku, vodeći ipak računa o čimbenicima isključenja ocjene nepoštenosti ugovornih odredbi koje su propisane u članku 4. stavku 2. te direktive.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita Sud o mogućnosti, odnosno nužnosti za svaki sud pred kojim se vodi postupak da prihvati zahtjev dotičnog potrošača da se predmetni ugovor o zajmu u cijelosti poništi, a ne da poništi samo odredbu o tečajnoj razlici i zamijeni je nacionalnom odredbom, poput one propisane nacionalnim zakonodavstvom koje je primjenjivo u glavnom postupku.
U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da pravo na djelotvornu zaštitu potrošača podrazumijeva i njegovu mogućnost da odustane od ostvarenja prava koja proizlaze iz sustava zaštite protiv korištenja prodavatelja robe ili pružatelja usluga nepoštenih odredaba koji je Direktiva 93/13 uspostavila u korist potrošača. Tako je na nacionalnom sudu da po potrebi uzme u obzir volju potrošača kada on, svjestan neobvezujuće naravi nepoštenog uvjeta, ipak izjavi da se protivi njegovu isključenju, čime daje slobodan i informiran pristanak na tu odredbu (vidjeti u tom smislu presude od 3. listopada 2019., Dziubak,
C‑260/18
,
EU:C:2019:819
, t.
53.
i
54.
; od 29. travnja 2021., Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, t.
46.
i
47.
i rješenje od 1. lipnja 2021., Banco Santander,
C‑268/19
, neobjavljeno,
EU:C:2021:423
, t.
30.
i
31.
).
Osim toga, Sud je presudio da se analogno tomu, ako se navedeni sustav zaštite protiv nepoštenih odredaba ne primjenjuje ako se potrošač tome protivi, taj potrošač mora
a fortiori
imati pravo protiviti se da bude, na temelju tog sustava, zaštićen od štetnih posljedica do kojih dovodi poništenje cjelokupnog ugovora, kada se ne želi pozivati na tu zaštitu, u okolnostima iz presude od 30. travnja 2014., Kásler i Káslerné Rábai (
C‑26/13
,
EU:C:2014:282
), odnosno u situacijama u kojima nacionalni sud zbog uklanjanja nepoštene odredbe mora ugovor u cijelosti utvrditi ništetnim, izlažući time potrošača za njega posebno nepovoljnim posljedicama, na način da ga se time kažnjava (vidjeti u tom smislu presudu od 3. listopada 2019., Dziubak,
C‑260/18
,
EU:C:2019:819
, t.
46.
do
48.
,
55.
i
56.
).
Međutim, u pogledu kriterija koji omogućavaju ocjenu može li ugovor nastaviti postojati bez nepoštenih odredaba i ograničenja određenih pravom Unije koje države članice moraju poštovati u tom pogledu, Sud je pojasnio da se članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 ne može tumačiti na način da se prilikom navedene ocjene sud koji je uputio zahtjev može temeljiti samo na tome je li poništenje navedenog ugovora u cijelosti eventualno povoljno za potrošača. U konkretnoj situaciji mogućnost održavanja na snazi ugovora čije su određene odredbe poništene u načelu treba ispitivati s obzirom na kriterije predviđene nacionalnim pravom i, u skladu s objektivnim pristupom Suda, nije dopušteno da se u nacionalnom pravu situacija jedne od stranaka ugovora smatra odlučujućim kriterijem koji određuje sudbinu ugovora (vidjeti u tom smislu presude od 15. ožujka 2012., Pereničová i Perenič,
C‑453/10
,
EU:C:2012:144
, t.
32.
i
33.
, od 3. listopada 2019., Dziubak,
C‑260/18
,
EU:C:2019:819
, t.
40.
i
41.
i od 29. travnja 2021., Bank BPH,
C‑19/20
,
EU:C:2021:341
, t.
56.
,
83.
i
90.
).
Tako volja koju je izrazio dotični potrošač ne može prevladati nad ocjenom koja ulazi u samostalne ovlasti suda pred kojim se vodi postupak o pitanju omogućava li provedba mjera koje su propisane relevantnim nacionalnim zakonodavstvom ponovnu uspostavu pravne i činjenične situacije u kojoj bi se potrošač nalazio bez te nepoštene odredbe.
S obzirom na sva prethodna razmatranja, na postavljeno pitanje valja odgovoriti da članak 6. stavak 1. Direktive 93/13 treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalno zakonodavstvo koje u pogledu ugovora o potrošačkom zajmu poništava odredbu o tečajnoj razlici koja se smatra nepoštenom i obvezuje nadležni nacionalni sud da je zamijeni odredbom nacionalnog prava kojom se nalaže uporaba službenog tečaja, a da se pritom ne predviđa mogućnost za taj sud da prihvati zahtjev dotičnog potrošača za poništenje ugovora o zajmu u cijelosti, iako navedeni sud smatra da bi održavanje na snazi tog ugovora bilo protivno interesima potrošača, osobito u pogledu tečajnog rizika koji potonji i dalje nosi na temelju druge odredbe navedenog ugovora, pod uvjetom da taj sud nasuprot tomu utvrdi, u okviru izvršavanja svoje samostalne ovlasti ocjene a da pritom volja koju je izrazio taj potrošač ne može prevladati nad tom ocjenom, da provedba mjera koje su tako propisane tim nacionalnim zakonodavstvom omogućava ponovnu uspostavu pravne i činjenične situacije u kojoj bi se potrošač nalazio bez te nepoštene odredbe.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, različiti od troškova spomenutih stranaka, ne mogu biti predmet naknade.

Slijedom navedenoga, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

Članak 6. stavak 1. Direktive Vijeća 93/13/EEZ od 5. travnja 1993. o nepoštenim odredbama u potrošačkim ugovorima treba tumačiti na način da mu se ne protivi nacionalno zakonodavstvo koje u pogledu ugovora o potrošačkom zajmu poništava odredbu o tečajnoj razlici koja se smatra nepoštenom i obvezuje nadležni nacionalni sud da je zamijeni odredbom nacionalnog prava kojom se nalaže uporaba službenog tečaja, a da se pritom ne predviđa mogućnost za taj sud da prihvati zahtjev dotičnog potrošača za poništenje ugovora o zajmu u cijelosti, iako navedeni sud smatra da bi održavanje na snazi tog ugovora bilo protivno interesima potrošača, osobito u pogledu tečajnog rizika koji potonji i dalje nosi na temelju druge odredbe navedenog ugovora, pod uvjetom da taj sud nasuprot tomu utvrdi, u okviru izvršavanja svoje samostalne ovlasti ocjene a da pritom volja koju je izrazio taj potrošač ne može prevladati nad tom ocjenom, da provedba mjera koje su tako propisane tim nacionalnim zakonodavstvom omogućava ponovnu uspostavu pravne i činjenične situacije u kojoj bi se potrošač nalazio bez te nepoštene odredbe.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: mađarski