CELEX: 62019CJ0922
Zahtjev za prethodnu odluku
Direktiva 97/7/EZ
Članak 9.
Direktiva 2011/83/EU
Članak 27.
Direktiva 2005/29/EZ
Članak 5. stavak 5.
Prilog I., točka 29.
Nepoštena poslovna praksa
Pojam ‚nenaručena isporuka’
Opskrba vodom za piće

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 9. Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 1997. o zaštiti potrošača s obzirom na sklapanje ugovora na daljinu (
SL 1997., L 144, str. 19
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 12., str. 30.), članka 27. Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7 Europskog parlamenta i Vijeća (
SL 2011., L 304, str. 64
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 260.) i članka 5. stavka 5. te točke 29. Priloga I. Direktivi 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) (
SL 2005., L 149, str. 22
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 8., str. 101. i ispravak
SL 2016., L 332, str. 25
.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između Stichting Waterneta, društva za vodoopskrbu, i osobe MG, potrošača, povodom tužbe za plaćanje računa za potrošnju vode za piće koju je to društvo isporučilo.
Pravni okvir
Pravo Unije
Direktiva 97/7
U uvodnoj izjavi 16. Direktive 97/7 navodi se:
„[…] ne mogu se dopustiti načini reklamiranja koji uključuju uručivanje proizvoda ili pružanje usluga bez prethodnog zahtjeva potrošača, ili bez njegovog izričitog pristanka, ako nije riječ o zamjenskom proizvodu ili usluzi.”
U skladu s člankom 9. te direktive, naslovljenim „Prodaja bez pristanka”:
„Države članice poduzimaju mjere potrebne kako bi se:
–
zabranilo da se potrošačima dostavljaju roba ili usluga bez prethodne narudžbe od strane potrošača, ako takva dostava zahtijeva i plaćanje,
–
izuzelo potrošače od bilo kakvih obveza u slučaju neželjene dostave, s naznakom da izostanak odgovora ne znači pristanak.”
Direktiva 2011/83
U uvodnim izjavama 14. i 60. Direktive 2011/83 navodi se:
„(14)
Ova Direktiva ne bi trebala imati učinka na nacionalno pravo u području ugovornog prava za pravne aspekte ugovora koji se ne uređuju ovom Direktivom. Stoga ovom Direktivom ne bi trebalo dovoditi u pitanje nacionalno pravo kojim se regulira primjerice sklapanje ili valjanost ugovora (primjerice u slučaju izostanka pristanka). […]
[…]
(60)
Budući da je prodaja po inerciji, koja se sastoji od isporuke nenaručene robe ili pružanja nenaručenih usluga potrošačima, zabranjena Direktivom [2005/29], ali se tom Direktivom za nju ipak ne predviđa nikakav ugovorni pravni lijek, u ovu bi Direktivu trebalo uvesti ugovorni pravni lijek kojim se potrošača oslobađa odgovornosti da za takvu neželjenu isporuku ili uslugu treba osigurati bilo kakvu naknadu.”
Članak 3. te direktive, naslovljen „Područje primjene”, u svojem stavku 5. predviđa:
„Ova Direktiva nema učinka na opće odredbe nacionalnog ugovornog prava, primjerice pravila o valjanosti, sastavljanju ili učinku ugovora u mjeri u kojoj opći aspekti ugovornog prava nisu uređeni ovom Direktivom.”
Članak 27. te direktive, naslovljen „Prodaja po inerciji”, određuje:
„Potrošač je oslobođen obveze osiguravanja bilo kakve naknade u slučajevima isporuke nenaručene robe, vode, plina, električne energije, područnoga grijanja ili digitalnog sadržaja ili pružanja nenaručenih usluga koji se zabranjuju člankom 5. stavkom 5. i točkom 29. Priloga I. Direktivi [2005/29]. U takvim slučajevima izostanak reakcije kupca nakon takve isporuke nenaručene robe ili pružanja nenaručene usluge ne smatra se pristankom.”
Članak 31. iste direktive, naslovljen „Stavljanje izvan snage”, u svojem prvom stavku propisuje:
„[…] Direktiva [97/7 stavlja se izvan snage] od 13. lipnja 2014.”
Direktiva 2005/29
U skladu s uvodnim izjavama 6., 16. do 18. i 23. Direktive 2005/29:
„(6)
Ovom se Direktivom stoga usklađuju zakoni država članica u području nepoštene poslovne prakse, uključujući nepošteno oglašavanje, koja izravno nanosi štetu gospodarskim interesima potrošača i na taj način neizravno šteti gospodarskim interesima legitimnih konkurenata. […]
[…]
(16)
Odredbe o agresivnoj poslovnoj praksi trebale bi obuhvaćati praksu koja u znatnoj mjeri sprečava potrošačevu slobodu izbora. To je praksa pri kojoj se koristi uznemiravanje, prisila, uključujući uporabu fizičke sile te nedopušteni utjecaj.
(17)
Kako bi se osigurala veća pravna sigurnost, poželjno je utvrditi poslovnu praksu koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom. Prilog I. stoga sadrži cjelovit popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu. To su jedina poslovna postupanja koja se mogu smatrati nepoštenima a da se ne poduzima ocjenjivanje svakog pojedinog slučaja s obzirom na odredbe članaka 5. do 9. Popis se može izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.
(18)
[…] U skladu s načelom proporcionalnosti, a kako bi omogućila učinkovitu primjenu zaštite koju predviđa, ova Direktiva kao mjerilo postavlja prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike, kao što to tumači Sud, no ona također sadrži odredbe čiji je cilj spriječiti iskorištavanje potrošača kojega njegova obilježja čine posebno ranjivim u odnosu na nepoštenu poslovnu praksu. […]
[…]
(23)
Budući da ciljeve ove Direktive, a to su uklanjanje prepreka funkcioniranju unutarnjeg tržišta putem nacionalnih zakona o nepoštenoj poslovnoj praksi i osiguravanje zajedničkog visokog stupnja zaštite potrošača usklađivanjem zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi, države članice ne mogu u dovoljnoj mjeri postići te ih je lakše postići na razini [Unije], [Unija] može usvojiti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti utvrđenim u članku 5. Ugovora. U skladu s načelom proporcionalnosti utvrđenim u tom članku, ova Direktiva ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tih ciljeva.”
Članak 3. navedene direktive, naslovljen „Područje primjene”, predviđa:
„1.   Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon posla u vezi s proizvodom.
2.   Ova Direktiva ne dovodi u pitanje ugovorno pravo, a posebno pravila o valjanosti, sastavljanju i učinku ugovora.
[…]”
Člankom 5. stavcima 1. i 5. navedene direktive određeno je:
„1.   Nepoštena poslovna praksa se zabranjuje.
[…]
5.   Prilog I. sadrži popis postupaka koji predstavljaju takvu praksu, a koji se u svim okolnostima smatraju nepoštenima. Isti jedinstven popis primjenjuje se u svim državama članicama i može se izmijeniti jedino revizijom ove Direktive.”
U skladu s člankom 8. Direktive 2005/29, naslovljenim „Agresivna poslovna praksa”:
„Poslovna praksa smatra se agresivnom ako u danom činjeničnom okviru, uzimajući u obzir sva njegova obilježja i okolnosti, uznemiravanjem, prisilom, uključujući uporabu fizičke sile te nedopuštenim utjecajem osjetno narušava ili je vjerojatno da će narušiti slobodu izbora prosječnog potrošača odnosno njegovo postupanje u vezi s proizvodom, te ga na taj način navodi ili je vjerojatno da će ga navesti na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio.”
Članak 9. te direktive propisuje:
„Pri utvrđivanju koristi li se u poslovnoj praksi uznemiravanje, prisila, uključujući uporabu fizičke sile, ili nedopuštenim utjecajem, u obzir se uzima:
(a)
njezina vremenska dimenzija, smještaj, priroda odnosno trajanje;
(b)
uporaba prijetećeg ili pogrdnog jezika ili ponašanja;
(c)
slučaj kada trgovac iskorištava specifičnu nesreću ili okolnosti takve težine koja narušava potrošačevo prosuđivanje, čega je trgovac svjestan, kako bi utjecao na potrošačevu odluku vezanu uz proizvod;
(d)
sve teške ili nerazmjerne neugovorne prepreke koje trgovac uvodi u slučaju kada potrošač želi iskoristiti prava prema ugovoru, uključujući prava na raskid ugovora ili prelazak na drugi proizvod odnosno drugog trgovca;
(e)
svaka prijetnja poduzimanjem radnje koja se ne može zakonski poduzeti.”
Točka 29., koja se nalazi u dijelu naslovljenom „Agresivna poslovna praksa”, u Prilogu I., naslovljenom „Poslovna praksa koja se u svim okolnostima smatra nepoštenom”, glasi kako slijedi:
„Zahtijevanje plaćanja proizvoda odmah ili s odgodom ili vraćanja ili čuvanja proizvoda koje je trgovac nabavio, a potrošač ih nije naručio, osim ako je proizvod zamjena nabavljena u skladu s člankom 7. stavkom 3. Direktive [97/7] (prodaja po inerciji).”
Nacionalno pravo
BW
Burgerlijk Wetboek (Građanski zakonik; u daljnjem tekstu: BW), u verziji koja je bila na snazi do 12. lipnja 2014., u članku 7:7. stavku 2. propisuje da je zabranjeno slanje fizičkoj osobi koja ne obavlja profesionalnu ili komercijalnu djelatnost robe koju nije naručila, zahtijevajući plaćanje cijene, vraćanje te robe ili njezino čuvanje. Međutim, ako je takva roba poslana, analogijom se primjenjuje članak 7:7. stavak 1. BW‑a, u verziji koja je bila na snazi do 12. lipnja 2014. o pravu na čuvanje robe bez naknade.
Člankom 7:7. stavkom 2. BW‑a, u verziji koja se primjenjuje od 13. lipnja 2014., predviđa se da ne nastaje nikakva obveza plaćanja za fizičku osobu koja djeluje u svrhe koje ne ulaze u okvir njezine profesionalne ili komercijalne djelatnosti, u slučaju nenaručene isporuke robe, financijskog proizvoda, vode, plina, električne energije, grijanja ili digitalnog sadržaja koji se ne pruža na materijalnom mediju, neovisno o tome je li navedeni sadržaj provediv na pojedinca, i može li se izvršiti učinkovita kontrola nad tim sadržajem ili neželjenim pružanjem usluga u smislu članka 193.i točke (f) knjige 6. BW‑a, u verziji primjenjivoj od 13. lipnja 2014. Izostanak odgovora fizičke osobe koja djeluje u svrhe koje nisu obuhvaćene njezinom komercijalnom ili profesionalnom djelatnošću u takvom slučaju nenaručene isporuke ili pružanja usluga ne znači prihvaćanje. Međutim, kada je takva roba poslana, analogijom se primjenjuje članak 7:7. stavak 1. BW‑a, u verziji koja se primjenjuje od 13. lipnja 2014. o pravu na čuvanje robe bez naknade. Potonja odredba primjenjuje se neovisno o tome je li pošiljatelj zastupan.
Zakon o vodi
Članak 3. Wet houdende nieuwe bepalingen met betrekking tot de productie en distributie van drinkwater en de organisatie van de openbare drinkwatervoorziening (Drinkwaterwet) (Zakon s novim odredbama o proizvodnji i opskrbi vodom i organizaciji javne opskrbe vodom) (Zakon o vodi za piće) od 18. srpnja 2009. (Stb.) 2009., str. 370.; u daljnjem tekstu: Zakon o vodi), određuje da je, s ciljem primjerenog i trajnog izvršavanja javne opskrbe vodom na području opskrbe, vlasnik ovlaštenog opskrbljivača vode – koji je nadležan i u skladu s člankom 8. tog zakona – dužan pružati opskrbu vodom u navedenom području opskrbe.
U skladu s člankom 5. navedenog zakona, nadležni ministar za svakog opskrbljivača vodom određuje područje opskrbe u kojem je vlasnik opskrbljivača vodom – koji je nadležan i u skladu s člankom 8. tog zakona – dužan pružati opskrbu vodom u navedenom području opskrbe.
Članak 8. Zakona o vodi glasi:
„1.   Vlasnik opskrbljivača vodom dužan je, unutar područja opskrbe koje mu je dodijeljeno, ponuditi priključivanje svakomu tko to zahtijeva na opskrbnu mrežu kojom upravlja.
2.   Vlasnik opskrbljivača vodom također je dužan, unutar područja opskrbe koje mu je dodijeljeno, ponuditi opskrbu vodom iz opskrbne mreže kojom upravlja svakomu tko to zahtijeva.
3.   Vlasnik opskrbljivača vodom primjenjuje razumne, transparentne i nediskriminirajuće uvjete.
[…]”
Članak 9. stavak 1. tog zakona predviđa da vlasnik opskrbljivača vodom vodi politiku čiji je cilj izbjegavanje prekida opskrbe malih korisnika vodom. U skladu s člankom 9. stavkom 2. navedenog zakona, nadležni ministar utvrđuje načine koji se odnose na prekid opskrbe vodom malom korisniku, kao i preventivne mjere kojima se nastoji što je više moguće izbjeći prekid opskrbe vodom malih korisnika.
U skladu s člankom 11. Zakona o vodi, vlasnik opskrbljivača vodom primjenjuje tarife koje pokrivaju troškove, transparentne su i nediskriminirajuće.
U skladu s člankom 12. tog zakona:
„1.   Proračun opskrbljivača vodom određuje kako se različiti troškovi odražavaju u tarifi, posebno maksimalni kapitalni troškovi koji se mogu naplatiti.
2.   Prije 1. listopada svake godine vlasnik opskrbljivača vodom dostavlja [nadležnom] ministru izvješće o troškovima – osobito kapitalnim troškovima – koji se prenose tijekom prethodne kalendarske godine u tarife za opskrbu vodom i rezultate korištenja za dotičnu godinu. Izvješću mora biti priloženo potvrdno mišljenje ovlaštenog računovođe. Ministar prosljeđuje navedeno izvješće dvama domovima [Staten‑Generaal (Parlament)] prije kraja kalendarske godine.
3.   Ako iz izvješća iz stavka 2. proizlazi da su poslovni rezultati viši od kapitalnih troškova utvrđenih za predmetnu godinu na temelju članka 11. stavka 2., vlasnik opskrbljivača vodom osigurava da se prekoračenje prebija u cijeni za sljedeću kalendarsku godinu.”
Članak 13. navedenog zakona propisuje:
„1.   U interesu javne opskrbe vodom, ostali načini utvrđuju se općom upravnom odlukom ili na temelju nje u pogledu:
a.
troškova na temelju tarife iz članka 11.;
b.
elemenata i metode izračuna tarifa iz članka 12.
2.   Ako nije udovoljeno odredbama članka 11. ili članka 12. ili načinima iz stavka 1., [nadležni] ministar može dati preporuku vlasniku opskrbljivača vodom. U preporuci se navode razlozi zbog kojih nisu bili ispunjeni uvjeti iz članka 11. ili članka 12. ili navedenih propisa, kao i tarifne izmjene potrebne za njihovo ispunjavanje. U preporuci se navodi rok u kojem joj se treba udovoljiti.”
Uredba o politici isključenja vode za male korisnike
U skladu s člankom 2. Regeling van de Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu, br. IENM/BSK-2012/14677, houdende regels met betrekking tot het afsluiten van kleinverbruikers van drinkwater (Regeling afsluitbeleid voor kleinverbruikers van Drinkwater) (Uredba br. IENM/BSK-2012/14677 državnog tajnika za infrastrukturu i okoliš s odredbama o isključenju vode malim korisnicima (Uredba o politici isključenja vode za male korisnike)) od 17. travnja 2012., (Stcrt. 2012., br. 7964):
„Vlasnik opskrbljivača vodom ne može isključiti opskrbu vodom malom korisniku zbog neplaćanja prije nego što je proveden postupak opisan u člancima 3. i 4.”
Članak 3. te uredbe, naslovljen „Pisani podsjetnik” propisuje:
„1.   Ako mali korisnik ne odgovori na prvi zahtjev za plaćanje vlasnika opskrbljivača vodom u propisanom roku, navedeni vlasnik je dužan uputiti barem pisani podsjetnik u tom pogledu dotičnom malom korisniku.
2.   U gore navedenom pisanom podsjetniku vlasnik opskrbljivača vodom:
a.
podsjeća malog korisnika na mogućnosti savjetovanja o upravljanju dugom,
b.
predlaže, uz pisanu suglasnost malog korisnika, da dostavi svoje podatke za kontakt, svoj broj klijenta i informacije o iznosu svojeg duga tijelu nadležnom za savjetovanje u upravljanju dugovima, osim ako mali korisnik nije fizička osoba; i
c.
navodi da se malog korisnika ne smije lišiti vode ako predoči liječničku potvrdu iz članka 6. točke (d), ne dovodeći u pitanje okolnosti navedene u točkama (a) do (c) navedenog članka.”
Člankom 4. te uredbe propisuje se:
„Vlasnik opskrbljivača vodom nastoji stupiti u kontakt s malim korisnikom kako bi mu privukao pozornost na mogućnosti izbjegavanja kašnjenja u plaćanju, prestanka kašnjenja u plaćanju i dobivanja potvrde hoće li mu se izdati odobrenje u smislu članka 3. stavka 2. točke (b).”
Odluka o vodi i Uredba o vodi
Besluit houdende bepalingen inzake de productie en distributie van drinkwater en de organisatie van de openbare drinkwatervoorziening (Drinkwaterbesluit) (Odluka s odredbama o proizvodnji i opskrbi vodom kao i organizaciji javne opskrbe vodom) (Odluka o vodi) od 23. svibnja 2011. (Stb. 2011., str. 293.), donesen u skladu sa Zakonom o vodi kao i Regeling van de Staatssecretaris van Infrastructuur en Milieu, b. BJZ2011046947, houdende nadere regels met betrekking tot enige onderwerpen inzake de voorziening van drinkwater, warm tapwater en huishoudwater (Drinkwaterregeling) (Uredba br. BJZ2011046947 državnog tajnika za infrastrukturu i okoliš s odredbama kojima se utvrđuju daljnja pravila za pitanja opskrbe vodom za piće, opskrbe toplom vodom i opskrbe kućanstava vodom (Uredba o vodi)) od 14. lipnja 2011. (Stcrt. 2011., str. 10842.) sadržavaju detaljna pravila o načinu izračuna troškova i pojašnjavaju koji se troškovi mogu prenijeti u cijenu i na koji način. Nadležni ministar osigurava poštovanje tih pravila. Opskrbljivač vodom svake godine objavljuje cjenike koji će se primjenjivati na opskrbu vodom u sljedećoj kalendarskoj godini te istodobno pojašnjava način na koji se te cijene izračunavaju na temelju troškova.
Glavni postupak i prethodna pitanja
Stichting Waternet je društvo za opskrbu vodom koje je isključivo zaduženo za opskrbu vodom za piće u općini Amsterdam (Nizozemska) gdje se nalazi stan u kojem je stanovala osoba MG od rujna 2012.
Osoba MG nije obavijestila društvo Stichting Waternet o svojem useljenju u svojstvu novog stanara u tom stanu. Prijašnji stanar također nije prijavio da se odselio i nastavio je plaćati račune za opskrbu vodom za taj stan do 1. siječnja 2014. Društvo Stichting Waternet 12. studenoga 2014. osobi MG poslalo je pismo dobrodošlice i, počevši od 18. studenoga 2014., slalo joj račune koji se odnose na opskrbu vodom od 1. siječnja 2014. Osoba MG nije platila ni jedan račun za razdoblje od 1. siječnja 2014. do 18. studenoga 2016.
Društvo Stichting Waternet je stoga podnijelo tužbu kantonrechteru (Kantonski sud, Nizozemska) tražeći da se osobi MG naloži plaćanje iznosa od 283,79 eura, uvećanog za zakonske kamate i troškove kao i, podredno, dobivanje odobrenja za isključenje priključka na vodu u navedenom stanu. Taj je sud odbio zahtjev za plaćanje društva Stichting Waternet jer je opskrba vodom za piće bila „nenaručena isporuka” u smislu članka 7:7. stavka 2. BW‑a, u verziji primjenjivoj od 13. lipnja 2014. Suprotno tomu, prihvatio je njegov podredni zahtjev, pod uvjetom da osoba MG u roku od četrnaest dana od dana dostave presude, izričito ne iskaže svoju namjeru da želi opskrbu vodom. Osoba MG je 18. studenoga 2016. s društvom Stichting Waternet sklopila ugovor o opskrbi vodom.
Društvo Stichting Waternet podnijelo je žalbu protiv presude kantonrechtera (kantonski sud) pred Gerechtshofom Amsterdam (Žalbeni sud u Amsterdamu, Nizozemska), koji ju je odbio uz obrazloženje da nije postojao nikakav ugovor o opskrbi vodom sklopljen između stranaka u glavnom postupku za razdoblje od 1. siječnja 2014. do 18. studenoga 2016., da je opskrba vodom tijekom tog razdoblja bila „nenaručena isporuka” u smislu članka 7:7. stavka 2. BW‑a u verziji koja se primjenjivala od 13. lipnja 2014. i da činjenica da je osoba MG trošila vodu ne može dovesti do drugačije ocjene.
Društvo Stichting Waternet je stoga podnijelo žalbu u kasacijskom postupku pred sudom koji je uputio zahtjev, Hoge Raadu der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske). Taj se sud pita može li se smatrati, uzimajući u obzir uobičajenu praksu u Nizozemskoj i nizozemsko zakonodavstvo o javnoj opskrbi vodom, da poslovna praksa društva Stichting Waternet ne predstavlja „nenaručenu isporuku” vode za piće koja je zabranjena člankom 5. stavkom 5. i točkom 29. Priloga I. Direktivi 2005/29 kao i člankom 9. Direktive 97/7 i člankom 29. Direktive 2011/83.
Najprije, sud koji je uputio zahtjev navodi da u Nizozemskoj, s obzirom na to da se javna opskrba vodom smatra ključnom zadaćom tijela javne vlasti, ne postoji konkurentno tržište u tom sektoru, tako da je svako društvo za opskrbu vodom, s jedne strane, ovlašteno isključivo opskrbljivati vodom u području opskrbe koje mu je dodijeljeno i, s druge strane, mora dati ponudu za priključivanje osobama koje to zatraže i ne prekidati tu opskrbu u potrošačevu kućanstvu zbog njezina neplaćanja. Osim toga, navedeni sud pojašnjava da takva društva moraju, pod nadzorom tijela javne vlasti, primjenjivati tarife koje pokrivaju troškove, transparentne su i nediskriminirajuće.
Nadalje, sud koji je uputio zahtjev ističe da je prosječni nizozemski potrošač trebao znati da je stan u koji se uselio priključen na javnu mrežu za opskrbu vodom za piće i da ta opskrba vodom za piće nije besplatna.
Naposljetku, taj sud smatra da se glavni predmet razlikuje od predmeta u kojima je donesena presuda od 13. rujna 2018., Wind Tre i Vodafone Italia (
C‑54/17 i C‑55/17
,
EU:C:2018:710
). S obzirom na to da u glavnom predmetu potrošač ne može odabrati društvo za opskrbu vodom koje će ga opskrbljivati vodom za piće, troškovi se obračunavaju nakon što je potrošač stvarno potrošio vodu, formirani su prema potrošnji, transparentni su i nediskriminirajući, određeni pod kontrolom tijela javne vlasti.
U tim je okolnostima Hoge Raad der Nederlanden (Vrhovni sud Nizozemske) odlučio prekinuti postupak i uputiti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.
Treba li članak 9. Direktive [97/7] i članak 27. Direktive [2011/83], u vezi s člankom 5. stavkom 5. i Prilogom I. točkom 29. Direktivi [2005/29], tumačiti na način da je u smislu tih odredaba riječ o isporuci nenaručene vode za piće ako se poslovna praksa opskrbljivača vodom za piće sastoji u sljedećem:
(i.)
opskrbljivač vode za piće u skladu sa zakonom isključivo je nadležan (a) za isporuku vode za piće putem vodovodnog sustava na području koje mu je dodijeljeno te je (b) obvezan osobama koje to zatraže dati ponudu za priključak na javnu opskrbu vodom za piće i za isporuku vode za piće;
(ii.)
opskrbljivač vodom za piće zadržava priključak potrošačeva stana na javnu opskrbu vodom za piće u obliku u kojem je on postojao prije nego je potrošač uselio u stan, čime su vodovodne cijevi u potrošačevu stanu pod tlakom i potrošač nakon poduzimanja aktivne i svjesne radnje – koja se sastoji u zakretanju slavine ili tomu istovrijedne radnje – može prema potrebi uzeti vodu za piće, pa i nakon što je priopćio da ne želi sklopiti ugovor o isporuci vode za piće, i
(iii.)
opskrbljivač vodom za piće zaračunava troškove ako je potrošač poduzimanjem aktivne i svjesne radnje uistinu uzeo vodu za piće, pri čemu primijenjene tarife pokrivaju troškove, transparentne su i nediskriminirajuće, a što kontroliraju javna tijela?
2.
Protivi li se članku 9. Direktive [97/7] i članku 27. Direktive [2011/83] u vezi s člankom 5. stavkom 5. i Prilogom I. točkom 29. Direktive [2005/29] to da se smatra da se između opskrbljivača vodom za piće i potrošača sklapa ugovor o isporuci vode za piće ako (i.) potrošač – kao i prosječni nizozemski potrošač – zna da je isporuka vode za piće povezana s troškovima, (ii.) potrošač unatoč tomu kroz duže razdoblje sustavno troši vodu za piće, (iii.) potrošač, čak i nakon što je od opskrbljivača vodom za piće zaprimio pismo dobrodošlice, račune i opomene, nastavi trošiti vodu i (iv.) potrošač, nakon što je izdano sudsko odobrenje za isključenje priključka tog stana na vodu za piće, priopći da ipak želi ugovor s opskrbljivačem vode za piće?”
O prethodnim pitanjima
Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem, koje valja najprije ispitati, sud koji je uputio zahtjev u biti pita uređuje li se člankom 9. Direktive 97/7 i člankom 27. Direktive 2011/83, u vezi s člankom 5. stavkom 5. i točkom 29. Priloga I. Direktivi 2005/29, sklapanje ugovora i treba li ih, osobito, tumačiti na način da se može smatrati da je ugovor sklopljen između društva za opskrbu vodom i potrošača bez izričitog pristanka potonjeg.
Uvodno valja podsjetiti, s jedne strane, na to da je Direktiva 97/7 doista stavljena izvan snage 13. lipnja 2014., u skladu s člankom 31. Direktive 2011/83. Međutim, uzimajući u obzir razdoblje tijekom kojeg su se dogodile činjenice navedene u točkama 28. i 29. ove presude, u svrhu odgovora na drugo pitanje valja uzeti u obzir kako odredbe Direktive 97/7 tako i one Direktive 2011/83.
S druge strane, to je pitanje relevantno samo ako pravni odnos između društva Stichting Waternet i osobe MG nije u potpunosti uređen nacionalnim zakonodavstvom, kako u pogledu isporuke vode od strane trgovca, tako i troškova povezanih s tom isporukom koje snosi potrošač. Na sudu koji je uputio zahtjev jest da provjeri je li taj uvjet ispunjen u glavnom predmetu.
Kao prvo, valja istaknuti da je cilj Direktive 97/7 zaštita potrošača u ugovorima sklopljenima na daljinu i, osobito, definiranje opsega obveza koje trgovci moraju ispuniti u pogledu informacija koje treba priopćiti potrošačima i njihova prava odustajanja. Nasuprot tomu, ta direktiva ne obuhvaća pravila o sklapanju ugovora sklopljenih na daljinu.
Kao drugo, valja primijetiti da iz jasnog teksta članka 3. stavka 5. Direktive 2011/83 proizlazi da ona nema učinka na opće odredbe nacionalnog ugovornog prava, primjerice pravila o valjanosti, sastavljanju ili učinku ugovora u mjeri u kojoj opći aspekti ugovornog prava nisu uređeni tom direktivom. Iz uvodne izjave 14. Direktive 2011/83 također proizlazi da njome ne bi trebalo dovoditi u pitanje nacionalno pravo kojim se regulira sklapanje ili valjanost ugovora, primjerice u slučaju izostanka pristanka.
Kao treće, što se tiče Direktive 2005/29, njezin članak 3. stavak 2. predviđa da se ona primjenjuje ne dovodeći u pitanje ugovorno pravo, osobito pravila o valjanosti, sastavljanju ili učinku ugovora.
U ovom slučaju sud koji je uputio zahtjev pita se uređuje li se člankom 9. Direktive 97/7 i člankom 27. Direktive 2011/83, u vezi s člankom 5. stavkom 5. i točkom 29. Priloga I. Direktivi 2005/29 sklapanje ugovora.
U tom pogledu valja pojasniti da se te odredbe odnose na učinke mogućeg utvrđenja postojanja „nenaručene isporuke” u dijelu u kojem se odnose, s jedne strane, na zabranu poslovne prakse koja se sastoji od takve isporuke, u skladu s člankom 5. stavkom 5. i točkom 29. Priloga I. Direktivi 2005/29 i, s druge strane, na osiguranje oslobađanja potrošača obveze plaćanja bilo kakve naknade u slučaju „nenaručene isporuke”.
Stoga iz razmatranja navedenih u točkama 40. do 42. i 44. ove presude proizlazi da su, u nedostatku usklađenosti općih aspekata ugovornog prava na razini Unije, sastavljanje, sklapanje i valjanost ugovora uređeni nacionalnim pravom. Stoga je na sudu koji je uputio zahtjev da utvrdi, s obzirom na nizozemsko pravo, može li se smatrati da je ugovor sklopljen između društva za opskrbu vodom i potrošača bez izričitog pristanka potonjeg.
S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti na način da članak 9. Direktive 97/7 i članak 27. Direktive 2011/83, u vezi s člankom 5. stavkom 5. i točkom 29. Priloga I. Direktivi 2005/29, ne uređuju sklapanje ugovora tako da je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni, u skladu s nacionalnim propisima, može li se smatrati da je ugovor sklopljen između društva za opskrbu vodom i potrošača bez izričitog pristanka potonjeg.
Prvo pitanje
Svojim prvim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li pojam „nenaručena isporuka” u smislu točke 29. Priloga I. Direktivi 2005/29 tumačiti na način da obuhvaća poslovnu praksu koja se sastoji u održavanju priključka na javnu mrežu za opskrbu vodom za piće prilikom useljenja potrošača u stan u kojem je netko ranije stanovao pri čemu ne postoji zahtjev tog potrošača u tom smislu.
Najprije valja podsjetiti na to da je, kao što je to već navedeno u točki 39. ove presude, odgovor na prvo pitanje relevantan samo ako pravni odnos između društva Stichting Waternet i osobe MG nije u potpunosti uređen nacionalnim zakonodavstvom, kako u odnosu na isporuku vode od strane trgovca, tako i u vezi s troškovima te isporuke koje snosi potrošač, što je na sudu koji je uputio zahtjev da provjeri.
Prema potrebi, valja ispitati ulazi li poslovna praksa, kao što je praksa u vezi s opskrbom vodom za piće o kojoj je riječ u glavnom postupku, u područje primjene Direktive 2005/29.
Članak 1. te direktive, u vezi s njezinom uvodnom izjavom 23., propisuje između ostalog da je svrha navedene direktive da doprinese urednom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postigne visok stupanj zaštite potrošača putem usklađivanja zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača.
Slijedom toga, nacionalno zakonodavstvo ulazi u područje primjene navedene direktive samo ako se njime nastoje ostvariti ciljevi koji se odnose na zaštitu potrošača (vidjeti u tom smislu rješenje od 4. listopada 2012., Pelckmans Turnhout,
C‑559/11
, neobjavljeno,
EU:C:2012:615
, t.
20.
).
U tom pogledu valja istaknuti da ciljevi nacionalnog zakonodavstva o kojem je riječ u glavnom postupku ne proizlaze jasno iz odluke kojom se upućuje prethodno pitanje ni iz spisa kojim Sud raspolaže. U tim okolnostima, na sudu koji je uputio zahtjev je da provjeri proizlazi li praksa društva Stichting Waternet iz primjene nacionalnih odredbi kojima se nastoje postići ciljevi zaštite ekonomskih interesa potrošača i stoga ulazi li u područje primjene Direktive 2005/29 ili, naprotiv, ona ima za cilj zaštititi samo druge javne interese, kao što je javno zdravlje. Samo u slučaju da je, prema mišljenju suda koji je uputio zahtjev, s obzirom na prethodnu točku ove presude, praksa društva Stichting Waternet obuhvaćena područjem primjene Direktive 2005/29, on mora provjeriti predstavlja li ta praksa „nenaručenu isporuku”.
U vezi s pojmom „nenaručena isporuka”, točkom 29. Priloga I. Direktivi 2005/29 propisano je da „[z]ahtijevanje plaćanja proizvoda odmah ili s odgodom […] koje je trgovac nabavio, a potrošač ih nije naručio […] (prodaja nenaručene robe ili nenaručenih usluga)” ulazi, osobito, u kategoriju agresivnih poslovnih praksi koje se u svim okolnostima smatraju nepoštenima.
Dakle, postupanje trgovca na način da od potrošača zahtijeva plaćanje proizvoda ili usluge koju je trgovac pružio tom potrošaču a da je taj potrošač nije naručio predstavlja prodaju „nenaručene robe ili nenaručenih usluga” u smislu te točke 29. (presude od 13. rujna 2018., Wind Tre i Vodafone Italia,
C‑54/17 i C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, t.
43.
i od 5. prosinca 2019., EVN Bulgaria Toplofikatsia i Toplofikatsia Sofia,
C‑708/17 i C‑725/17
,
EU:C:2019:1049
, t.
64.
).
U tom pogledu valja podsjetiti na to da se člankom 8. Direktive 2005/29 pojam „agresivne poslovne prakse” definira, među ostalim, činjenicom da u znatnoj mjeri narušava ili je vjerojatno da će u znatnoj mjeri narušiti slobodu izbora prosječnog potrošača odnosno njegovo postupanje u vezi s proizvodom. Iz toga slijedi da zahtjev za uslugu mora sadržavati slobodan potrošačev odabir. To osobito pretpostavlja da trgovac potrošaču pruži jasnu i odgovarajuću informaciju (presuda od 13. rujna 2018., Wind Tre i Vodafone Italia,
C‑54/17 i C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, t.
45.
i navedena sudska praksa).
Sud je također presudio da budući da je cijena u načelu odlučujući element za potrošača pri donošenju odluke o transakciji, treba je smatrati informacijom koja mu je nužna da bi mogao donijeti informiranu odluku o toj transakciji (presuda od 13. rujna 2018., Wind Tre i Vodafone Italia,
C‑54/17 i C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, t.
47.
).
Osim toga, za tumačenje odredaba Direktive 2005/29 pojam potrošača ima presudnu važnost. U skladu s njezinom uvodnom izjavom 18., u toj se direktivi kao mjerilo postavlja prosječan potrošač koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike (presuda od 13. rujna 2018., Wind Tre i Vodafone Italia,
C‑54/17 i C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, t.
51.
i navedena sudska praksa). U skladu s tom istom uvodnom izjavom 18., na sudu je koji je uputio zahtjev je da utvrdi tipičnu reakciju prosječnog potrošača u danom slučaju.
U ovom slučaju iz zahtjeva za prethodnu odluku proizlazi da je društvo za opskrbu vodom o kojem je riječ u glavnom postupku dužno pružati uslugu vodoopskrbe, koja se ne može prekinuti zbog potrošačeva neplaćanja, prije nego što mu se pošalje pisani podsjetnik i to društvo se potrudi osobno kontaktirati s njime.
Kada je riječ o obračunu vode, sud koji je uputio zahtjev pojašnjava da kako bi se stvorili troškovi, nužno je dobrovoljno djelovanje potrošača, kroz potrošnju vode. Usto, svako društvo za opskrbu vodom mora, pod nadzorom javnih tijela, primjenjivati tarife koje pokrivaju troškove, transparentne su i nediskriminirajuće te razmjerne potrošnji vode.
Sud koji je uputio zahtjev također navodi da prosječni nizozemski potrošač, koji se uselio u stan u kojem je netko ranije stanovao, zna da je taj stan i dalje priključen na javnu mrežu opskrbe pitkom vodom i da se opskrba vodom plaća.
Te okolnosti razlikuju glavni predmet od predmeta u kojima je donesena presuda od 13. rujna 2018., Wind Tre i Vodafone Italia (
C‑54/17 i C‑55/17
,
EU:C:2018:710
, t.
49.
i
56.
). Naime, u toj je presudi Sud presudio da nije važno je li korištenje predmetnih usluga u određenim slučajevima moglo zahtijevati svjesnu potrošačevu radnju te je zaključio da postoji „nenaručena isporuka” u smislu točke 29. Priloga I. Direktivi 2005/29, s obzirom na to da u tim predmetima potrošači nisu primili odgovarajuće informacije o određenim pruženim uslugama i njihovim troškovima.
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo pitanje valja odgovoriti tako da pojam „nenaručena isporuka” u smislu točke 29. Priloga I. Direktivi 2005/29 treba tumačiti na način da, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, on ne obuhvaća poslovnu praksu društva za opskrbu vodom koja se sastoji od održavanja priključka na javnu opskrbu vodom prilikom useljenja potrošača u stan u kojem je netko ranije stanovao kada taj potrošač ne može odabrati pružatelja te usluge, a potonji naplaćuje tarife koje pokrivaju troškove, transparentno i nediskriminirajuće, prema potrošnji vode i spomenuti potrošač zna da je navedeni stan priključen na javnu mrežu opskrbe vodom i da se opskrba vodom plaća.
Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.

Slijedom navedenog, Sud (šesto vijeće) odlučuje:

1.
Članak 9. Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 20. svibnja 1997. o zaštiti potrošača s obzirom na sklapanje ugovora na daljinu i članak 27. Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2011. o pravima potrošača, izmjeni Direktive Vijeća 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća te o stavljanju izvan snage Direktive Vijeća 85/577/EEZ i Direktive 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća u vezi s člankom 5. stavkom 5. te točkom 29. Priloga I. Direktivi 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 11. svibnja 2005. o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu i o izmjeni Direktive Vijeća 84/450/EEZ, direktiva 97/7, 98/27/EZ i 2002/65/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, kao i Uredbe (EZ) br. 2006/2004 Europskog parlamenta i Vijeća ne uređuju sklapanje ugovora tako da je na sudu koji je uputio zahtjev da ocijeni, u skladu s nacionalnim propisima, može li se smatrati da je ugovor sklopljen između društva za opskrbu vodom i potrošača bez izričitog pristanka potonjeg.

2.
Pojam „nenaručena isporuka” u smislu točke 29. Priloga I. Direktivi 2005/29 treba tumačiti na način da, pod uvjetom da to provjeri sud koji je uputio zahtjev, on ne obuhvaća poslovnu praksu društva za opskrbu vodom za piće koja se sastoji od održavanja priključka na javnu opskrbu vodom prilikom useljenja potrošača u stan u kojem je netko ranije stanovao kada taj potrošač ne može odabrati pružatelja te usluge, a potonji naplaćuje tarife koje pokrivaju troškove, transparentno i nediskriminirajuće, prema potrošnji vode i spomenuti potrošač zna da je navedeni stan priključen na javnu mrežu opskrbe vodom i da se opskrba vodom plaća.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: nizozemski