CELEX: 62014TJ0512
Talan om ogiltigförklaring
Eruf
Artikel 41.3 i förordning (EG) nr 1083/2006
Beslut att inte bevilja ekonomiskt bidrag till ett större projekt
Företag som ansvarar för genomförandet av projektet
Villkoret direkt berörd ej uppfyllt
Avvisning

Bakgrund till tvisten
Den 1 oktober 2007 antog Europeiska kommissionen, genom beslut C(2007) 4562, det operativa programmet ”Innovativ ekonomi” som Republiken Polen hade lagt fram enligt artikel 32 i rådets förordning (EG) nr 1083/2006 av den 11 juli 2006 om allmänna bestämmelser för Europeiska regionala utvecklingsfonden, Europeiska socialfonden och Sammanhållningsfonden samt om upphävande av förordning (EG) nr 1260/1999 (
EUT L 210, 2006, s. 25
).
Det framgår av ansökan att sökanden Green Source Poland sp. z o.o., som är ett privaträttsligt polskt bolag som bildades i december 2004 enbart i syfte att uppföra och driva en fabrik för framställning av bioetanol i Polen, efter antagandet av nationella bestämmelser om genomförande av det operativa programmet ”Innovativ ekonomi” den 12 maj 2008 ingav en ansökan till de polska myndigheterna om stöd till projektet ”Förvärv och genomförande av innovativ tillverkningsteknologi för biokomponenter i syfte att framställa biobränsle” (nedan kallat projektet). Vidare framgår det av ansökan att de polska myndigheterna och sökanden den 25 april 2012 undertecknade ett avtal om beviljande av stöd för att genomföra detta projekt inom ramen för det operativa programmet ”Innovativ ekonomi” (nedan kallat avtalet).
Det framgår av avtalet att stödet, vilket syftade till att finansiera en del av de stödberättigande utgifterna för det aktuella större projektet, finansierades av Republiken Polen till 85 procent i form av ett bidrag från Europeiska regionala utvecklingsfonden (Eruf) och till 15 procent genom statliga medel (se artikel 1.4 i avtalet). Vidare föreskrevs det särskilt att om kommissionen inte bidrog med några medel enligt artikel 41.3 i förordning nr 1083/2006, skulle avtalet upphöra att gälla den dag då stödmottagaren delgavs kommissionens beslut (se artikel 5.24 i avtalet) och att stödmottagaren i ett sådant fall åtog sig att återbetala alla eller delar av de medel som redan hade betalats ut av de polska myndigheterna (se artikel 5.26 i avtalet).
Den 10 september 2012 ingav Republiken Polen, enligt artiklarna 39–41 i förordning nr 1083/2006, en ansökan till kommissionen om ekonomiskt bidrag från Eruf till projektet. I ansökan om bidrag, vilken ingavs av Republiken Polen i enlighet med bilaga XXII till kommissionens förordning (EG) nr 1828/2006 av den 8 december 2006 om tillämpningsföreskrifter för förordning nr 1083/2006 och för Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1080/2006 om Eruf (
EUT L 371, 2006, s. 1
), betecknas den polska ministern för regional utveckling som ”myndighet som ansvarar för ansökan” och sökanden som ”organisation som ansvarar för genomförandet av projektet (stödmottagare)”.
I skrivelse av den 27 november 2012 riktad till Republiken Polen, uppgav kommissionen att den var tveksam till huruvida den kunde bekräfta ett bidrag från Eruf till projektet, med hänsyn särskilt till vissa problem rörande översynen av regelverket för biobränsle, den omständigheten att projektet saknade innovativ karaktär, avsaknaden av uppgifter i genomförbarhetsstudien och statligt stöd. Den anmodade Republiken Polen att överväga möjligheten att dra tillbaka projektet och i förekommande fall lägga fram nya uppgifter.
Genom skrivelse av den 25 januari 2013 bemötte Republiken Polen kommissionens synpunkter genom att bland annat översända en handling som innehöll sökandens svar på kommissionens frågor.
I skrivelse av den 6 maj 2013 riktad till Republiken Polen vidhöll kommissionen sin ståndpunkt att projektet inte uppfyllde vissa av villkoren i artikel 40 i förordning nr 1083/2006, med hänsyn till den omständigheten att projektet saknade innovativ karaktär, tvivlen om projektets ekonomiska bärkraft och avsaknaden av vissa uppgifter i miljökonsekvensbeskrivningen.
Genom skrivelse av den 5 juli 2013 bemötte Republiken Polen kommissionens synpunkter genom att översända en handling som innehöll sökandens svar på kommissionens frågor.
Den 17 juli 2013 hölls på begäran av sökanden ett möte i Bryssel (Belgien) mellan sökandens företrädare och kommissionens tjänstemän.
Genom skrivelse av den 24 juli 2013 riktad till Republiken Polen bekräftade kommissionen sin ståndpunkt att projektet inte uppfyllde vissa av villkoren i artikel 40 i förordning nr 1083/2006, med hänsyn till den omständigheten att projektet saknade innovativ karaktär, tvivlen om projektets ekonomiska bärkraft, dess miljökonsekvenser och dess förenlighet med Europeiska unionens miljöpolitik. Kommissionen anmodade Republiken Polen att inkomma med synpunkter och preciserade att om dess bedömning bekräftades, skulle den fatta ett negativt beslut avseende projektet.
Genom skrivelse av den 24 september 2013 bemötte Republiken Polen kommissionens synpunkter genom att översända en handling som innehöll sökandens svar på kommissionens frågor.
Den 7 april 2014 antog kommissionen, med stöd av artikel 41.3 i förordning nr 1083/2006, beslut C(2014) 2289 final (nedan kallat det angripna beslutet), genom vilket kommissionen beslutade att inte bevilja något ekonomiskt bidrag till projektet (artikel 1). I det angripna beslutet preciseras att alla utgifter avseende projektet som angetts i en utgiftsdeklaration som föregår beslutet ska korrigeras i nästa utgiftsdeklaration (artikel 2). Det angripna beslutet är riktat till Republiken Polen (artikel 3).
Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden har, genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 26 juni 2014, väckt förevarande talan och yrkat att tribunalen ska
—
ogiltigförklara det angripna beslutet, och
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Genom separat handling som inkom till tribunalens kansli den 2 oktober 2014, har kommissionen framställt en invändning om rättegångshinder enligt artikel 130.1 i tribunalens rättegångsregler och yrkat att tribunalen ska
—
avvisa talan, och
—
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Sökanden ingav sitt yttrande över invändningen om rättegångshinder till tribunalens kansli den 21 november 2014 och har däri yrkat att tribunalen ska
—
ogilla kommissionens invändningar och förklara att talan kan tas upp till sakprövning,
—
fastställa en frist för kommissionens svar vad gäller prövningen i sak, och
—
förplikta kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna för denna del av förfarandet.
Den 25 mars 2015 beslutade tribunalen (fjärde avdelningen) att invändningen om rättegångshinder skulle prövas i samband med att målet avgörs i sak och förordnade att frågan om rättegångskostnader skulle anstå.
Den 7 maj 2015 ingav kommissionen sitt svaromål till tribunalens kansli, med yrkande om att tribunalen ska
—
i första hand avvisa talan,
—
i andra hand ogilla talan, och
—
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Sökanden ingav en replik till tribunalens kansli den 3 juli 2015 och kommissionen ingav en duplik till tribunalens kansli den 22 september 2015.
Genom handling som inkom till tribunalens kansli den 12 november 2015 begärde sökanden att en förhandling skulle hållas.
Genom handling som inkom till tribunalens kansli den 14 december 2015 begärde kommissionen att förevarande mål skulle förenas med det mål som registrerats under målnummer T‑403/15, JYSK/kommissionen. Sökanden inkom med yttrande över begäran om förening av målen den 6 januari 2016. Genom beslut av den 18 mars 2016 beslutade ordföranden på tribunalens fjärde avdelning att inte förena de båda målen i detta skede av förfarandet.
Parterna utvecklade sin talan och svarade på tribunalens muntliga frågor vid förhandlingen den 24 november 2016.
Rättslig bedömning
Inledande synpunkter
Enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF får alla fysiska eller juridiska personer på de villkor som anges i första och andra styckena i denna bestämmelse väcka talan mot ett beslut som är riktat till dem eller mot ett beslut som, även om det utfärdats i form av en förordning eller ett beslut riktat till en annan person, direkt och personligen berör dem samt mot en regleringsakt som direkt berör dem och som inte medför genomförandeåtgärder.
Enligt domstolens fasta praxis är det endast åtgärder som har sådana bindande rättsverkningar som kan påverka sökandens intressen, genom att klart förändra dennes rättsliga ställning, som utgör sådana akter och beslut som kan bli föremål för en talan om ogiltigförklaring (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 november 1981, IBM/kommissionen,
60/81
,
EU:C:1981:264
, punkt
, och dom av den 20 september 2016, Mallis m.fl./kommissionen och ECB,
C‑105/15 P–C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande mål är det ostridigt, för det första, att det angripna beslutet inte utgör en regleringsakt som inte medför genomförandeåtgärder och, för det andra, att kommissionen delgav Republiken Polen beslutet, vilket gör att nämnda beslut inte kan anses vara riktat till sökanden i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF.
Under dessa omständigheter ska tribunalen undersöka huruvida sökanden kan väcka talan om ogiltigförklaring av det angripna beslutet på grund av att den direkt och personligen berörs av detta.
Huruvida sökanden är direkt berörd
I invändningen om rättegångshinder har kommissionen bland annat hävdat att sökanden inte berörs direkt av det angripna beslutet. Kommissionen har i huvudsak hävdat att ett beslut om att bevilja eller, såsom i förevarande fall, inte bevilja ett ekonomiskt bidrag från Eruf till ett större projekt endast är riktat till den berörda medlemsstaten och att detta beslut inte har några direkta rättsverkningar gentemot sökanden.
Sökanden har bestritt kommissionens argument.
Sökandebolaget har i ansökan hävdat att det berörs av det angripna beslutet, eftersom bolaget betecknas som ”sökande” i beslutet och eftersom beslutet får till omedelbar och direkt effekt att sökanden går miste om de ekonomiska medel som krävs för att genomföra projektet, vilket således hindrar den från att fortsätta projektet och medför förluster för sökanden till följd av de utgifter som redan har uppkommit. Sökanden har tillagt att i ansökan om ekonomiskt bidrag betecknas den som ”ansvarig för genomförandet av projektet och stödmottagare”.
I yttrandet över invändningen om rättegångshinder har sökanden först hävdat att kommissionen har grundat sig på en alltför formell tolkning av rättspraxis, utan att beakta de ekonomiska och faktiska omständigheterna i det aktuella fallet. Sökanden har i synnerhet gjort gällande att det framgår av handlingarna i målet att projektet inte var genomförbart utan medel från unionen och att Republiken Polen inte ville skjuta till ytterligare medel. Sökanden har även bestritt kommissionens ståndpunkt att beslutet inte hindrar sökanden från att hitta alternativ finansiering, eftersom denna ståndpunkt strider mot logiken i systemet med offentligt stöd för regional utveckling, vilken baserar sig på stödens stimulanseffekt.
Vidare har sökanden – med hänvisning till att det i rättspraxis på området för utvecklingsstöd har erkänts att villkoret direkt berörd är uppfyllt när möjligheten för dem som ett beslut är riktat till att inte genomföra en EU-åtgärd är rent teoretisk, och det inte råder något tvivel om deras avsikt att handla i enlighet med denna åtgärd – hävdat att Republiken Polens behörighet att inte genomföra det angripna beslutet är rent teoretisk. Sökanden har gjort gällande att det framgår av handlingarna i målet att de polska myndigheterna, genom uttalandena om att de inte hade för avsikt att senare finansiera projektet och klausulen om avtalets upphörande i stödavtalet, överförde de rättsliga konsekvenserna av det angripna beslutet på sökanden, vilket beslut har omedelbar inverkan på sökanden och inte lämnar något handlingsutrymme för medlemsstaten. Sökanden har tillagt att eftersom kommissionen har ett stort utrymme för skönsmässig bedömning enligt artiklarna 39–41 i förordning nr 1083/2006, skulle kommissionen vara befriad från ansvar om den talan som väckts av mottagaren av finansieringen avvisades, eftersom medlemsstaten vanligtvis godtar beslutet, avstår från projektet (i vilket medlemsstaten inte har några direkta intressen) och använder medlen till andra projekt.
Dessutom har sökanden gjort gällande att det nu aktuella fallet skiljer sig från de fall som avses i rättspraxis rörande kommissionens beslut att sätta ned eller stoppa stöd vid oegentligheter i förvaltningen av medel. Sökanden anser att i de sistnämnda fallen åligger ansvaret för urval, genomförande och kontroll av interventionerna medlemsstaterna, medan de större projekten kräver ett föregående och individuellt godkännande av kommissionen, vilket utesluter allt ansvar för medlemsstaten vid valet eller godkännandet av projekt, eftersom medlemsstaten agerar endast som mellanhand och inte har något intresse av att angripa kommissionens beslut, eftersom den inte bär någon rättslig risk gentemot det stödmottagande bolaget. Sistnämnda bolag kan följaktligen inte framföra något klagomål mot staten, eftersom beslutet att inte bevilja bidrag faller utanför statens kontroll och är en automatisk följd av kommissionens beslut, vilket är av direkt intresse för stödmottagaren. Sökanden har avslutat med att uppge att detta synsätt bekräftades av tribunalen i dess dom av den 19 maj 1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica/kommissionen (
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
), vars faktiska och rättsliga omständigheter motsvarar sökandens situation.
Det följer av fast rättspraxis att villkoret att en fysisk eller juridisk person måste vara direkt berörd av det beslut som är föremål för talan, endast kan anses vara uppfyllt om två kumulativa kriterier är för handen. För det första måste den ifrågasatta unionsrättsakten ha direkt inverkan på den enskildes rättsliga ställning. För det andra får akten inte lämna något utrymme för skönsmässig bedömning för dem till vilka den riktar sig, och som ska genomföra den, vilket innebär att genomförandet ska ha en rent automatisk karaktär och endast följa av unionslagstiftningen utan att några mellanliggande regler tillämpas (se dom av den 10 september 2009, kommissionen/Ente per le Ville Vesuviane och Ente per le Ville Vesuviane/kommissionen,
C‑445/07 P och C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, punkt
och där angiven rättspraxis, och beslut av den 9 juli 2013, Regione Puglia/kommissionen,
C‑586/11 P
, ej publicerat,
EU:C:2013:459
, punkt
och där angiven rättspraxis). Det andra kriteriet, som avser att det inte finns något utrymme för skönsmässig bedömning för den berörda medlemsstaten, är också uppfyllt när medlemsstatens möjlighet att inte följa unionsrättsakten är rent teoretisk, eftersom det inte råder något tvivel om att den vill dra de slutsatser som är förenliga med rättsakten (se dom av den 10 september 2009, kommissionen/Ente per le Ville Vesuviane och Ente per le Ville Vesuviane/kommissionen,
C‑445/07 P och C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, punkt
och där angiven rättspraxis, och dom av den 3 mars 2011, Caixa Geral de Depósitos/kommissionen,
T‑401/07
, ej publicerad,
EU:T:2011:72
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Tribunalen ska således undersöka huruvida dessa två kumulativa kriterier är uppfyllda i förevarande mål.
Det första kriteriet för att en sökande ska vara direkt berörd
Vad beträffar det första kriteriet för att en sökande ska vara direkt berörd, vilket har nämnts ovan i punkt 32, ska det först noteras att enligt artikel 14.1 i förordning nr 1082/2006 ska den del av unionens budget som anslås till strukturfonderna genomföras inom ramen för delad förvaltning mellan medlemsstaterna och kommissionen. I artikel 59 i Europaparlamentets och rådets förordning (EU, Euratom) nr 966/2012 av den 25 oktober 2012 om finansiella regler för unionens allmänna budget och om upphävande av rådets förordning (EG, Euratom) nr 1605/2002 (
EUT L 298, 2012, s. 1
) föreskrivs att när kommissionen genomför budgeten genom delad förvaltning ska genomförandeuppgifter delegeras till medlemsstaterna. Enligt artikel 180 i förordning nr 966/2012 ska särskilt urval, förvaltning och revision av projekt som finansieras av de fonder som är föremål för delad förvaltning följa de förordningar som rör dessa fonder, det vill säga, vad beträffar Eruf, Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1080/2006 av den 5 juli 2006 om Eruf och om upphävande av förordning (EG) nr 1783/1999 (
EUT L 210, 2006, s. 1
) och förordning nr 1083/2006.
För att vidare fastställa rättsverkningarna av det angripna beslutet, ska följaktligen de bestämmelser som reglerar bland annat urvalet av projekt, och särskilt större projekt, som finansieras av Eruf tas i beaktande.
Ur den synvinkeln framgår följande av de relevanta bestämmelserna i förordning nr 1083/2006:
—
Strukturfondernas mål ska förverkligas inom ramen för ett nära samarbete, kallat partnerskap, mellan kommissionen och varje enskild medlemsstat (se artikel 11.1 i förordning nr 1083/2006).
—
Fonderna ska ge stöd som kompletterar nationella åtgärder och stödet från fonderna får inte ersätta medlemsstaternas utgifter för strukturåtgärder (se artiklarna 9.1 och 15.1 i förordning nr 1083/2006).
—
Varje medlemsstat ska till kommissionen lägga fram en nationell strategisk referensram, som ska säkerställa att stödet från fonderna är förenligt med unionens strategiska riktlinjer för sammanhållning och som ska utgöra ett referensinstrument för fondernas programplanering (se artikel 27.1 och 27.2 i förordning nr 1083/2006).
—
I varje medlemsstat ska fondernas verksamhet ha formen av operativa program som ska utformas av medlemsstaten och läggas fram till kommissionen för granskning och antagande (se artikel 32.1–32.5 i förordning nr 1083/2006).
—
Medlemsstaterna är ansvariga för förvaltning och kontroll av operativa program och ska, för det syftet, utse bland annat en förvaltningsmyndighet, en attesterande myndighet och eventuellt förmedlande organ för att utföra några eller alla av förvaltningsmyndighetens eller den attesterande myndighetens uppgifter, och en revisionsmyndighet (se artiklarna 58, 59.1, 59.2 och 70.1 i förordning nr 1083/2006). Förvaltningsmyndigheten ska ha ansvaret för att det operativa programmet förvaltas och genomförs och i detta ingår särskilt ”[a]tt se till att urvalet av insatser för finansiering sker enligt kriterierna för operativa program och att de under hela genomförandeperioden uppfyller kraven i tillämpliga [unions]regler och nationella regler” (se artikel 60 a i förordning nr 1083/2006).
—
För varje operativt program ska medlemsstaterna inrätta en övervakningskommitté som ska förvissa sig om att genomförandet av det operativa programmet är effektivt och av tillfredsställande kvalitet, bland annat genom att granska och godkänna kriterierna för urval av de insatser som finansieras (se artiklarna 63 och 65 i förordning nr 1083/2006).
—
Varje insats, det vill säga ett projekt eller en grupp projekt som syftar till att förverkliga målen med det operativa programmet, väljs ut av förvaltningsmyndigheten enligt de kriterier som fastställts av övervakningskommittén (se artikel 2 led 3 i förordning nr 1083/2006).
—
När medlemsstaten väljer ut ett större projekt, det vill säga ”utgifter som omfattar en rad arbeten, verksamheter eller tjänster som syftar till att fullgöra en odelbar ekonomisk eller teknisk uppgift med tydligt fastställda mål och vars totala kostnad överstiger 50 miljoner [euro]” (se artikel 39 i förordning nr 1083/2006), och låter det ingå i ett operativt program i syfte att det ska finansieras av Eruf, ska projektet godkännas av kommissionen, i syfte att bedöma dess syfte och effekt samt den planerade användningen av unionens medel (se skäl 49 i förordning nr 1083/2006):
—
För det syftet ska medlemsstaten eller dess förvaltningsmyndighet lämna in det större projektet till kommissionen och översända de uppgifter som anges i artikel 40 i förordning nr 1083/2006 (se artikel 41.1 i nämnda förordning).
—
Medlemsstaten eller förvaltningsmyndigheten ska inge ansökan om stöd i enlighet med de ansökningsscheman (med rubriken ”Större projekt – Begäran om bekräftelse av stöd enligt artiklarna 39–41 i förordning … nr 1828/2006”) som föreskrivs i bilagorna XX–XXII till förordning nr 1828/2006 (se artikel 40.2 e och 40.3 i sistnämnda förordning).
—
På grundval av uppgifterna i nämnda ansökan ska kommissionen bedöma det större projektets förenlighet med prioriteringarna i det operativa programmet eller de operativa programmen i fråga, dess bidrag till förverkligandet av målen för prioriteringarna och dess överensstämmelse med övrig unionspolitik (se artikel 41.1 i förordning nr 1083/2006).
—
Förutsatt att ansökan inlämnas i enlighet med artikel 40 i förordning nr 1083/2006 ska kommissionen anta ett beslut snarast möjligt, dock senast tre månader efter det att det större projektet har lämnats in (se artikel 41.2 i förordning nr 1083/2006).
—
Om kommissionens beslut är positivt ska det beskriva det fysiska innehållet i projektet och ange det belopp på vilket medfinansieringssatsen ska tillämpas samt planeringen av bidrag från fonden (se artikel 41.2 i förordning nr 1083/2006).
—
Om kommissionen inte beviljar något bidrag till det större projektet, ska den underrätta medlemsstaten om skälen till detta (se skäl 41.3 i förordning nr 1083/2006).
—
När kommissionen inte beviljar bidrag till ett större projekt och medlemsstaten redan har inkluderat utbetalningar avseende det större projektet i en utgiftsdeklaration som har ingetts till kommissionen, ska den utgiftsdeklaration som görs efter det att kommissionen antagit sitt avslagsbeslut korrigeras i enlighet därmed (se artikel 78.4 i förordning nr 1083/2006).
Av samtliga dessa bestämmelser följer att det endast är inom ramen för förbindelserna mellan kommissionen och medlemsstaten som insatserna, i syfte att kommissionen ska bedöma och eventuellt ge en medlemsstat bekräftelse på ett ekonomiskt bidrag från Eruf till ett större projekt, äger rum (se, analogt, beslut av den 6 mars 2012, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/kommissionen,
T‑453/10
, ej publicerat,
EU:T:2012:106
, punkt
).
Det framgår nämligen av de bestämmelser som nämnts ovan i punkt 36 att det är medlemsstaten som ansvarar för urvalet av de insatser som finansieras genom Eruf, däribland större projekt. Vidare är det alltid medlemsstaten som, efter att ha valt ut ett större projekt i syfte att det ska finansieras av Eruf inom ramen för ett operativt program, inger en begäran om bekräftelse till kommissionen innehållande de relevanta uppgifterna och som i förekommande fall kompletterar dessa uppgifter. Det framgår även att det är på grundval av denna begäran som kommissionen bedömer det större projektet, att kommissionen underrättar endast medlemsstaten om resultatet av bedömningen och att det, om kommissionen inte beviljar något bidrag till ett större projekt, ankommer på medlemsstaten att korrigera de utgiftsdeklarationer som redan har ingetts till kommissionen och som innehåller utgifter avseende det aktuella större projektet. Det är således den berörda medlemsstaten som kommissionen beviljar eller inte beviljar ett ekonomiskt bidrag från Eruf till ett större projekt. Följaktligen är det den berörda medlemsstaten som har rätt till det aktuella finansiella unionsstödet (se, analogt, beslut av den 9 juni 2016, IREPA/kommissionen och revisionsrätten,
T‑825/14
, ej publicerat,
EU:T:2016:345
, punkt
).
Detta är förenligt med det faktum att stöd från Eruf, enligt rättspraxis, är utformat som en ordning mellan kommissionen och medlemsstaten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 3 mars 2011, Caixa General de Depósitos/kommissionen,
T‑401/07
, ej publicerad,
EU:T:2011:72
, punkt
).
Vidare ska det erinras om att enligt fast rättspraxis innebär inte den omständigheten att ett organ, i ett beslut om beviljande av finansiellt unionsstöd från Eruf, utses som ansvarig myndighet för genomförandet av projektet att detta organ självt har rätt till stödet. Den omständigheten att ett organ anges som ansvarig myndighet för ansökan om finansiellt stöd innebär inte heller att det föreligger ett direkt samband mellan detta organ och unionsstödet. På samma sätt innebär inte heller den omständigheten att ett organ utses som mottagare av det finansiella stödet att det har rätt till det aktuella stödet. Det är medlemsstaten, i egenskap av mottagare av beslutet att bevilja finansiellt stöd från Eruf, som ska anses ha rätt till det ifrågavarande stödet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2009, kommissionen/Ente per le Ville Vesuviane och Ente per le Ville Vesuviane/kommissionen,
C‑445/07 P och C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, punkterna
–
och där angiven rättspraxis, och beslut av den 14 september 2011, Regione Puglia/kommissionen,
T‑84/10
, ej publicerat,
EU:T:2011:468
, punkt
och där angiven rättspraxis; se även, analogt, beslut av den 21 maj 2015, APRAM/kommissionen,
T‑403/13
, ej publicerat,
EU:T:2015:317
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis, och beslut av den 9 juni 2016, IREPA/kommissionen och revisionsrätten,
T‑825/14
, ej publicerat,
EU:T:2016:345
, punkterna
–
och där angiven rättspraxis).
Det följer av den rättspraxis som angetts ovan i punkt 40 att det är Republiken Polen, och inte sökanden, som i förevarande fall ska anses ha rätt till stöd från Eruf till projektet.
Det ska dessutom påpekas att det i förevarande fall, i enlighet med de bestämmelser som nämnts ovan i punkt 36, faktiskt var Republiken Polen som den 10 september 2012 ingav en ansökan till kommissionen om ekonomiskt bidrag från Eruf till projektet (se punkt 4 ovan).
Genom det angripna beslutet beslutade kommissionen dessutom att inte bevilja det aktuella ekonomiska bidraget till Republiken Polen (se punkt 12 ovan). För det första anges det i artikel 3 i det angripna beslutet att detta beslut endast är riktat till Republiken Polen. För det andra får artikel 1 i det angripna beslutet, genom att det inte beviljas något bidrag från Eruf, till följd att det är uteslutet för Republiken Polen att låta sina eventuella utgifter avseende projektet belasta Eruf. På grund av detta tvingas Republiken Polen genom artikel 2 i det angripna beslutet att korrigera alla utgifter avseende projektet som redan har lagts fram för kommissionen i en utgiftsdeklaration som föregick nämnda beslut.
Enligt det angripna beslutet är det följaktligen Republiken Polen som nekats ett ekonomiskt bidrag från Eruf till finansieringen av projektet och som ska korrigera de eventuella utgifter avseende detta projekt som redan har lagts fram för kommissionen.
Under dessa omständigheter konstaterar tribunalen att det angripna beslutet inte har någon inverkan på sökandens rättsliga ställning och att det första kriteriet för att en sökande ska vara direkt berörd följaktligen inte är uppfyllt i förevarande fall.
Denna slutsats påverkas inte av de argument som sökanden har anfört.
För det första ska det påpekas att den omständigheten att sökanden bistod de polska myndigheterna vid utarbetandet av deras svar på kommissionens skrivelser och att sökanden begärde att det skulle hållas ett möte med kommissionens tjänstemän, i vilket sökanden deltog, inte alls visar att det finns något direkt samband mellan sökanden och det angripna beslutet, eftersom förekomsten av ett sådant samband endast kan bevisas om den angripna rättsakten har direkt inverkan på sökandens rättsliga ställning utan att några mellanliggande regler tillämpas (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 5 oktober 2010, Provincie Groningen och Provincie Drenthe/kommissionen,
T‑69/09
, ej publicerat,
EU:T:2010:423
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
För det andra anser tribunalen att den av sökandebolaget åberopade omständigheten att skälen 6, 15 och 17 i det angripna beslutet – förvisso genom en olycklig formulering – hänvisar till bolaget såsom ”sökande” och att sökanden i det ansökningsformulär som Republiken Polen ingav betecknas som ”organisation som ansvarar för genomförandet av projektet (stödmottagare)” (avsnitt A.2.1 i ansökningsformuläret) och att det hänvisas till sökanden i beskrivningen av projektet (avsnitt B.1.2 i ansökningsformuläret) inte innebär att det föreligger ett direkt samband mellan sökanden och det finansiella stödet från Eruf eller att sökanden själv har rätt till nämnda stöd (se, analogt, beslut av den 25 september 2008, Regione Siciliana/kommissionen,
T‑363/03
, ej publicerat,
EU:T:2008:403
, punkt
, och beslut av den 14 september 2011, Regione Puglia/kommissionen,
T‑84/10
, ej publicerat,
EU:T:2011:468
, punkt
).
För det tredje har sökanden hävdat att den rättspraxis som nämnts ovan i punkt 40 inte är tillämplig i förevarande fall, på grund av att i denna rättspraxis, som avser mål rörande nedsättning, upphävande eller avslutande av stöd, ålåg ansvaret för urval, genomförande och kontroll av projekten medlemsstaterna, utan att kommissionen gjorde något val i det avseendet. Sökanden har hävdat att i fråga om större projekt, såsom i förevarande fall, agerar medlemsstaten tvärtom ”endast som mellanhand” och är inte ansvarig för valet eller godkännandet av projekt, vilket enbart ankommer på kommissionen. Sökanden kan därför inte inge något klagomål mot medlemsstaten.
Dessa argument kan inte godtas.
Det ska först påpekas att den rättspraxis som har angetts ovan i punkt 40 avser både insatser som inte utgör större projekt och just större projekt (dom av den 2 maj 2006, Regione Siciliana/kommissionen,
C‑417/04 P
,
EU:C:2006:282
, punkt
, beslut av den 8 juli 2004, Regione Siciliana/kommissionen,
T‑341/02
,
EU:T:2004:228
, punkt
, och beslut av den 25 september 2008, Regione Siciliana/kommissionen,
T‑363/03
, ej publicerat,
EU:T:2008:403
, punkterna
och
).
Vidare, och i motsats till vad sökanden har gjort gällande, framgår det av de bestämmelser i förordning nr 1083/2006 som har nämnts ovan i punkt 36 att det är medlemsstaterna som är ansvariga för urvalet av insatser, däribland större projekt. Kommissionen gör inte något urval bland de större projekt som sökandena har föreslagit för de nationella myndigheterna, utan den gör endast, och enbart gentemot medlemsstaterna, en bedömning av bland annat projektets förenlighet och bidrag (i den mening som avses i artikel 41.2 i förordningen) i fråga om de större projekt som de nationella myndigheterna redan har valt ut och som har lagts fram för kommissionen för att bekräfta huruvida ett ekonomiskt bidrag från Eruf kommer att beviljas.
I det avseendet kan det resonemang som fördes i dom av den 19 maj 1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica/kommissionen (
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
), vilket har åberopats av sökanden, inte överföras på det aktuella fallet. För det första ska det påpekas att tribunalen, i punkterna 25 och 26 i nämnda dom, inriktade sin bedömning på villkoret att sökanden ska vara personligen berörd, genom att, vad beträffar villkoret direkt berörd, inskränka sig till att ange att det angripna beslutet i det fallet hade haft direkta rättsverkningar gentemot sökanden, utan att några andra nationella myndigheter eller unionsinstanser hade trätt emellan. För det andra framgår det av punkt 6 i meddelandet till medlemsstaterna om fastställande av riktlinjer för det integrerade globala stöd som medlemsstaterna uppmanas att lägga fram förslag om inom ramen för ett gemenskapsinitiativ rörande landsbygdsutveckling (
EGT C 73, 1991, s. 33
), vilket var tillämpligt i det aktuella målet, att de ”lokala grupper” som var mottagare av stödet blev ”utvalda av kommissionen och medlemsstaterna i partnerskap på grundval av mer omfattande förslag från medlemsstaterna”. Det framgår nämligen av nämnda dom att de italienska myndigheterna hade ingett ett flertal projekt till kommissionen och att kommissionen hade valt ut vissa av dem (dom av den 19 maj 1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica/kommissionen,
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
, punkterna
–
). I förevarande fall är det dock, såsom har påpekats i punkt 52 ovan, inte kommissionen som väljer ut projekten, utan det ankommer enbart på de nationella myndigheterna.
Eftersom den rättspraxis som har angetts i punkt 40 utvecklades inom ramen för mål där stödet från Eruf hade beviljats medlemsstaten och sedan satts ned eller rent av upphävts, är den än mer relevant när stödet från Eruf ännu inte har beviljats medlemsstaten och följaktligen när sambandet mellan, å ena sidan, det organ som har angetts som ansvarigt för genomförandet av projektet, ansvarigt för ansökan eller mottagare av stödet, och, å andra sidan, stödet från Eruf är än mer indirekt.
Vad slutligen beträffar sökandens argument om att nämnda rättspraxis inte är tillämplig i förevarande mål, på grund av att sökanden inte kan anföra något klagomål mot medlemsstaten och därför ska anses vara direkt berörd av det angripna beslutet, erinrar tribunalen om att även om enskilda ska ha tillgång till ett effektivt domstolsskydd för sina rättigheter enligt unionsrätten, innebär likväl inte åberopandet av denna rättighet att villkoren i artikel 263 fjärde stycket FEUF kan kringgås. Enligt fast rättspraxis ska domstolsskyddet för fysiska eller juridiska personer, vilka på grund av de villkor för talerätt som föreskrivs i artikel 263 fjärde stycket FEUF inte kan väcka en direkt talan angående lagenligheten av en sådan unionsrättsakt som det angripna beslutet, säkerställas på ett effektivt sätt genom möjligheterna att väcka talan vid nationell domstol. Det åligger i enlighet med principen om lojalt samarbete i artikel 4 FEUF de nationella domstolarna att, så långt det är möjligt, tolka och tillämpa nationella bestämmelser om talerätt så, att det är möjligt för dessa personer att få till stånd en domstolsprövning av lagenligheten av varje beslut eller annan åtgärd på nationell nivå som rör tillämpningen, i förhållande till dem, av en sådan unionsrättsakt som den som är aktuell i förevarande mål, genom att åberopa att denna rättsakt är ogiltig och därigenom förmå den nationella domstolen att begära förhandsavgörande från EU-domstolen angående denna fråga (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2009, kommissionen/Ente per le Ville Vesuviane och Ente per le Ville Vesuviane/kommissionen,
C‑445/07 P och C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis, och beslut av den 9 juni 2016, IREPA/kommissionen och revisionsrätten,
T‑825/14
, ej publicerat,
EU:T:2016:345
, punkterna
och
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall skulle sökanden, i enlighet med tillämplig nationell rätt, bland annat ha kunnat vid behörig nationell domstol angripa upphävandet av avtalet eller den återbetalning som de polska myndigheterna krävde enligt avtalet, genom att göra gällande att det angripna beslutet, som utlöste dessa krav, är ogiltigt. Sökanden skulle på så sätt ha kunnat förmå den nationella domstolen att begära förhandsavgörande från EU-domstolen angående det angripna beslutets giltighet.
Under alla omständigheter ska det framhållas att kravet på ett effektivt domstolsskydd inte får leda till att det bortses från villkoret direkt berörd som uppställs i artikel 263 fjärde stycket FEUF (se beslut av den 9 juni 2016, IREPA/kommissionen och revisionsrätten,
T‑825/14
, ej publicerat,
EU:T:2016:345
, punkt
och där angiven rättspraxis).
För det fjärde konstaterar tribunalen att de påstådda negativa omständigheter som sökanden har åberopat, nämligen att sökanden går miste om de medel som krävs för att genomföra projektet, att det är omöjligt att fortsätta projektet och skyldigheten att bära förlusterna till följd av de utgifter som redan har uppkommit, även om det antas att de är styrkta, varken följer av själva det angripna beslutet eller av de bestämmelser i unionsrätten som är avsedda att reglera dess verkningar, utan följer av de konsekvenser som de polska myndigheterna och sökanden, inom ramen för avtalet, har gett nämnda beslut.
Det är nämligen i artikel 5.24 och 5.26 i avtalet som det föreskrivs att avtalet ska sägas upp om kommissionen fattar ett negativt beslut avseende begäran om bekräftelse och, i så fall, att sökanden är skyldig att återbetala de medel som redan mottagits från de polska myndigheterna, inbegripet medel som inte kommer från Eruf. De konsekvenser och de skyldigheter som följer av avtalet träder följaktligen emellan sökandens rättsliga ställning och det angripna beslutet (se, analogt, beslut av den 6 juni 2002, SLIM Sicilia/kommissionen,
T‑105/01
,
EU:T:2002:147
, punkt
).
Det andra kriteriet för att en sökande ska vara direkt berörd
Vad beträffar det andra kriteriet för att en sökande ska vara direkt berörd, vilket har nämnts ovan i punkt 32, ska det erinras om att sökanden inte är direkt berörd om en självständig vilja hos den som beslutet riktar sig till träder emellan beslutet och dess återverkningar på sökanden. Om det avgörande som fattas av den som beslutet riktar sig till rättsligt sett inte krävs enligt unionsrätten eller ett konkret beslut som har fattats av kommissionen, utan grundar sig på ett fristående beslut som har fattats av medlemsstaten, finns det inget direkt samband mellan kommissionsbeslutet och sökanden (se beslut av den 6 mars 2012, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/kommissionen,
T‑453/10
, ej publicerat,
EU:T:2012:106
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I förevarande fall får artikel 1 i det angripna beslutet till följd att Republiken Polen nekas ett bidrag från Eruf till projektet. Denna bestämmelse innebär således att Republiken Polens eventuella utgifter avseende detta projekt inte kommer att täckas av Eruf.
Artikel 2 i det angripna beslutet ålägger, i enlighet med artikel 78.4 i förordning nr 1083/2006, Republiken Polen en skyldighet att korrigera de utgiftsdeklarationer som redan har ingetts till kommissionen och som innehåller utgifter avseende projektet.
Under dessa omständigheter kräver Republiken Polens genomförande av det angripna beslutet endast, för det första, att utgifterna inte har deklarerats till kommissionen och, för det andra, om sådana utgifter redan har deklarerats till kommissionen i en utgiftsdeklaration som föregick det angripna beslutet, att den utgiftsdeklaration som görs därefter korrigeras i enlighet därmed.
Tribunalen konstaterar således att Republiken Polens genomförande av det angripna beslutet inte får några följder för sökanden, varken enligt det angripna beslutet självt eller enligt de bestämmelser i unionsrätten som är avsedda att reglera dess verkan, eftersom beslutets verkningar endast är begränsade till förbindelserna mellan unionen, i synnerhet Eruf, och Republiken Polen.
Det angripna beslutet hindrar således inte att sökanden genomför projektet eller att Republiken Polen finansierar projektet med hjälp av andra ekonomiska medel än medel från Eruf. Det angripna beslutet kräver inte heller att Republiken Polen ska säga upp avtalet eller återkräva de belopp som den har utbetalat till sökanden för att genomföra projektet.
I punkt 84 i generaladvokaten Ruiz-Jarabo Colomers förslag i målet Regione Siciliana/kommissionen (
C‑417/04 P
,
EU:C:2006:28
), påpekades följande, i avsaknad av ett bidrag från Eruf:
”Den berörda … [medlemsstaten] har … ansvar för att avgöra framtiden för ett projekt som i själva verket är dess eget. Den kan välja mellan ett antal alternativ som att avsluta det, stoppa det tillfälligt eller överlåta det på en annan aktör, men den har även rätt att överta ansvaret för kostnaden och att finansiera projektet med budgetmedel för att garantera att det slutförs. Även om … [beslutet att inte bevilja ett bidrag medför olägenheter], innebär inte kommissionens beslut att … [inte bevilja bidraget] en förhandsbedömning eller förväntning [eller rekommendation] angående medlemsstatens framtida vägval för dess regionala utvecklingsprojekt.”
Under dessa omständigheter konstaterar tribunalen att det angripna beslutet inte har några direkta återverkningar på sökanden enligt unionsrätten eller beslutet självt och att det andra kriteriet för att en sökande ska vara direkt berörd följaktligen inte heller är uppfyllt i förevarande fall.
Dessa överväganden påverkas inte av sökandens argument.
För det första följer den av sökanden åberopade omständigheten att de polska myndigheterna har framhållit sin avsikt att inte senare ge bidrag till projektet i avsaknad av bidrag från Eruf, om det antas att den är styrkt, inte alls av det angripna beslutet och den utgör under alla omständigheter ett uttryck för en självständig vilja från de aktuella myndigheternas sida, då det inte föreligger några skyldigheter som i det avseendet följer av det angripna beslutet eller av unionsrätten (se, analogt, dom av den 10 september 2009, kommissionen/Ente per le Ville Vesuviane och Ente per le Ville Vesuviane/kommissionen,
C‑445/07 P och C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, punkt
).
Enligt rättspraxis är Republiken Polens avsikt att inte längre finansiera projektet inte tillräcklig för att fastställa att det direkta intresse som krävs enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF föreligger, eftersom en medlemsstat på så sätt skulle ha möjlighet att bestämma huruvida den berörda personen har talerätt vid unionsdomstolarna (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 14 september 2011, Regione Puglia/kommissionen,
T‑84/10
, ej publicerat,
EU:T:2011:468
, punkt
, och beslut av den 21 maj 2015, APRAM/kommissionen,
T‑403/13
, ej publicerat,
EU:T:2015:317
, punkt
).
För det andra gör den omständigheten, såsom har angetts i punkt 3 ovan, att det i artikel 5.24 i avtalet föreskrivs att nämnda avtal ska sägas upp om kommissionen beslutar att inte bevilja bidrag, det inte heller möjligt att dra slutsatsen att de polska myndigheterna inte har ett utrymme för skönsmässig bedömning enligt det angripna beslutet.
I den mån som ett sådant argument består i att göra gällande att en påstådd avsaknad av utrymme för skönsmässig bedömning följer av avtalet och inte av unionslagstiftningen, grundar sig detta argument på en felaktig tolkning av den rättspraxis som har angetts i punkterna 32 och 60 ovan, enligt vilken avsaknaden av ett utrymme för skönsmässig bedömning ska följa just av unionsrätten (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 14 september 2011, Regione Puglia/kommissionen,
T‑84/10
, ej publicerat,
EU:T:2011:468
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I analogi med de påpekanden som gjorts i punkterna 69 och 70 ovan, ska det vidare påpekas att själva omständigheten att de polska myndigheterna och sökanden hade beslutat att säga upp avtalet om det inte beviljades något stöd från Eruf också utgör ett uttryck för deras självständiga vilja, då det inte föreligger någon skyldighet som i det avseendet följer av unionsrätten. Slutligen, om enbart förekomsten av en sådan klausul var tillräcklig för att styrka det direkta intresse som krävs enligt artikel 263 fjärde stycket FEUF, skulle detta innebära dels att parterna till ett sådant avtal fick möjlighet att avgöra huruvida den berörda personen har talerätt vid unionsdomstolarna, dels att situationen för en person som påstås vara berörd av ett beslut av kommissionen bedöms olika beroende på huruvida personen har ingått ett sådant avtal med de nationella myndigheterna eller ej, enligt gällande praxis i varje medlemsstat.
För det tredje är argumentet, som sökanden åberopade vid förhandlingen, om att det inte står Republiken Polen fritt att anslå andra medel från den nationella budgeten till projektet, även om det antas att denna omständighet är styrkt, också grundat – mot bakgrund av den rättspraxis som nämnts i punkt 72 ovan – på en felaktig tolkning av unionsrätten, i den mån som argumentet består i att göra gällande att en påstådd avsaknad av utrymme för skönsmässig bedömning följer av nationell rätt och inte av unionslagstiftningen.
För det fjärde kan den rättspraxis som sökanden har åberopat till stöd för ståndpunkten att de polska myndigheterna inte har något utrymme för skönsmässig bedömning, nämligen dom av den 23 november 1971, Bock/kommissionen (
62/70
,
EU:C:1971:108
), dom av den 17 januari 1985, Piraiki-Patraiki m.fl./kommissionen (
11/82
,
EU:C:1985:18
), dom av den 5 maj 1998, Dreyfus/kommissionen (
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
), dom av den 5 maj 1998, Compagnie Continentale (France)/kommissionen (
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
), och dom av den 5 maj 1998, Glencore Grain/kommissionen (
C‑403/96 P
,
EU:C:1998:195
), inte överföras på det aktuella fallet.
Domstolen själv har nämligen slagit fast att lösningen i nämnda domar är av undantagskaraktär som kan förklaras av de särskilda situationer i vilka denna lösning valdes och att detta framgår av själva lydelsen i dessa domar (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 6 mars 2014, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/kommissionen,
C‑248/12 P
, ej publicerat,
EU:C:2014:137
, punkterna
och
). Domstolen påpekade således att det var i undantagsfall som den hade bedömt att en sökande kunde vara direkt berörd i den mening som avses i artikel 263 fjärde stycket FEUF när andra faktorer, till exempel den rent teoretiska möjligheten att inte genomföra det aktuella beslutet, gjorde att sökanden kunde anses ha ett direkt intresse därav (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 september 2009, kommissionen/Ente per le Ville Vesuviane och Ente per le Ville Vesuviane/kommissionen,
C‑445/07 P och C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, punkt
, och beslut av den 6 mars 2014, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/kommissionen,
C‑248/12 P
, ej publicerat,
EU:C:2014:137
, punkt
).
Vad särskilt beträffar dom av den 5 maj 1998, Dreyfus/kommissionen (
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
), dom av den 5 maj 1998, Compagnie Continentale (France)/kommissionen (
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
), och dom av den 5 maj 1998, Glencore Grain/kommissionen (
C‑403/96 P
,
EU:C:1998:195
), ska det påpekas att domstolen i dessa domar stödde sig på det socioekonomiska sammanhang i vilket det aktuella leveranskontraktets undertecknande ingick. Detta sammanhang kännetecknades av den kritiska ekonomiska och finansiella situation som mottagaren befann sig i samt av den försvårade situationen vad avser livsmedel och mediciner. Domstolen stödde sig även på den omständigheten att den aktuella spannmålsleveransen under dessa omständigheter endast kunde ske med hjälp av finansiella resurser som unionen hade ställt till förfogande. Införandet av en hänvisningsklausul i leveranskontraktet återspeglade således endast det förhållandet att det aktuella leveranskontraktet objektivt sett var ekonomiskt underkastat de finansiella resurser som unionen hade ställt till förfogande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 5 maj 1998, Dreyfus/kommissionen,
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
, punkterna
och
).
Det nu aktuella fallet kännetecknas dock inte av ett liknande faktiskt och ekonomiskt sammanhang, där sökanden, utan bidraget från Eruf, helt skulle sakna faktisk möjlighet att genomföra projektet eller ha tillgång till nödvändiga resurser för det ändamålet, eftersom bidraget från Eruf är långtifrån den enda finansieringskällan för projektet och eftersom det tvärtom framgår av de handlingar som ingetts till tribunalen att projektet finansierades till cirka 84 procent med privata medel och till cirka 2 procent med andra medel från den berörda medlemsstaten.
Vad beträffar de mål som avgjordes genom dom av den 17 januari 1985, Piraiki-Patraiki m.fl./kommissionen (
11/82
,
EU:C:1985:18
), och dom av den 23 november 1971, Bock/kommissionen (
62/70
,
EU:C:1971:108
), ska det likaså erinras om att de avsåg enskilda fall där kommissionen, på begäran av en medlemsstat, hade godkänt att medlemsstaten antog skyddsåtgärder. Under sådana omständigheter hade domstolen fog för att anse att det inte fanns några tvivel om att den medlemsstat som hade begärt dessa åtgärder skulle vidta samtliga de åtgärder som detta föranledde (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 8 juli 2004, Regione Siciliana/kommissionen,
T‑341/02
,
EU:T:2004:228
, punkt
). Detta saknar dock betydelse i förevarande fall, eftersom Republiken Polen inte begärde att kommissionen skulle anta ett beslut som gav den möjlighet att inte bevilja ett ekonomiskt bidrag till projektet.
För det femte grundar sig sökandens argument, om att projektet inte skulle vara genomförbart utan bidraget från Eruf och att dessa medel skulle haft en ”stimulanseffekt”, på en missuppfattning av stöd från Eruf. Stöd från Eruf riktar sig nämligen till medlemsstaten, vilken får använda stödet för att finansiera projekt, till och med större projekt, inom ramen för ett eller flera operativa program. Det organ som ansvarar för genomförandet av projektet har däremot inte rätt till stödet och det föreligger inte ett direkt samband mellan detta organ och stödet. Det är således inte stödet från Eruf som direkt bidrar till genomförbarheten av ett projekt eller som har en stimulanseffekt för sökanden, utan det eventuella stöd som de polska myndigheterna skulle kunna bevilja sökanden, bland annat med hjälp av medel från Eruf. Det angripna beslutet hindrar inte att Republiken Polen finansierar projektet, utan endast att sådant stöd belastar unionens budget för Eruf.
Av det ovan anförda följer att de två kriterier som nämnts ovan i punkt 32 inte är uppfyllda och att sökanden följaktligen inte berörs direkt av det angripna beslutet, eftersom beslutet endast har inverkan på rättsförhållandet mellan kommissionen och Republiken Polen.
Tribunalen finner följaktligen att sökanden inte uppfyller en av de sakprövningsförutsättningar som uppställs i artikel 263 fjärde stycket FEUF, nämligen villkoret att sökanden ska vara direkt berörd, vilket gör att det inte är nödvändigt att pröva huruvida sökanden personligen berörs av det angripna beslutet.
Följaktligen ska förevarande talan avvisas.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande rättegångsdeltagare förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats. Kommissionen har yrkat att sökanden ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom sökanden har tappat målet, ska kommissionens yrkande bifallas.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (sjunde avdelningen)
följande:

1)
Talan avvisas.

2)
Green Source Poland sp. z o.o. ska bära sina rättegångskostnader och ersätta Europeiska kommissionens rättegångskostnader.

Van der Woude
Ulloa Rubio
Marcoulli
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 4 maj 2017.
Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.