CELEX: 62016CJ0300
Apelācija
Valsts atbalsts
“Atbalsta” jēdziens
“Ekonomiskās priekšrocības” jēdziens
Privātā kreditora kritērijs
Piemērošanas nosacījumi
Piemērošana
Eiropas Komisijas izmeklēšanas pienākumi

Apelācijas sūdzībā Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Vispārējās tiesas 2016. gada 16. marta spriedumu
Frucona Košice
/Komisija (T‑103/14, turpmāk tekstā – “pārsūdzētais spriedums”,
EU:T:2016:152
), ar kuru tā atcēlusi Komisijas 2013. gada 16. oktobra Lēmumu 2014/342/ES par valsts atbalstu SA.18211 (C 25/05) (ex NN 21/05), ko Slovākijas Republika piešķīrusi uzņēmumam
Frucona Košice a.s
. (
OV 2014, L 176, 38. lpp.
; turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”).
Tiesvedības priekšvēsture
Tiesvedības priekšvēsture pārsūdzētā sprieduma 1.–34. punktā ir apkopota šādi:
“[Frucona Košice] stāvokļa novērtējums un mierizlīguma procedūra
[..]
Frucona Košice a.s
. ir saskaņā ar Slovākijas tiesībām dibināta sabiedrība, kura tostarp darbojās alkohola un degvīna ražošanas nozarē.
Laikposmā no 2002. gada novembra līdz 2003. gada novembrim [
Frucona Košice
] tika piešķirti vairāki nodokļu parādu samaksas termiņu pagarinājumi; šos nodokļu parādus veidoja akcīzes nodoklis, kas tai bija jāmaksā. Šie samaksas termiņu pagarinājumi tai tika piešķirti pēc finanšu garantiju sniegšanas par labu vietējai nodokļu iestādei, kurai tā bija piekritīga, proti,
Košice IV
birojam (turpmāk tekstā – “vietējā nodokļu pārvalde”).
2004. gada 25. februārī [
Frucona Košice
] finansiālu grūtību dēļ, ar kurām tai nācās saskarties, nevarēja samaksāt akcīzes nodokli, kas tai bija jāmaksā 2004. gada janvārī. Pēc grozījumiem tiesību aktos, kas tika izdarīti pēc 2004. gada 1. janvāra, [
Frucona Košice
] vairs nevarēja saņemt šī akcīzes nodokļa samaksas termiņa pagarinājumu.
Līdz ar to [
Frucona Košice
] zaudēja licenci, kas tai ļāva ražot un pārstrādāt alkoholu un degvīnu. Kopš tā laika ar preču zīmi “Frucona” tā vienīgi izplatīja alkoholu, ko tā bija iepirkusi no
O. H
. – sabiedrības, kura saskaņā ar vienošanos ar [
Frucona Košice
] to ražoja ar licenci prasītājas degvīna ražotnēs.
[
Frucona Košice
] bija arī pārmērīgas parādsaistības
zákon č. 328/1991 Zb. o konkurze a vyrovnaní
(Likums Nr. 328/1991 par bankrotu [likvidāciju ar tiesas nolēmumu] un izlīgumu) izpratnē.
2004. gada 8. martā [
Frucona Košice
] iesniedza
Krajský súd v Košiciach
(Košices apgabaltiesa (Slovākija)) pieteikumu par izlīguma procedūras uzsākšanu (turpmāk tekstā – “pieteikums par mierizlīgumu”), piedāvājot katram no saviem kreditoriem samaksāt 35 % no summas, kuru tā bija parādā. [
Frucona Košice
] kopējais parāds bija aptuveni SKK 644,6 miljoni [(aptuveni EUR 21,4 miljoni)], no kuriem aptuveni SKK 640,8 miljoni [(aptuveni EUR 21,3 miljoni)] bija nodokļu parāds.
7.
Ar 2004. gada 29. aprīļa lēmumu
Krajský súd v Košiciach
[(Košices apgabaltiesa)] atļāva uzsākt izlīguma procedūru.
2004. gada 9. jūlija mierizlīguma sēdē [
Frucona Košice
] kreditori, tostarp vietējā nodokļu pārvalde, atbalstīja pieteikumu par mierizlīgumu. Saistībā ar šo mierizlīguma procedūru vietējā nodokļu pārvalde rīkojās kā atsevišķs kreditors, kas ir statuss, ko tā ieguvusi to garantiju dēļ, kuras tai sniegtas [
Frucona Košice
] maksājamo akcīzes nodokļa maksājumu samaksas termiņu pagarinājuma laikā (skat. iepriekš 2. punktu).
[
Frucona Košice
] apgalvo, ka pirms 2004. gada 9. jūlija tā vietējai nodokļu pārvaldei ir iesniegusi neatkarīgas revīzijas kompānijas izstrādātu audita ziņojumu (turpmāk tekstā – “E ziņojums”), lai minētajai pārvaldei ļautu izvērtēt attiecīgās mierizlīguma un likvidācijas ar tiesas nolēmumu priekšrocības.
2004. gada 21. jūnijā Slovākijas Nodokļu administrācija veica pārbaudi uz vietas [
Frucona Košice
] telpās. Šīs pārbaudes laikā tās finanšu situācija tika noteikta pēc stāvokļa uz 2004. gada 17. jūniju.
Ar 2004. gada 14. jūlija lēmumu
Krajský súd v Košiciach
[(Košices apgabaltiesa)] apstiprināja izlīgumu. Saskaņā ar šo izlīgumu Slovākijas nodokļu iestāžu prasījumi bija jāapmierina 35 % apmērā jeb par summu aptuveni SKK 224,3 miljonu [(aptuveni EUR 7,45 miljoni)] apmērā.
Vietējā nodokļu pārvalde 2004. gada 20. oktobra vēstulē turklāt norādīja [
Frucona Košice
], ka mierizlīguma nosacījumi, saskaņā ar kuriem daļa nodokļu parāda nebija jāatmaksā, ir uzskatāmi par netiešu valsts atbalstu, kam ir vajadzīga Eiropas Kopienu Komisijas atļauja.
[
Frucona Košice
] 2004. gada 17. decembrī vietējai nodokļu pārvaldei tostarp samaksāja summu SKK 224,3 miljonu [(aptuveni EUR 7,45 miljoni)] apmērā, kas atbilst 35 % no tās kopējā nodokļu parāda. Ar 2004. gada 30. decembra lēmumu
Krajský súd v Košiciach
[(Košices apgabaltiesa)] paziņoja par izlīguma procedūras izbeigšanu. 2006. gada 18. augustā
Krajský súd v Košiciach
[(Košices apgabaltiesa)] samazināja vietējai nodokļu pārvaldei maksājamo summu līdz SKK 224,1 miljoniem [(aptuveni EUR 7,44 miljoni)].
Administratīvā procedūra
2004. gada 15. oktobrī Komisijai tika nosūtīta sūdzība par iespējamu nelikumīgu valsts atbalstu par labu [
Frucona Košice
].
Ar 2005. gada 4. janvāra vēstuli Slovākijas Republika, atbildot uz Komisijas informācijas pieprasījumu, informēja Komisiju par to, ka [
Frucona Košice
], iespējams, saņēmusi nelikumīgu valsts atbalstu, un lūdza Komisiju atļaut šo atbalstu kā glābšanas atbalstu, kas piešķirts uzņēmumam, kuram ir grūtības.
Pēc tam, kad Komisija bija apkopojusi papildu informāciju, tā ar 2005. gada 5. jūlija vēstuli informēja Slovākijas Republiku par savu lēmumu uzsākt EKL 88. panta 2. punktā paredzēto oficiālo izmeklēšanas procedūru attiecībā uz konkrēto pasākumu. Šis lēmums tika publicēts
Eiropas Savienības
Oficiālajā Vēstnesī
(
OV 2005, C 233, 47. lpp.
).
Slovākijas Republika ar 2005. gada 10. oktobra vēstuli iesniedza Komisijai savus apsvērumus par attiecīgo pasākumu. Tāpat [
Frucona Košice
] ar 2005. gada 24. oktobra vēstuli iesniedza Komisijai savus apsvērumus par konkrēto pasākumu. Tie Slovākijas Republikai tika nosūtīti, lai ļautu tai reaģēt, ko tā izdarīja ar 2005. gada 16. decembra vēstuli.
Sākotnējais lēmums
2006. gada 7. jūnijā Komisija pieņēma Lēmumu 2007/254/EK par valsts atbalstu C 25/05 (ex NN 21/05), ko īstenojusi Slovākijas Republika attiecībā uz
Frucona Košice
(
OV 2007, L 112, 14. lpp.
; turpmāk tekstā – “sākotnējais lēmums”). Šī lēmuma rezolutīvās daļas 1. pantā ir paredzēts, ka Slovākijas Republikas piešķirtais valsts atbalsts par labu [
Frucona Košice
] par summu SKK 416515990 [(aptuveni EUR 13900000)] apmērā ir nesaderīgs ar kopējo tirgu, un tā [rezolutīvās daļas] 2. pantā ir uzdots atgūt šo atbalstu.
Tiesvedības Vispārējā tiesā un Tiesā
2007. gada 12. janvārī [
Frucona Košice
] cēla Vispārējā tiesā prasību par sākotnējā lēmuma atcelšanu.
Vispārējā tiesa ar 2010. gada 7. decembra spriedumu Frucona Košice/Komisija [(
T‑11/07
,
EU:T:2010:498
)] šo prasību noraidīja kā nepamatotu.
Tiesa, pēc tam kad [
Frucona Košice
] saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 56. pantu tai iesniedza apelācijas sūdzību, ar 2013. gada 24. janvāra spriedumu Frucona Košice/Komisija [(
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
)] atcēla [2010. gada 7. decembra spriedumu Frucona Košice/Komisija [..] (
T‑11/07
,
EU:T:2010:498
)]. Saistībā ar strīda pirmajā instancē izvērtēšanu pēc būtības Tiesa secināja, ka Komisija ir pieļāvusi acīmredzamu kļūdu vērtējumā, jo, novērtējot privātā kreditora kritēriju, tā nav ņēmusi vērā likvidācijas ar tiesas nolēmumu procedūras ilgumu vai gadījumā, ja Komisija ir ņēmusi vērā minēto faktoru, tā no tiesību viedokļa nav pietiekami pamatojusi sākotnējo lēmumu. Visbeidzot Tiesa nodeva lietu atpakaļ Vispārējai tiesai, lai tā lemtu par tajā izvirzītajiem pamatiem, kurus tā nav izskatījusi.
Pēc sprieduma[, 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija (
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
)], lai novērstu Tiesas konstatētās nepilnības, Komisija 2013. gada 16. oktobrī pieņēma [apstrīdēto] lēmumu, kura [rezolutīvās daļas] 1. pantā ir paredzēts, ka sākotnējais lēmums “ir atcelts”.
Vēlāk ar [rīkojumu, 2014. gada 21. marts, Frucona Košice/Komisija (
T‑11/07
RENV, nav publicēts,
EU:T:2014:173
) Vispārējā tiesa nosprieda [konstatēja], ka vairs nav jālemj par prasību atcelt sākotnējo lēmumu.
Apstrīdētais lēmums
[..]
Apstrīdētajā lēmumā Komisija tostarp uzskatīja, ka ir jāizvērtē jautājums par to, vai būtībā, atbalstot pieteikumu par mierizlīgumu un līdz ar to tās parāda atlaidi 65 % apmērā, vietējā nodokļu pārvalde attiecībā uz [
Frucona Košice
] rīkojās kā privātais kreditors tirgus ekonomikas apstākļos. Tā šajā ziņā precizēja, ka minētās pārvaldes kā [
Frucona Košice
] kreditora stāvoklis bija neparasti labvēlīgs, jo šī pārvalde atradās juridiski un ekonomiski izdevīgākā situācijā nekā [
Frucona Košice
] privātie kreditori. Vietējai nodokļu pārvaldei faktiski bija vairāk par 99 % no visiem reģistrētajiem parādiem, un tā bija atsevišķs kreditors, kura prasījumus jebkurā bankrota procedūras laikā varēja apmierināt, izmantojot nodrošināto aktīvu pārdošanu (apstrīdētā lēmuma 80. apsvērums).
Pirmkārt, attiecībā uz privātā kreditora kritēriju Komisija turklāt secināja, ka šī kritērija piemērojamība bija atkarīga no tā, vai attiecīgā dalībvalsts piešķir uzņēmumam ekonomiskas priekšrocības citādi, nekā īstenojot valsts varu, un ka gadījumā, ja dalībvalsts administratīvajā procesā atsaucas uz šo kritēriju, tai šaubu gadījumā ir pārliecinoši un ar objektīviem un pārbaudāmiem pierādījumiem jāpierāda, ka īstenotais pasākums izriet no tās kā privāta tirgus dalībnieka statusa. Tā šajā ziņā atsaucas uz 2012. gada 5. jūnija spriedumu Komisija/EDF [(
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
],
81.
–
85.
punkts) (apstrīdētā lēmuma 82. apsvērums).
Apstrīdētā lēmuma 83. apsvērumā Komisija norāda:
“Īsumā – Slovākijas Republika apgalvo, ka, pēc tās domām, attiecīgais pasākums ir valsts atbalsts. Tā atzina, ka izlīguma laikā jautājums par valsts atbalstu vienkārši netika apsvērts, un pieprasīja apstrīdēto pasākumu uzskatīt par glābšanas atbalstu. Līdz ar to šķiet, ka iepriekš minētās judikatūras prasības šajā gadījumā nav tikušas ievērotas un apstrīdētais pasākums ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.”
Otrkārt, pēc tam, kad Komisija apstrīdētā lēmuma 84. apsvērumā norādīja, ka “šajā lietā [
Frucona Košice
] iebilda, ka attiecīgais pasākums ir uzskatāms par atbalstu, un iesniedza iepriekš minētos dokumentus, tostarp divu revidentu ziņojumus”, tā pārbaudīja, vai Slovākijas Republika attiecībā uz [
Frucona Košice
] ir rīkojusies kā privātais kreditors.
Šajā nolūkā Komisija, pirmkārt, ņemot vērā [
Frucona Košice
] iesniegtos pierādījumus, salīdzināja izlīguma ar kreditoriem un likvidācijas ar tiesas nolēmumu procedūras (apstrīdētā lēmuma 88.–119. apsvērums), otrkārt, salīdzināja izlīguma ar kreditoriem un nodokļu piedziņas procedūru (apstrīdētā lēmuma 120.–127. apsvērums) un, treškārt, izvērtēja pārējos Slovākijas valsts iestāžu un [
Frucona Košice
] iesniegtos pierādījumus (apstrīdētā lēmuma 128.–138. apsvērums). Būtībā Komisija uzskatīja, ka gan likvidācijas ar tiesas nolēmumu procedūra, gan nodokļu piedziņas procedūra, vietējās nodokļu pārvaldes ieskatā, bija izdevīgākas alternatīvas par pieteikumu par izlīgumu (apstrīdētā lēmuma 119., 124. un 127. apsvērums).
Komisija apstrīdētā lēmuma 139. apsvērumā secināja, ka privātā kreditora kritērijs nav izpildīts un ka Slovākijas Republika ir piešķīrusi [
Frucona Košice
] priekšrocību, ko tā nebūtu varējusi iegūt tirgus apstākļos. Minētā lēmuma 140. apsvērumā tā secināja, ka parāda norakstīšana, kam vietējā nodokļu pārvalde piekritusi izlīgumā, ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Visbeidzot šī paša lēmuma 182. apsvērumā Komisija secināja, ka [konkrētais] valsts atbalsts nav saderīgs ar iekšējo tirgu.
Apstrīdētā lēmuma rezolutīvā daļa ietver piecus pantus.
Saskaņā ar [apstrīdētā] lēmuma [rezolutīvās daļas] 1. pantu “[sākotnējais] lēmums [..] ir atcelts” (skat. iepriekš 22. punktu).
Saskaņā ar apstrīdētā lēmuma [rezolutīvās daļas] 2. pantu valsts atbalsts SKK 416515990 [(aptuveni EUR 13900000)], ko Slovākijas Republika īstenojusi par labu [
Frucona Košice
], nav saderīgs ar kopējo tirgu.
Apstrīdētā lēmuma [rezolutīvās daļas] 3. pantā Komisija uzdeva Slovākijas Republikai atgūt konkrētā [
Frucona Košice
] prettiesiski piešķirtā atbalsta summu, kurai pieskaitīti kavējuma procenti.”
Tiesvedība Vispārējā tiesā un pārsūdzētais spriedums
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 17. februārī,
Frucona Košice
cēla prasību par apstrīdētā lēmuma atcelšanu.
Prasības pamatojumam tā izvirza četrus pamatus, pirmkārt, par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu, otrkārt, par acīmredzamu kļūdu vērtējumā attiecībā uz apstrīdētā lēmuma 83. apsvērumu, treškārt, par kļūdām faktos un tiesību piemērošanā attiecībā uz konstatējumu, saskaņā ar kuru likvidācijas ar tiesas nolēmumu procedūra bija izdevīgāka par izlīguma procedūru, un, ceturtkārt, kļūdām faktos un tiesību piemērošanā, kas pieļautas secinājumā, saskaņā ar kuru nodokļu piedziņas procedūra bija izdevīgāka par izlīguma procedūru.
Ar pārsūdzēto spriedumu Vispārējā tiesa noraidīja pirmo un otro prasības pamatu un apmierināja trešo un ceturto pamatu. Rezultātā tā atcēla apstrīdēto lēmumu un piesprieda Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lietas dalībnieku prasījumi
Komisija lūdz Tiesu:
–
atcelt pārsūdzēto spriedumu;
–
galvenokārt noraidīt prasību un piespriest
Frucona Košice
atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un
–
pakārtoti nodot lietu atkārtotai izskatīšanai Vispārējā tiesā un atlikt lēmuma par tiesāšanās izdevumiem pieņemšanu.
Frucona Košice lūdz Tiesu:
–
noraidīt apelācijas sūdzību un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Par apelācijas sūdzību
Apelācijas sūdzības pamatojumam Komisija izvirza sešus pamatus, pirmo par apstrīdētā lēmuma kļūdainu interpretāciju, otro un ceturto par nosacījumu privātā kreditora kritērija piemērošanai neievērošanu, trešo par
res judicata
un
ne ultra petita
principu nepareizu izpratni, piekto par privātā kreditora kritērija kļūdainu piemērošanu un sesto par tās pienākuma veikt rūpīgu un objektīvu izmeklēšanu robežu neievērošanu.
Vispirms ir jāizvērtē otrais un ceturtais pamats, tad – pirmais pamats, vēlāk – trešais pamats un visbeidzot – ceturtais un sestais pamats.
Par otro un ceturto pamatu saistībā ar privātā kreditora kritērija piemērošanu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar otro pamatu Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 109.–118. punktā uzskatot, ka atbalsta saņēmējs var lietderīgi atsaukties uz privātā kreditora kritēriju.
Komisija uzskata, ka šis kritērijs attiecas uz valsts iestādes subjektīvo viedokli, pieņemot lēmumu veikt attiecīgo pasākumu. Tādējādi, pirmkārt, atklāt vai neatklāt to, kāds bija tās nolūks šajā brīdī, esot izvēle, kas ir uzskatāma par attiecīgās dalībvalsts subjektīvajām tiesībām, tādējādi trešās personas uz šīm tiesībām nevarot atsaukties. Otrkārt, tikai šīs dalībvalsts rīcībā esot visi attiecīgie apstākļi, uz kuru pamata tā veidoja savu viedokli brīdī, kad tā pieņēma lēmumu veikt attiecīgo pasākumu. Tādējādi minētajai dalībvalstij esot jāatsaucas uz privātā kreditora kritēriju un jāiesniedz pieprasītie elementi.
Tomēr šajā gadījumā, kā tas izrietot no apstrīdētā lēmuma 128.–132. apsvēruma, Komisijas rīcībā esot bijuši apstākļi, kas pierāda, ka Slovākijas Republikas nostāja ir skaidra un konsekventa, gan atbildot uz sūdzību, gan pašā mierizlīguma apstiprināšanas brīdī: šī dalībvalsts vienmēr esot norādījusi, ka tā uzskata, ka runa esot par valsts atbalstu.
Komisija piebilst, ka, ja būtu pareizi uzskatīt, ka atbalsta saņēmējs var atsaukties uz privātā kreditora kritēriju, tad Vispārējā tiesa ir pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, neuzliekot
Frucona Košice
, tāpat kā dalībvalstij, par pienākumu pārliecinoši un ar objektīviem un pārbaudāmiem pierādījumiem pierādīt, ka īstenotais pasākums izriet no minētās dalībvalsts privātā kreditora statusa.
Saskaņā ar ceturto pamatu Komisija apgalvo, ka Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 247. punktā nosakot, ka Komisija nevar privātā uzņēmēja kritērija piemērojamības mērķiem veikt nošķiršanu atkarībā no dažādām apstrīdētā pasākuma alternatīvām.
Tā kā privātā kreditora kritērija piemērošana ir atkarīga no elementiem, kas iesniegti, lai noteiktu tā piemērojamību, Vispārējās tiesas kļūda slēpjoties lēmumā, saskaņā ar kuru šī kritērija piemērošana ir abstrakts uzdevums ar mērķi pēc savas ierosmes atjaunot hipotētiska ideāla, racionāla un pilnībā informēta privātā kreditora uzvedību.
Tādējādi, tiklīdz būtu skaidrs, ka kreditoram, kurš ir publisko tiesību subjekts, nav iesniegta nekāda informācija par īpašu rīcības plānu, nebūtu nekādas nozīmes šī subjekta uzvedības salīdzināšanai ar privātu kreditoru līdzīgā situācijā. Tādējādi šajā gadījumā šis kritērijs neesot piemērojams.
Komisija norāda, ka šajā gadījumā nav strīda par to, ka attiecīgajā laikā saistībā ar privātā kreditora kritēriju netika veikts nekāds mierizlīguma piedāvājuma un nodokļu piedziņas procedūru salīdzinājums. Tādējādi Vispārējai tiesai būtu bijis jālemj par jautājumu, vai apstrīdētā lēmuma 120. apsvērumā faktiski bija iekļauts netiešs secinājums, saskaņā ar kuru privātā kreditora kritērijs nav piemērojams.
Frucona Košice
apstrīd Komisijas argumentu pamatotību.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo Tiesas judikatūru [pasākuma] kvalificēšana par “valsts atbalstu” LESD 107. panta 1. punkta izpratnē ir atkarīga no visu šajā normā paredzēto nosacījumu izpildes. Tādējādi, pirmkārt, ir jābūt valsts intervencei vai valsts līdzekļu izmantošanai. Otrkārt, šai intervencei jābūt tādai, kas var ietekmēt tirdzniecību starp dalībvalstīm. Treškārt, ar to ir jāpiešķir selektīvas priekšrocības tā saņēmējam. Ceturtkārt, tai ir jārada konkurences izkropļojumi vai jādraud radīt konkurences izkropļojumus (spriedumi, 2016. gada 21. decembris, Komisija/Hansestadt Lübeck,
C‑524/14 P
,
EU:C:2016:971
,
40.
punkts, kā arī 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group SA u.c.,
C‑20/15 P un C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
,
53.
punkts).
“Atbalsta” jēdziens šīs tiesību normas izpratnē ir plašāks nekā subsīdiju jēdziens, jo tas ietver ne vien pozitīvu palīdzību, piemēram, subsīdijas pašas par sevi, bet arī valsts pasākumus, kuri dažādos veidos mazina nodokļu slogu, kas parasti jāsedz no uzņēmuma budžeta, un kuri, kaut gan tie nav subsīdijas šā vārda šaurākajā nozīmē, ir tām identiski pēc rakstura un rada tādas pašas sekas (spriedums, 2013. gada 21. marts, Komisija/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:186
,
30.
punkts).
Tomēr nosacījumi, kuriem ir jāatbilst pasākumam, lai tam būtu piemērojams jēdziens “atbalsts” LESD 107. panta izpratnē, nav izpildīti, ja uzņēmums, kas saņem labumu, tādu pašu priekšrocību kā to, kura nodota tā rīcībā no valsts līdzekļiem, varētu saņemt apstākļos, kas atbilst parastiem tirgus apstākļiem (spriedums, 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
,
70.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šādu vērtējumu var izdarīt, kad kreditors, kas ir publisko tiesību subjekts, piešķir parāda, kuru tam ir parādā uzņēmums, maksājuma atbrīvojumus, principā piemērojot privātā kreditora kritēriju (spriedums, 2013. gada 21. marts, Komisija/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:186
,
32.
punkts).
Tādējādi privātā kreditora kritērijs nav izņēmums, kas ir piemērojams tikai pēc dalībvalsts lūguma, kad ir izpildīti LESD 107. panta 1. punktā minētie ar iekšējo tirgu nesaderīga valsts atbalsta jēdzienu veidojošie elementi. Šis kritērijs, ja tas ir piemērojams, ir to elementu vidū, kuri Komisijai jāņem vērā, nosakot šāda atbalsta esamību (šajā ziņā skat. spriedumus, 2012. gada 5. jūnijs, Komisija/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
103.
punkts, kā arī 2013. gada 21. marts, Komisija/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:186
,
32.
punkts).
Tādējādi, kad šķiet, ka varētu būt piemērojams privātā kreditora kritērijs, Komisijai ir jālūdz attiecīgajai dalībvalstij tai sniegt visu atbilstošo informāciju, kas tai ļautu pārbaudīt, vai ir izpildīti šī kritērija piemērošanas nosacījumi (spriedums, 2013. gada 21. marts, Komisija/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:186
,
33.
punkts).
Pirmkārt, no šīs Tiesas judikatūras izriet, ka Komisijai, tiklīdz šķiet, ka varētu būt piemērojams privātā kreditora kritērijs, ir jāizvērtē šī iespēja neatkarīgi no tā, vai šajā ziņā ir iesniegts kāds pieteikums.
Tādējādi, kā uzsver ģenerāladvokāts secinājumu 72. un 76. punktā, pirmkārt, nekas neliedz atbalsta saņēmējam atsaukties uz šī kritērija pieņemamību un, otrkārt, ja viņš uz šo kritēriju atsaucas, tā piemērojamība un vajadzības gadījumā tā piemērošana ir jāizvērtē Komisijai.
Otrkārt, attiecībā uz dalībvalsts subjektīvā viedokļa nozīmību ir jāuzsver, kā ģenerāladvokāts to norāda secinājumu 74. punktā, ka, lai noteiktu, vai ir piemērojams privātā kreditora kritērijs, par atskaites punktu ir jābūt dalībvalsts darbības saimnieciskajam raksturam, nevis tam, subjektīvi runājot, ko šī valsts domāja par savu rīcību vai kādas alternatīvas darbības tā apsvēra pirms attiecīgā pasākuma veikšanas.
Katrā ziņā privātā kreditora kritērijs mēdz pārbaudīt, vai uzņēmums, kas saņem labumu, acīmredzami nebūtu saņēmis salīdzināmus atvieglojumus no privātā kreditora, kas ir vistuvākā iespējamā situācijā kreditora, kurš ir publisko tiesību subjekts, situācijai un kas vēlas panākt, lai tiktu samaksātas summas, kuras tam ir parādā debitors, kas nonācis finanšu grūtībās (spriedums, 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
,
72.
punkts), un attiecīgi, vai šis uzņēmums būtu varējis saņemt tādu pašu priekšrocību kā to, kura nodota tā rīcībā no valsts līdzekļiem apstākļos, kas atbilst parastiem tirgus apstākļiem (spriedums, 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
,
70.
punkts).
No tā izriet, ka pārbaudi, kas Komisijai vajadzības gadījumā ir jāveic, nevar ierobežot tikai ar iespējām, kuras kompetentā valsts iestāde faktiski ir ņēmusi vērā, bet gan tai obligāti ir jābūt vērstai pret visām iespējām, kādas privātais kreditors būtu saprātīgi paredzējis šādā situācijā.
Attiecībā uz Komisijas izvirzīto argumentāciju saistībā ar ceturto pamatu pietiek konstatēt, ka Vispārējā tiesa nav pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, apstrīdētā sprieduma 247. punktā apgalvojot, ka, tā kā privātā kreditora kritērijs ir piemērojams pats par sevi, Komisija, ņemot vērā šī kritērija piemērojamību, nevar nošķirt dažādas apstrīdētā pasākuma alternatīvas.
No tā izriet, ka otrais un ceturtais pamats ir jānoraida kā nepamatoti.
Par pirmo pamatu saistībā ar apstrīdētā lēmuma kļūdainu interpretāciju
Lietas dalībnieku argumenti
Ar pirmo pamatu Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa ir kļūdaini interpretējusi apstrīdēto lēmumu, pārsūdzētā sprieduma 101.–104. punktā nospriežot, ka šī iestāde minētajā lēmumā esot nospriedusi, ka privātā kreditora kritērijs ir piemērojams pamatlietas apstākļos.
Tādējādi Vispārējā tiesa esot kļūdaini uzskatījusi, ka no šī paša lēmuma 80. apsvēruma pēdējā teikuma esot jāsecina, ka pamatlietas apstākļos ir piemērojams privātā kreditora kritērijs. Šāda interpretācijas kļūda esot novērojama, lasot nākamos šī lēmuma apsvērumus. Faktiski 81. apsvērums īpaši neattiecoties uz šī kritērija piemērošanas nosacījumiem, 82. apsvērumā esot īpaši precizēta situācija, kas attiecas uz minētā kritērija piemērojamību, un 83. apsvērums, kā arī 128.–132. apsvērums attiecoties uz to, vai šis pats kritērijs ir piemērojams.
Frucona Košice
apstrīd Komisijas argumentu pamatotību.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jākonstatē, ka apstrīdētajā lēmumā nav tieši konkretizēts, ka privātā kreditora kritērijs šajā gadījumā nebūtu piemērojams. Gluži pretēji, tā piemēro šo kritēriju, uz kuru ir tieši balstīts tās 139. un 140. punktā minētais secinājums, saskaņā ar kuru apstrīdētais pasākums ir uzskatāms par valsts atbalstu.
Turklāt gadījumā, ja Komisijai būtu jāšaubās par minētā kritērija piemērojamību, jāatgādina, ka tai, kā tas izriet no šī sprieduma 24. punkta, bija jāpieprasa Slovākijai šajā ziņā būtiskā informācija un jāveic šo elementu visaptverošs vērtējums (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 5. jūnijs, Komisija/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
86.
punkts). Tomēr apstrīdētajā lēmumā nav nekādu norāžu nedz uz šādu pieteikumu, nedz vērtējumu.
Visbeidzot ir jānorāda, ka Komisija privātā kreditora kritēriju piemēroja pēc tam, kad tā apstrīdētā lēmuma 84. un 86. punktā bija norādījusi, ka saņēmējs ir norādījis, ka mierizlīguma piedāvājuma pieņemšana nav uzskatāma par valsts atbalstu, jo likvidācijas ar tiesas nolēmumu procedūra Slovākijai būtu mazāk labvēlīga.
Šajos apstākļos pirmais pamats ir jānoraida kā nepamatots.
Par trešo pamatu saistībā ar “res judicata” un “ne ultra petita” principiem
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa nav ņēmusi vērā
res judicata
un
ne eat iudex ultra petita partium
principus, apstrīdētā sprieduma 123.–126. punktā uzskatot, ka Tiesa netieši, bet noteikti 2013. gada 24. janvāra spriedumā Frucona Košice/Komisija (
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
) uzskatīja, ka privātā kreditora kritērijs ir piemērojams šīs lietas apstākļiem un ka tādējādi, izmantojot Komisijas piedāvāto apstrīdētā lēmuma interpretāciju, netiktu ievērots
res judicata
spēks.
Frucona Košice
apstrīd Komisijas argumentāciju.
Tiesas vērtējums
Tā kā trešais pamats attiecas uz argumentāciju, kas pilnības labad sniegts Vispārējās tiesas lēmuma, saskaņā ar kuru privātā kreditora kritērijs ir piemērojams lietas apstākļos, pamatojumam, un tā kā pirmais, otrais un ceturtais pamats, ar kuriem kritizēts šis pats Vispārējās tiesas lēmums, tika noraidīti kā nepamatoti, trešais pamats ir jānoraida kā neefektīvs.
Par piekto un sesto pamatu saistībā ar privātā kreditora kritērija piemērošanu un Komisijas pienākumu veikt rūpīgu un objektīvu izmeklēšanu
Lietas dalībnieku argumenti
Ar piekto pamatu Komisija, pirmkārt, uzskata, ka privātā kreditora kritērijs nozīmē, ka tai ir jānosaka valsts iestādes subjektīvais viedoklis un tas jāsalīdzina ar viedokli, kāds tādos pašos apstākļos būtu privātajam kreditoram. Šajā ziņā no Tiesas judikatūras izrietot, ka nozīme ir tikai pieejamajai informācijai un paredzamajiem vērtējumiem brīdī, kad šī valsts iestāde pieņēma lēmumu.
Komisija no tā secina, ka attiecīgajai dalībvalstij ir jāpierāda, ka, pieņemot lēmumu, tā patiešām ir ņēmusi vērā šādu informāciju un vērtējumu, kam ir jābūt salīdzināmiem ar tiem, kurus privātais komersants būtu pieprasījis uzzināt pirms šāda paša lēmuma pieņemšanas.
No Tiesas judikatūras izrietot, ka privātā kreditora kritērija piemērošana izslēdzot to, ka tas varētu darboties nejauši, bet tikai, pilnībā zinot apstākļus, jo saskaņā ar šo judikatūru nepietiek ar ekonomisko vērtējumu, kas veikts pēc aplūkoto priekšrocību piešķiršanas, attiecīgās dalībvalsts veikto investīciju faktiskās rentabilitātes retrospektīvas konstatēšanas vai faktiski izmantotās izvēles vēlāku pamatojumu.
Tas tomēr nenozīmējot, ka ieinteresētās puses nevarētu iesniegt lietderīgu informāciju vai apstākļus, lai izskaidrotu Komisijai, piemēram, attiecīgo pasākumu raksturu un priekšmetu, to kontekstu vai mērķi. Tomēr šiem lietas dalībniekiem neesot jāaizstāj savs vērtējums ar to, kuru faktiski veikusi attiecīgā dalībvalsts lēmuma pieņemšanas brīdī, kā arī Komisijai neesot pēc savas ierosmes jārekonstruē hipotētiska ideāla, racionāla un pilnībā informēta privātā kreditora uzvedība.
Informācijas, kas Komisijai iesniegta papildus attiecīgās dalībvalsts norādītajai informācijai, mērķis varētu būt pierādīt, ka, pamatojoties uz informāciju, kādu šī dalībvalsts ir faktiski izmantojusi, privātais kreditors būtu vai nebūtu darbojies tādā pašā veidā. Tomēr šī informācija nevar pamatot lēmumu, kas pieņemts, pamatojoties uz informāciju vai apstākļiem, kurus attiecīgā dalībvalsts nav faktiski ņēmusi vērā.
Otrkārt, Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa, pārsūdzētā sprieduma 137. punktā formulējot savu izvērtēšanas kritēriju, nav ierobežojusi šīs iestādes pārbaudes pienākumu ar tās rīcībā esošajiem nozīmīgajiem elementiem. Šāda ierobežojuma neesamība Vispārējai tiesai pārsūdzētā sprieduma 201. punktā lika uzskatīt, ka Komisijai bija jāmēģina iegūt papildu informāciju, lai pārbaudītu un pamatotu savus secinājumus, kas dedukcijas veidā veikti no administratīvā procesa materiāliem.
Minētajā 201. punktā Vispārējā tiesa tādējādi esot radījusi jaunu prasību, saskaņā ar kuru Komisijai būtu jārekonstituē hipotētiskā ideālā, racionālā un pilnībā informētā privātā kreditora uzvedība, meklējot visus “iedomājamos” apstākļus un informāciju, šāda prasība būtu pretrunā pašai filozofijai, kas ir privātā kreditora kritērija pamatā, proti, vērtējumam, kas veikts no valsts iestādes subjektīvā viedokļa lēmuma pieņemšanas brīdī.
Komisija uzskata, ka tādējādi pārsūdzētā sprieduma 137. un 180.–213. punkts ir pamatoti ar, pirmkārt, kļūdainu uzskatu, ka Tiesas judikatūrā Komisijai uzlikts par pienākumu veikt objektīvu un pilnīgu likvidācijas ar tiesas nolēmumu priekšrocību un trūkumu analīzi, nevis analīzi, kuras pamatā būtu valsts iestādes subjektīvā situācija, un, otrkārt, uz apstrīdētā lēmuma kļūdainu lasījumu, ciktāl no tā izrietot, ka šī iestāde esot veikusi šādu analīzi.
Treškārt, Komisija norāda, ka apstrīdētā lēmuma pamatā ir aktīvu situācija, kāda
Frucona Košice
bija 2004. gada 17. jūnijā, un ka Vispārējā tiesa uzskata, ka tā pamatoti nepieņēma E ziņojuma metodoloģiju attiecībā uz minēto aktīvu likvidācijas koeficientu noteikšanu. Tomēr, tā kā vietējās nodokļu iestādes rīcībā bija tikai šī ekonomiskā informācija, lemjot par mierizlīguma priekšlikuma pieņemšanu, šo fakta konstatējumu loģiskas sekas būtu tādas, ka privātais kreditors, kura rīcībā būtu bijusi tikai šī informācija, mierizlīgumam nebūtu piekritis. Faktiski, ja viņa rīcība izpaustos kā papildu informācijas pieprasīšana, šāds kreditors mierizlīguma priekšlikumu nebūtu pieņēmis.
Komisija uzskata, ka, ņemot vērā faktu, ka tai pārbaude būtu jāveic, balstoties tikai uz informāciju un apstākļiem, kādi faktiski būtu kreditora, kas ir publisko tiesību subjekts, rīcībā vai kas būtu publiski zināmi, administratīvās lietas materiāli katrā ziņā pamatojot tās secinājumu, saskaņā ar kuru privātais kreditors nebūtu piekritis mierizlīgumam. Vispārējā tiesa neesot norādījusi nekādu papildu apstākli, kam būtu nozīme faktu rašanās brīdī un ko Komisija nebūtu ņēmusi vērā.
Tādējādi Vispārējā tiesa esot pieļāvusi kļūdu tiesību piemērošanā, pārsūdzētā sprieduma 186. un 235. punktā nospriežot, ka lietas materiāli nav pietiekami un nepārprotami apstiprinājuši Komisijas secinājumus saistībā ar aktīvu pārdošanas ieņēmumu saistībā ar likvidāciju tiesas ceļā novērtējumu SKK 435 miljonu (aptuveni EUR 14,5 miljoni) apmērā. Komisija piebilst, ka Vispārējā tiesa nenorāda pierādījumu, kurus Komisijai esot bijis jāiesniedz, apmēru, nedz arī to, vai tā uzskata, ka šāds standarts Komisijai nešaubīgi liktu noteikt, kādi bija ieņēmumi no pārdošanas.
Ceturtkārt, Komisija norāda, ka kļūdas tiesību piemērošanā, uz kurām tā ir norādījusi, arī esot kļūdaini ietekmējusi Vispārējās tiesas vērtējumu attiecībā uz likvidācijas tiesas ceļā procedūras ilgumu, kā arī attiecībā uz nodokļu piedziņas procedūras ilgumu. Šie vērtējumi esot balstīti uz šādu pašu kļūdainu kritēriju un uz Komisijas noraidīto
Frucona Košice
aktīvu pārdošanas ieņēmumu vērtējumu.
Ar sesto pamatu Komisija uzskata, ka pārsūdzētā sprieduma 191.–195. punktu var interpretēt tādējādi, ka ar tiem Komisijai tiek pārmests tās pienākuma veikt rūpīgu un objektīvu izmeklēšanu pārkāpums. Pat ja šāda interpretācija būtu pareiza, Komisija norāda, ka Vispārējā tiesa šim pienākumam ir noteikusi nepareizu piemērošanas jomu un tai noteikusi pārmērīgu slogu.
Šajā ziņā Komisija norāda, ka pārsūdzētā sprieduma 187. un 191. punktā Vispārējā tiesa ir konstatējusi, ka Komisija ir pamatoti noraidījusi E ziņojuma pierādījuma spēku un tādējādi veikusi atskaitījumus, balstoties uz faktiem, kurus
Frucona Košice
iesniegusi vai nav apstrīdējusi. Turklāt tā esot nolēmusi sodīt Komisiju par to, ka tā nav lūgusi papildu informāciju, lai pārbaudītu un apstiprinātu secinājumus, kurus tā bija izdarījusi no šiem faktiem, neizskaidrojot papildu informācijas veidu, ko šī iestāde, iespējams, būtu varējusi pieprasīt.
Komisija savu vērtējumu esot balstījusi uz informāciju, kas faktiski bija tās rīcībā šajā brīdī, un esot uzskatījusi, ka tā varēja atsaukties uz summu, kuru bija noteicis saņēmējs, piekritusi nodokļu iestāde un kuras pamatā ir neatkarīgi ziņojumi, nepieprasot citu ziņojumu iesniegšanu. Katrā ziņā kreditors, kurš ir publisko tiesību subjekts, nebūtu akceptējis, ka tā parādnieks pietiekami nepamato savu aktīvu vērtības novērtējumu, ko tas sniedz kā garantiju, lai panāktu savu nodokļu parādu atlikšanu. Šajā gadījumā vietējās nodokļu iestādes rīcībā bija savi secinājumi par šo aktīvu vērtību, ka tas izrietot no lēmuma par parāda atlikšanu.
Frucona Košice
apstrīd Komisijas argumentāciju.
Tiesas vērtējums
Iesākumā ir jānorāda, ka piektais un sestais apsvērums būtībā attiecas uz Komisijas izmeklēšanas pienākuma apmēru, tai sniedzot vērtējumu saistībā ar privātā kreditora kritēriju, ko Vispārējā tiesa izmanto, vērtējot apstrīdētā lēmuma daļas gan saistībā ar likvidācijas tiesas ceļā procedūru, gan nodokļu piedziņas procedūru.
Saskaņā ar iedibinātu Tiesas judikatūru, piemērojot privātā kreditora kritēriju, Komisijai ir jāveic visaptverošs vērtējums, ņemot vērā visus šajā lietā atbilstošos lietas apstākļus, kas tai ļauj noteikt, vai saņēmēja uzņēmums acīmredzami nebūtu ieguvis salīdzināmus atvieglojumus no privātā kreditora (šajā ziņā skat. spriedumus, 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
,
73.
punkts, un 2013. gada 21. marts, Komisija/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:186
,
47.
punkts).
Šajā ziņā, pirmkārt, ir jāuzskata par piemērotu ņemšanai vērā jebkura informācija, kura var nozīmīgā veidā ietekmēt vidēji piesardzīga un rūpīga privātā kreditora, kas atrodas kreditora, kurš ir publisko tiesību subjekts, situācijai vistuvākā iespējamā situācijā un kas cenšas panākt to summu samaksu, kuras tam pienākas no maksājumu grūtībās nonākuša debitora, lēmumu pieņemšanas procesu (spriedumi, 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
,
78.
punkts, un 2013. gada 21. marts, Komisija/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:186
,
54.
punkts).
Otrkārt, privātā kreditora kritērija piemērošanā nozīme ir tikai informācijai un paredzamajām attīstības tendencēm brīdī, kad ticis pieņemts šis lēmums (šajā ziņā skat. spriedumu, 2012. gada 5. jūnijs, Komisija/EDF,
C‑124/10 P
,
EU:C:2012:318
,
105.
punkts).
Šāda Komisijas pārbaude par to, vai attiecīgie pasākumi var tikt atzīti par valsts atbalstu tādēļ, ka valsts iestādes nav rīkojušās tā, kā būtu rīkojies privātais kreditors, ir saistīta ar sarežģītu ekonomisko vērtējumu (spriedumi, 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
,
74.
punkts, un 2013. gada 21. marts, Komisija/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:186
,
48.
punkts).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka pārbaudē, ko Eiropas Savienības tiesas īsteno attiecībā uz Komisijas veiktajiem sarežģītiem ekonomiskiem vērtējumiem valsts atbalsta jomā, Savienības tiesai nav jāaizstāj Komisijas veiktais ekonomiskais vērtējums ar savējo (spriedumi, 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
,
75.
punkts, un 2013. gada 21. marts, Komisija/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:186
,
49.
punkts).
Tomēr Savienības tiesai ir jāpārbauda ne vien izvirzīto pierādījumu materiālā precizitāte, uzticamība un konsekvence, bet arī jākontrolē, vai šie pierādījumi veido visas atbilstošās informācijas kopumu, kas ir jāņem vērā, lai izvērtētu sarežģītu situāciju, un vai šo pierādījumu raksturs ļauj pamatot no tiem izdarītos secinājumus (spriedumi, 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
,
76.
punkts, un 2013. gada 21. marts, Komisija/Buczek Automotive,
C‑405/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:186
,
50.
punkts).
Šajā gadījumā vispirms ir jāizvērtē Komisijas norādītā argumentācija saistībā ar piekto un sesto jautājumu, kas vērsta pret to pārsūdzētā sprieduma daļu, kas saistīta ar likvidācijas tiesas ceļā procedūru.
Šajā ziņā, pirmkārt, jānoraida Komisijas izvirzītie argumenti par to, ka vispirms esot jānosaka kompetentās valsts iestādes subjektīvais viedoklis un, otrkārt, jāsalīdzina šīs iestādes nostāja ar hipotētiska privātā kreditora nostāju, jo šādas argumentācijas nozīmība jau tika noraidīta, izvērtējot otro un ceturto pamatu, ciktāl šādas argumentācijas pamatā ir privātā kreditora kritērija kļūdaina piemērojamība.
Otrkārt, ciktāl Komisija pārmet, ka Vispārējā tiesa, it īpaši neierobežojot šīs iestādes pārbaudes pienākumu ar tās rīcībā esošo informāciju, esot radījusi jaunu prasību, kas tai radot pārmērīgu slogu, kurš izpaužoties tādējādi, ka tai ir jāmeklē visi “iedomājamie” elementi un informācija, jākonstatē, ka Komisijas argumentācijas pamatā ir pārsūdzētā sprieduma kļūdaina interpretācija.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, ka Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 134.–137. punktā ir norādījusi, ka privātā kreditora kritērija novērtēšana ir jāveic saistībā ar vistuvāko iespējamo attiecīgās valsts iestādes situāciju.
Turklāt Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 138.–143. punktā norāda principus, ar kuriem, kā tā uzskata, tiek reglamentēts Komisijas pierādīšanas pienākums, un šajā saistībā norāda uz informāciju, kāda šai iestādei vajadzības gadījumā ir jāmeklē un jāņem vērā, veicot pārbaudi, kā arī tās izmeklēšanas pienākumu vispārējiem ierobežojumiem, kas izriet no Savienības tiesu judikatūras.
Šajā ziņā arī jāatgādina, ka Savienības tiesai lēmuma valsts atbalsta jomā tiesiskums ir jāvērtē, pamatojoties uz informāciju, kāda bija Komisijas rīcībā lēmuma pieņemšanas brīdī (spriedums, 2010. gada 2. septembris, Komisija/Scott,
C‑290/07 P
,
EU:C:2010:480
,
91.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Informācijā, kura “varēja būt” Komisijas rīcībā, ietilpst tā, kam, šķiet, ir nozīme vērtējumā, kas jāveic saskaņā ar šī sprieduma 60.–62. punktā atgādināto judikatūru, un kuru tā, iesniedzot pieteikumu, varēja iegūt administratīvā procesa gaitā.
Visbeidzot, pārsūdzētā sprieduma 171.–178. punktā Vispārējā tiesa atgādināja, ka saskaņā ar tās judikatūru Komisijai nekādā ziņā nav vispārēja pienākuma piesaistīt ārējos ekspertus, un, balstoties uz šādu pamatojumu, noraidīja
Frucona Košice
iebildumus, saskaņā ar kuriem šai iestādei vajadzējis meklēt jaunus ārējos ekspertus.
Tomēr pārsūdzētā sprieduma 180.–213. un 235. punktā, pret kuriem ir vērsta šī sprieduma 64. punktā norādītā Komisijas kritika, tos lasot Vispārējās tiesas atgādinātajā juridiskajā kontekstā, nav noteiktas jaunas prasības, kas nebūtu saderīgas ar Tiesas judikatūru.
Tādējādi pārsūdzētā sprieduma 185. punktā veiktā faktu konstatācija, saskaņā ar kuru Komisija bija noteikusi likvidācijas koeficientus, veicot atskaitījumu, pamatojoties uz administratīvā procesa lietas materiālos iekļauto informāciju, neveica nekādu metodoloģisko vai ekonomisko analīzi un nepieprasīja papildu informāciju nolūkā pārbaudīt un apstiprināt secinājumus, ko tā bija izdarījusi no šīs informācijas, nav jāinterpretē kā tāda, kurā tiek apslēpta prasība, kura pārsniegtu to, kas pieprasīta saskaņā ar principiem, kurus Vispārējā tiesa atgādināja pārsūdzētā sprieduma 138.–143. punktā vai kuri nebūtu saderīgi ar šī sprieduma 59. un 60. punktā norādītajiem principiem.
Attiecībā uz Vispārējās tiesas veikto faktu vērtējumu, kas ietverts pārsūdzētā sprieduma 186., 196., 200. un 201. punktā, saskaņā ar kuriem administratīvā procesa lietas materiālu informācija nevarēja pietiekami pamatot Komisijas veikto likvidācijas koeficientu vērtējumu un tādējādi tai vajadzējis iegūt papildu informāciju, lai apstiprinātu šos secinājumus, šāds vērtējums nekādā ziņā nepārsniedz acīmredzamas kļūdas vērtējumā tiesas pārbaudes, kas jāveic Vispārējai tiesai, robežas saskaņā ar šī sprieduma 63. punktā atgādināto judikatūru, un tas nav arī jāuzskata par tādu, kas ietvertu prasību, kura nebūtu saskanīga ar šī sprieduma 59. un 60. punktā norādītajiem principiem.
Ciktāl Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 186. punktā ir nospriedusi, ka administratīvā procesa lietas materiālu informācijai Komisijas secinājumi bija jāapstiprina ne tikai pietiekami pamatoti, bet arī nepārprotami, pietiek norādīt, ka no pārsūdzētā sprieduma 187.–201. punkta izriet, ka katrā ziņā Vispārējā tiesa savu vērtējumu nav sniegusi, pamatojoties uz šādu prasību, un nav arī uz to norādījusi saistībā ar pārsūdzētā sprieduma 196., 200., 201. un 235. punktā minētajiem apsvērumiem.
Kā norāda ģenerāladvokāts secinājumu 125. un 131. punktā, Vispārējā tiesa pārsūdzētā sprieduma 191.–195., 198. un 199. punktā tikai norādīja uz iekšējām pretrunām pārsūdzētajā lēmumā un veica faktu konstatāciju, saskaņā ar kuru neviens no administratīvās lietas materiālos iekļautajiem informācijas elementiem nevar sniegt skaidrojumu par Komisijas izmantotajiem likvidācijas koeficientiem.
Tādējādi, pretēji Komisijas apgalvotajam, Vispārējā tiesa nav piemērojusi kļūdaino juridisko kritēriju. No tā izriet, ka Komisijas iebildumi ir jānoraida kā daļēji neefektīvi un daļēji nepamatoti.
Otrkārt, ciktāl Komisija norāda, ka tās norādītās kļūdas tiesību piemērošanā ir arī kļūdaini ietekmējušas Vispārējās tiesas vērtējumu attiecībā uz likvidācijas tiesas ceļā procedūras ilgumu, kas norādīts pārsūdzētā sprieduma 223.–235. punktā, kā arī vērtējumu attiecībā uz nodokļu piedziņas procedūru, kas norādīta šī sprieduma 277.–284. punktā, pietiek konstatēt, ka, tā kā Komisijas iebildumu pārbaudes rezultātā netika konstatētas nekādas kļūdas tiesību piemērošanā, šai argumentācijai nav nekāda pamatojuma.
Turklāt pārsūdzētā sprieduma 279., 282. un 283. punktā Vispārējā tiesa konstatēja, ka Komisija, pirmkārt, nav interesējusies par nodokļu piedziņas procedūras paredzamo ilgumu, otrkārt, nav ņēmusi vērā, ka tas var tikt pārtraukts likvidācijas tiesas ceļā procedūras uzsākšanas dēļ, un, treškārt, nav interesējusies par izmaksām, ko šāda procedūra varētu radīt.
Šādi apsvērumi, ciktāl tie ir saistīti ar informāciju, kuru vidēji piesardzīgs un rūpīgs privātais kreditors, kurš atrodas situācijā, kas salīdzināma ar vietējās nodokļu iestādes situāciju, nevarētu
a priori
ignorēt, paši par sevi var pamatot Vispārējās tiesas lēmumu, saskaņā ar kuru Komisija nav ņēmusi vērā visu būtisko informāciju (šajā ziņā skat. spriedumu, 2013. gada 24. janvāris, Frucona Košice/Komisija,
C‑73/11 P
,
EU:C:2013:32
,
77.
,
78.
un
81.
punkts).
Turklāt no šī sprieduma 69.–84. punkta izriet, ka, pretēji Komisijas apgalvotajam, no pārsūdzētā sprieduma izriet, ka Vispārējā tiesa ir pietiekami pamatoti precizējusi šai iestādei piemītošā izmeklēšanas pienākuma apjomu, no vienas puses, un papildu informācijas veidu, ko minētā iestāde varētu pieprasīt, no otras puses.
No tā izriet, ka piektais un sestais pamats ir jānoraida kā nepamatoti.
Tā kā visi pamati, kurus Komisija izvirzījusi šīs apelācijas sūdzības pamatojumam, ir jānoraida, tā ir jānoraida kopumā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 184. panta 2. punktu, ja apelācijas sūdzība nav pamatota, Tiesa lemj par tiesāšanās izdevumiem.
Atbilstoši šī reglamenta 138. panta 1. punktam, kas piemērojams apelācijas tiesvedībā, pamatojoties uz šī paša reglamenta 184. panta 1. punktu, lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs.
Tā kā Komisijai spriedums ir nelabvēlīgs un tā kā
Frucona Košice
ir prasījusi piespriest tai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, Komisijai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (pirmā palāta) nospriež:

1)
apelācijas sūdzību noraidīt;

2)
Eiropas Komisija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.