CELEX: 62015CJ0457
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Systém obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Európskej únii
Smernica 2003/87/ES
Pôsobnosť ratione temporis
Okamih vzniku povinnosti obchodovať s emisnými kvótami
Článok 3
Príloha I
Pojem ‚zariadenie‘
Spaľovanie palív v zariadeniach s celkovým menovitým tepelným príkonom väčším ako 20 MW

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu prílohy I smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES (
Ú. v. EÚ L 275
, 2003, s. 32; Mim. vyd. 15/007, s. 631), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/29/ES z 23. apríla 2009 (
Ú. v. EÚ L 140, 2009, s. 63
) (ďalej len „smernica 2003/87“), a článku 19 ods. 2 rozhodnutia Komisie 2011/278/EÚ z 27. apríla 2011, ktorým sa ustanovujú prechodné pravidlá harmonizácie bezodplatného prideľovania emisných kvót podľa článku 10a smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES, platné v celej Únii (
Ú. v. EÚ L 130
, 2011, s. 1).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Vattenfall Europe Generation AG (ďalej len „Vattenfall“) a Bundesrepublik Deutschland (Spolková republika Nemecko) vo veci určenia okamihu, od ktorého je výrobkyňa elektrickej energie podriadená povinnosti podať správu a odovzdať emisné kvóty skleníkových plynov (ďalej len „kvóty“), upraveného v smernici 2003/87.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2003/87
Článok 2 ods. 1 smernice 2003/87 stanovuje:
„Táto smernica sa vzťahuje na emisie z činností uvedených v prílohe I a skleníkové plyny uvedené v prílohe II.“
Článok 3 tej istej smernice znie takto:
„Na účely tejto smernice sa používajú tieto definície:
…
b)
‚emisie‘ znamenajú uvoľňovanie skleníkových plynov do atmosféry zo zdrojov v zariadení…;
…
e)
‚zariadenie‘ znamená stacionárnu technologickú jednotku, kde sa uskutočňuje jedna alebo viac činností uvedených v prílohe I a akákoľvek iná priamo súvisiaca činnosť, ktorá má technické spojenie s činnosťami vykonávanými v danej prevádzkarni a ktorá by mohla mať vplyv na emisie a znečisťovanie;
…
t)
‚spaľovanie‘ je každá oxidácia palív bez ohľadu na to, akým spôsobom sa využíva teplo, elektrická alebo mechanická energia, ktoré boli vyrobené v tomto procese, a ostatné priamo s tým spojené činnosti vrátane mokrého čistenia odpadového plynu;
u)
‚výrobca elektrickej energie‘ je zariadenie, ktoré 1. januára 2005 alebo po tomto dátume vyrábalo elektrickú energiu na predaj tretím stranám a v ktorom sa nevykonáva žiadna činnosť uvedená v prílohe I okrem ‚spaľovania palív‘.“
Článok 4 smernice 2003/87 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby od 1. januára 2005 žiadne zariadenia nevykonávali činnosti uvedené v prílohe I, ktoré majú za následok emisie skleníkových plynov špecifikované vo vzťahu k danej činnosti, pokiaľ ich prevádzkovateľ nie je držiteľom povolenia vydaného príslušným orgánom v súlade s článkami 5 a 6, alebo dané zariadenie nie je vylúčené zo schémy Spoločenstva podľa článku 27. Toto sa uplatňuje aj na zariadenia, ktoré boli zahrnuté podľa článku 24.“
Podľa článku 6 smernice 2003/87:
„1.   Príslušné orgány vydajú povolenie na emisie skleníkových plynov, ktoré udeľuje schválenie na vypúšťanie skleníkových plynov z celého zariadenia alebo jeho časti, ak je presvedčený, že prevádzkovateľ je schopný monitorovať emisie a podávať správy.
…
2.   Povolenia na emisie skleníkových plynov obsahujú:
a)
názov a adresu prevádzkovateľa;
b)
opis činností a emisií zo zariadenia;
…
e)
záväzok odovzdávať iné kvóty ako kvóty vydané podľa kapitoly II v množstve rovnajúcom sa celkovým emisiám zariadenia v každom kalendárnom roku, overené v súlade s článkom 15, do štyroch mesiacov po skončení daného roku.“
Článok 10a ods. 3 tejto smernice uvádza:
„S prihliadnutím na odseky 4 a 8 a bez ohľadu na článok 10c sa bezodplatné prideľovanie nesmie vzťahovať na výrobcov elektrickej energie, zariadenia na zachytávanie CO
, potrubia na prepravu CO
alebo na úložiská CO
.“
Článok 12 ods. 3 uvedenej smernice uvádza:
„Členské štáty zabezpečia, aby do 30. apríla každého roku prevádzkovateľ každého zariadenia odovzdal množstvo iných kvót ako kvót vydaných podľa kapitoly II, rovnajúce sa celkovým emisiám z tohto zariadenia počas predchádzajúceho kalendárneho roku, ktoré bolo overené v súlade s článkom 15, a aby tieto boli následne zrušené.“
Článok 14 smernice 2003/87 stanovuje:
„1.   Dňa 31. decembra 2011 Komisia prijme nariadenie o monitorovaní emisií a podávaní správ o emisiách…; uvedené nariadenie vychádza zo zásad monitorovania a podávania správ stanovených v prílohe IV a uvedie sa v ňom potenciál globálneho otepľovania jednotlivých skleníkových plynov v požiadavkách na monitorovanie emisií a podávanie správ o emisiách pre daný plyn.
Toto opatrenie zamerané na zmenu nepodstatných prvkov tejto smernice jej doplnením sa prijme v súlade s regulačným postupom s kontrolou uvedeným v článku 23 ods. 3.
…
3.   Členské štáty zabezpečia, aby každý prevádzkovateľ zariadenia alebo prevádzkovateľ lietadla v súlade s nariadením uvedeným v odseku 1 monitoroval emisie a podával príslušnému orgánu správy o emisiách z daného zariadenia alebo od 1. januára 2010 z lietadla, ktoré prevádzkuje, v každom kalendárnom roku po skončení daného roku.
…“
Príloha I smernice 2003/87 uvádza kategórie činností, na ktoré sa uplatňuje táto smernica. Medzi týmito činnosťami sa okrem iného uvádza „spaľovanie palív v zariadeniach s celkovým menovitým tepelným príkonom väčším ako 20 MW (okrem zariadení na spaľovanie nebezpečného alebo komunálneho odpadu)“.
Rozhodnutie 2011/278
Odôvodnenie 31 rozhodnutia 2011/278 uvádza:
„Vzhľadom na to, že obchodovanie s emisnými kvótami výlučne formou aukcie by malo byť pre odvetvie energetiky pravidlom od roku 2013, pričom sa zohľadňuje jeho schopnosť prenášať vyššie náklady na oxid uhličitý, a že v súvislosti s výrobou elektrickej energie by sa nemalo uskutočňovať žiadne bezodplatné prideľovanie kvót, okrem prechodného bezodplatného prideľovania kvót na modernizáciu výroby elektrickej energie a na elektrickú energiu vyrobenú z odpadových plynov, toto rozhodnutie by sa nemalo vzťahovať na bezodplatné prideľovanie emisných kvót v súvislosti s výrobou alebo spotrebou elektrickej energie. Podľa článku 10a ods. 6 smernice [2003/87] odvetvia alebo pododvetvia, ktoré sa považujú za odvetvia alebo pododvetvia, ktoré sú vystavené vysokému riziku úniku uhlíka, môžu dostať kompenzáciu za náklady súvisiace s emisiami skleníkových plynov prenášané do cien elektrickej energie vo forme finančných opatrení prijatých členskými štátmi v súlade s uplatniteľnými pravidlami štátnej pomoci, ktoré má Komisia prijať v tejto oblasti.“
Článok 1 tohto rozhodnutia stanovuje:
„Týmto rozhodnutím sa ustanovujú prechodné pravidlá harmonizácie bezodplatného prideľovania emisných kvót podľa smernice [2003/87], platné v celej Únii od roku 2013.“
Článok 19 toho istého rozhodnutia s názvom „Prideľovanie kvót novým účastníkom“ stanovuje:
„1.   Na účely prideľovania emisných kvót novým účastníkom, s výnimkou prideľovania kvót zariadeniam uvedeným v článku 3 písm. h) tretej zarážke smernice [2003/87], členské štáty vypočítajú predbežné ročné množstvo bezodplatne pridelených emisných kvót k začiatku bežnej prevádzky zariadenia samostatne za každé podzariadenie takto:
…
c)
v prípade každého podzariadenia spojeného s referenčným štandardom paliva sa predbežné ročné množstvo bezodplatne pridelených emisných kvót rovná referenčnej úrovni referenčného štandardu paliva podľa prílohy I, vynásobenej úrovňou činnosti v súvislosti s palivom;
…
2.   V prípade nezávisle overených emisií nového účastníka, ktoré nastali pred začiatkom bežnej prevádzky, sa na základe historických emisií vyjadrených v tonách ekvivalentu oxidu uhličitého pridelia dodatočné kvóty.
…“
Nariadenie (EÚ) č. 601/2012
Článok 5 ods. 1 nariadenia Komisie (EÚ) č. 601/2012 z 21. júna 2012 o monitorovaní a nahlasovaní emisií skleníkových plynov podľa smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/87 (
Ú. v. EÚ L 181, 2012, s. 30
) stanovuje:
„Monitorovanie a nahlasovanie je úplné a zahŕňa všetky emisie z procesov a zo spaľovania zo všetkých zdrojov emisií a zdrojových prúdov súvisiacich s činnosťami uvedenými v prílohe I k smernici [2003/87] a všetkými ostatnými relevantnými činnosťami zahrnutými podľa článku 24 uvedenej smernice, ako aj emisie všetkých skleníkových plynov špecifikovaných v súvislosti s týmito činnosťami, pričom je potrebné vyhnúť sa dvojitému započítaniu.“
Článok 20 ods. 1 tohto nariadenia stanovuje:
„Prevádzkovateľ určí hranice monitorovania pre každé zariadenie.
V rámci týchto hraníc prevádzkovateľ zahrnie všetky relevantné emisie skleníkových plynov zo všetkých zdrojov emisií a zdrojových prúdov súvisiacich s činnosťami vykonávanými v tomto zariadení podľa prílohy I k smernici [2003/87], ako aj z činností a skleníkových plynov zahrnutých členským štátom podľa článku 24 smernice 2003/87/ES.
Prevádzkovateľ zahrnie aj emisie z pravidelnej prevádzky a mimoriadnych udalostí vrátane uvádzania do prevádzky a vyraďovania z prevádzky alebo havarijných situácií v rámci obdobia nahlasovania, s výnimkou emisií z pojazdných strojov využívaných na účely prepravy.“
Nemecké právo
§ 2 ods. 1 Gesetz über den Handel mit Berechtigungen zur Emission von Treibhausgasen (zákon o obchodovaní s emisnými kvótami skleníkových plynov) z 21. júla 2011 (BGBl. I. 1475, s. 3154, ďalej len „TEHG“) stanovuje, že:
„Tento zákon platí pre emisie skleníkových plynov, uvedené v prílohe 1 časti 2, spôsobené činnosťami, ktoré sú tam vymenované. …“
Príloha I časť 2 TEHG znie takto:
„1
Spaľovacie jednotky na spaľovanie palív v zariadeniach s celkovým menovitým tepelným príkonom 20 MW a viac, pokiaľ nie sú obsiahnuté v nižšie uvedených bodoch.
2.
Zariadenia na výrobu elektrickej energie, pary, teplej vody, priemyselného tepla alebo vyhrievaných odpadových plynov použitím paliva v spaľovacej jednotke (ako elektrárne, tepelné elektrárne, teplárne, plynové turbíny, spaľovacie motorové zariadenia a iné spaľovacie zariadenia) vrátane príslušného parného kotla s menovitým tepelným príkonom 50 MW a viac.“
§ 18 ods. 4 Verordnung über die Zuteilung von Treibhausgas‑Emissionsberechtigungen in der Handelsperiode 2013 bis 2020 (nariadenie o prideľovaní emisných kvót skleníkových plynov v obchodovanom období 2013 až 2020) z 26. septembra 2011 (BGBl. I 2011, s. 1921) stanovuje:
„Pre emisie pred začatím bežnej prevádzky sa novým zariadeniam prideľujú dodatočné kvóty na základe emisií vyjadrených v tonách ekvivalentu oxidu uhličitého.“
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Z rozhodnutia vnútroštátneho súdu vyplýva, že spoločnosť Vattenfall prevádzkuje novozriadenú elektráreň v Moorburgu, pri Hamburgu (Nemecko). Menovitý tepelný príkon tejto uhoľnej elektrárne dosahuje 3700 MW.
Vattenfall sa dvoma listami zo 7. augusta a z 3. septembra 2013 obrátila na Deutsche Emissionshandelsstelle im Umweltbundesamt (Nemecká správa pre obchodovanie s emisnými kvótami, ďalej len „správa pre obchodovanie s kvótami“) a uviedla, že keďže je elektráreň v Moorburgu vo fáze výstavby, nevzniká jej povinnosť obchodovať s kvótami a odovzdávať ich, ako to vyplýva zo systému zriadeného smernicou 2003/87 (ďalej len „systém obchodovania s kvótami“).
Keďže správa pre obchodovanie s kvótami listom z 18. septembra 2013 zamietla takýto výklad, Vattenfall podala žalobu na Verwaltungsgericht Berlin (Správny súd Berlín, Nemecko) a žiadala o určenie, že povinnosť obchodovať s emisnými kvótami vzniká až začiatkom skúšobnej prevádzky prevádzkovateľom.
Vattenfall sa domnieva, že z článku 3 písm. u) smernice 2003/87 vyplýva, že sa týka zariadenia vyrábajúceho elektrickú energiu až od momentu, keď dochádza v tomto zariadení k výrobe elektrickej energie na predaj tretím stranám. TEHG je teda v súlade s týmto ustanovením, keďže podľa jeho prílohy 1 časti 2 bodu 2 nepodliehajú systému obchodovania s emisnými kvótami emisie vypúšťané elektrickou elektrárňou pred výrobou elektriny. Povinnosť obchodovať s emisnými kvótami vzniká od prevzatia zariadenia spôsobilého na prevádzku prevádzkovateľom, keď tento naposledy uvedený začal skúšobnú prevádzku. Tento výklad je zlučiteľný s prílohou 1 časťou 2 bodom 1 TEHG, ktorého cieľom je zabezpečiť iba to, aby všetky typy zariadení patrili do rozsahu pôsobnosti TEHG, ale neposkytuje žiadnu indikáciu týkajúcu sa jeho pôsobnosti
ratione temporis
.
Spolková republika Nemecko sa naopak domnieva, že elektráreň v Moorburgu na základe skutočnosti, že jej menovitý tepelný príkon prekročí 20 MW, je povinná obchodovať s emisnými kvótami od okamihu, keď začala v rámci svojej činnosti prvýkrát vypúšťať skleníkové plyny, bez ohľadu na účel spaľovania. Činnosti zariadenia totiž začínajú prvou skúšobnou prevádzkou a následne od okamihu, keď zariadenie v rámci svojej činnosti prvýkrát vypúšťa skleníkové plyny, z akéhokoľvek dôvodu. Toto pravidlo vyplýva z TEHG, ktorého príloha 1 časť 2 bod 1 stanovuje, že všetky emisie súvisiace so spaľovaním sa musia zohľadniť. Toto pravidlo je v súlade s pojmom spaľovanie nachádzajúcom sa v článku 3 písm. t) smernice 2003/87, ako aj s časovými hranicami monitorovania emisií upravenými v článku 20 ods. 1 nariadenia č. 601/2012.
Vnútroštátny súd v tejto súvislosti zdôrazňuje, že ani nemecké právo, ani právo Únie neobsahujú výslovné ustanovenie týkajúce sa okamihu, od ktorého sú zariadenia uvedené do prevádzky počas obchodovaného obdobia od roku 2013 do roku 2020 povinné obchodovať s kvótami. Odpoveď je podľa tohto súdu možné nájsť v prílohe I smernice 2003/87, ktorá upravuje „spaľovanie palív v zariadeniach s celkovým s menovitým tepelným príkonom väčším ako 20 MW“, ako aj v článku 19 ods. 2 rozhodnutia 2011/278. Hoci toto naposledy uvedené rozhodnutie nie je uplatniteľné na zariadenia na výrobu elektrickej energie, je možné dedukovať z jeho článku 19 ods. 2 týkajúceho sa nových účastníkov, že povinnosť obchodovania s kvótami vznikla pred začiatkom bežnej prevádzky týchto zariadení. Naopak, ak táto povinnosť vznikla až od začiatku bežnej prevádzky, Vattenfall by odovzdala príliš vysoký počet emisných kvót.
Za týchto podmienok Verwaltungsgericht Berlin (Správny súd Berlín) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru nasledujúce prejudiciálne otázky:
„1.
Vedie zaradenie kategórie činnosti ‚spaľovanie palív v zariadeniach s celkovým menovitým tepelným príkonom väčším ako 20 MW‘ do prílohy I smernice 2003/87 k tomu, že povinnosť obchodovania s emisnými kvótami zariadenia na výrobu elektrickej energie vzniká okamihom prvej emisie skleníkových plynov, a tým prípadne pred začiatkom prvej výroby elektrickej energie zariadením?
2.
V prípade zápornej odpovede na prvú otázku:
Má sa článok 19 ods. 2 rozhodnutia 2011/278 vykladať v tom zmysle, že emisie skleníkových plynov, ktoré nastali pred začiatkom bežnej prevádzky zariadenia uvedeného v prílohe I smernice 2003/87, vedú ku vzniku povinnosti prevádzkovateľov zariadenia podať správu a odovzdať emisné kvóty od okamihu prvej emisie v priebehu fázy výstavby zariadenia?
3.
V prípade kladnej odpovede na druhú otázku:
Má sa článok 19 ods. 2 rozhodnutia 2011/278 vykladať v tom zmysle, že bráni uplatneniu vnútroštátneho transpozičného ustanovenia v § 18 ods. 4 nariadenia o prideľovaní emisných kvót skleníkových plynov od roku 2013 do roku 2020 na zariadenia na výrobu elektrickej energie, pokiaľ ide o určenie vzniku povinnosti obchodovať s emisnými kvótami?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke
Svojou prvou prejudiciálnou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa príloha I smernice 2003/87, ktorá zahrnula „spaľovanie palív v zariadeniach s celkovým menovitým tepelným príkonom väčším ako 20 MW“ do zoznamu kategórií činností, na ktoré sa uplatní táto smernica, má vykladať v tom zmysle, že povinnosť obchodovať s kvótami zariadenia určeného na výrobu elektrickej energie vzniká okamihom prvej emisie skleníkových plynov, a teda prípadne pred začatím prvej výroby elektrickej energie.
Je potrebné pripomenúť, že všeobecná systematika smernice 2003/87 spočíva v presnej evidencii vydávania, držania, prenosu a zrušenia kvót. Táto presná evidencia vyplýva zo samotného účelu tejto smernice, teda vytvorenia systému obchodovania s kvótami emisií, ktorý smeruje k zníženiu emisií týchto skleníkových plynov do atmosféry na úroveň, ktorá zabráni nebezpečnému antropogénnemu zasahovaniu do klimatického systému a ktorého konečným cieľom je ochrana životného prostredia (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. apríla 2015, Nordzucker,
C‑148/14
,
EU:C:2015:287
, bod
).
Na účely uplatnenia tohto systému stanovuje článok 2 ods.1 smernice 2003/87, že jej rozsah pôsobnosti sa rozširuje na emisie z činností uvedených v jej prílohe I a na skleníkové plyny vymenované v jej prílohe II, ktorých súčasťou je najmä oxid uhličitý.
Okrem toho z článku 4 tej istej smernice vyplýva, že členské štáty zabezpečia, aby žiadne zariadenia nevykonávali činnosti uvedené v jej prílohe I, ktoré majú za následok emisie skleníkových plynov špecifikované vo vzťahu k danej činnosti, pokiaľ ich prevádzkovateľ nie je držiteľom povolenia vydaného príslušným orgánom v súlade s podmienkami upravenými tou istou smernicou.
V súlade s článkom 6 ods. 2 smernice 2003/87 podlieha vydanie takéhoto povolenia dodržaniu povinnosti upravenej v článku 12 ods. 3 tejto smernice, v zmysle ktorej sú prevádzkovatelia zaviazaní najneskôr do 30. apríla prebiehajúceho roku odovzdať na účely ich zrušenia množstvo kvót rovnajúce sa ich celkovým emisiám počas predchádzajúceho kalendárneho roka (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. apríla 2015, Nordzucker,
C‑148/14
,
EU:C:2015:287
, bod
).
Ako tiež vyplýva z článku 14 ods. 3 smernice 2003/87, tento záväzok odovzdať emisie je založený na správach, ktoré predkladajú prevádzkovatelia zariadení v súlade s pravidlami stanovenými v nariadení, ktorého prijatie je v právomoci Komisie v zmysle článku 14 ods. 1 tejto smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. apríla 2015, Nordzucker,
C‑148/14
,
EU:C:2015:287
, bod
).
Na základe tohto naposledy uvedeného ustanovenia prijala Komisia nariadenie č. 601/2012, ktorého článok 20 ods. 1 druhá veta stanovuje, že do týchto hraníc monitorovania, ktoré prevádzkovateľ definuje pre každé zariadenie, uvedený prevádzkovateľ zahrnie všetky relevantné emisie skleníkových plynov zo všetkých zdrojov emisií a všetkých zdrojových prúdov súvisiacich s činnosťami vykonávanými v tomto zariadení podľa prílohy I k smernici 2003/87.
Článok 20 ods. 1 tretia veta nariadenia č. 601/2012 spresňuje, že táto povinnosť sa netýka iba emisií z pravidelnej prevádzky, ale aj z mimoriadnych udalostí vrátane uvádzania zariadenia do prevádzky a jeho vyraďovania z prevádzky. Keďže toto vymenovanie nie je úplné, emisie z mimoriadnych udalostí, ako sú tie, ktoré vznikli počas skúšobného obdobia zariadenia, sa musia tiež zohľadniť na účely monitorovania a podávania správ o emisiách.
Okrem toho je potrebné pripomenúť, že článok 3 písm. e) smernice 2003/87 definuje zariadenie na účely tejto smernice ako stacionárnu technologickú jednotku, kde sa uskutočňuje jedna alebo viac činností uvedených v prílohe I uvedenej smernice a akákoľvek iná priamo súvisiaca činnosť, ktorá má technické spojenie s činnosťami vykonávanými v danej prevádzkarni a ktorá by mohla mať vplyv na emisie a znečisťovanie (rozsudok z 9. júna 2016, Elektriciteits Produktiemaatschappij Zuid‑Nederland EPZ,
C‑158/15
,
EU:C:2016:422
, bod
).
Medzi činnosťami uvedenými v prílohe I tej istej smernice sa nachádza činnosť spaľovania palív v zariadeniach s celkovým menovitým tepelným príkonom väčším ako 20 MW okrem zariadení na spaľovanie nebezpečného alebo komunálneho odpadu.
Pokiaľ ide o pojem spaľovanie, tento je definovaný v článku 3 písm. t) smernice 2003/87 ako každá oxidácia palív bez ohľadu na to, akým spôsobom sa využíva teplo, elektrická alebo mechanická energia, ktoré boli vyrobené v tomto procese, a ostatné priamo s tým spojené činnosti.
Je preto irelevantné, že v prvom období skúšobnej prevádzky, počas ktorej došlo k vypusteniu skleníkového plynu do atmosféry, nevyrábala tepelná elektráreň patriaca do rozsahu pôsobnosti smernice 2003/87 elektrickú energiu, keďže nie je nevyhnutné, pokiaľ ide o povinnosť odovzdať kvóty, aby sa teplo vznikajúce pri spaľovaní palív použilo na tento účel.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že zariadenie určené na výrobu elektrickej energie spaľovaním palív, ktorého výkonnosť prekračuje hodnotu uvedenú v prílohe I smernice 2003/87 podlieha povinnostiam, ktoré obsahuje systém obchodovania s kvótami a konkrétne povinnosti podať správu, a to v súvislosti s emisiami pochádzajúcimi zo všetkých zdrojov emisií a všetkých zdrojových prúdov súvisiacich s činnosťami realizovanými v zariadení, vrátane emisií vypúšťaných počas skúšobnej prevádzky pred bežnou prevádzkou tohto zariadenia.
Tento výklad smernice 2003/87 je v súlade s jej hlavným cieľom, ktorým je ochrana životného prostredia prostredníctvom zníženia emisií skleníkových plynov (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. apríla 2016, Borealis Polyolefine a i.,
C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 a C‑391/14 až C‑393/14
,
EU:C:2016:311
, bod
) a nemôže byť vyvrátený skutočnosťou, že kvalifikácia zariadenia ako výrobcu elektrickej energie v zmysle článku 3 písm. u) tejto smernice podlieha podmienke, že toto zariadenie vyrába elektrickú energiu určenú na predaj tretím stranám.
Toto ustanovenie nemá za cieľ definovať rozsah pôsobnosti smernice 2003/87, ale prispieva k dôležitému rozlišovaniu na účely určenia maximálneho ročného množstva kvót v zmysle článku 10a ods. 5 tejto smernice (pozri v tomto zmysle rozsudok z 28. apríla 2016, Borealis Polyolefine a i.,
C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 a C‑391/14 až C‑393/14
,
EU:C:2016:311
, body
až
).
Ako už rozhodol Súdny dvor, v zmysle článku 10a ods. 1 tretej vety a článku 10a ods. 3 až 5 smernice 2003/87 treba rozlišovať zariadenia, na ktoré sa vzťahuje článok 10a ods. 3 tejto smernice od iných zariadení, ktoré produkujú emisie skleníkových plynov. Medzi prvými sa nachádzajú najmä výrobcovia elektrickej energie v zmysle článku 3 písm. u) tejto smernice (rozsudok z 28. apríla 2016, Borealis Polyolefine a i.,
C‑191/14, C‑192/14, C‑295/14, C‑389/14 a C‑391/14 až C‑393/14
,
EU:C:2016:311
, bod
).
Okrem toho je potrebné spresniť, že fakt, že tieto povinnosti musí splniť prevádzkovateľ zariadenia, neznamená, že emisie vypúšťané počas skúšobnej prevádzky staviteľom tohto zariadenia sa nemajú zohľadniť. Po prvé, ako už tvrdila Komisia, pojem „výrobca elektrickej energie“ upravený v článku 3 písm. u) smernice 2003/87 nie je relevantný na účely vzniku povinnosti obchodovať s kvótami. Po druhé povinnosť prevádzkovateľa podať správy a odovzdať kvóty sa tiež týka týchto emisií, a teda systém obchodovania s kvótami sa uplatní v súlade s článkom 2 ods. 1 tejto smernice na všetky emisie vyplývajúce z činností upravených v prílohe I tejto smernice.
Pri zohľadnení vyššie uvedeného je potrebné na prvú prejudiciálnu otázku odpovedať, že príloha I smernice 2003/87 v rozsahu, v akom zahŕňa „spaľovanie palív v zariadeniach s celkovým menovitým tepelným príkonom väčším ako 20 MW“ do zoznamu kategórií činností, na ktoré sa uplatní táto smernica, sa má vykladať v tom zmysle, že povinnosť obchodovania s emisnými kvótami zariadenia na výrobu elektrickej energie vzniká okamihom prvej emisie skleníkových plynov, a teda prípadne aj pred začiatkom prvej výroby elektrickej energie.
O druhej a tretej otázke
Vzhľadom na odpoveď na prvú otázku nie je potrebné odpovedať na druhú a tretiu otázku.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (šiesta komora) rozhodol takto:

Príloha I smernice Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v spoločenstve, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/29/ES z 23. apríla 2009, v rozsahu, v akom zahŕňa „spaľovanie palív v zariadeniach s celkovým menovitým tepelným príkonom väčším ako 20 MW“ do zoznamu kategórií činností, na ktoré sa uplatní táto smernica, sa má vykladať v tom zmysle, že povinnosť obchodovania s emisnými kvótami zariadenia na výrobu elektrickej energie vzniká okamihom prvej emisie skleníkových plynov, a teda prípadne aj pred začiatkom prvej výroby elektrickej energie.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: nemčina.