CELEX: 62017CJ0341
Muutoksenhaku
Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tukiosasto, Euroopan maatalouden tukirahasto (maataloustukirahasto) ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahasto (maaseuturahasto)
Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle jätetyt menot
Helleenien tasavallan menot
Asetus (EY) N:o 1782/2003
Asetus (EY) N:o 796/2004
Pinta-alatukijärjestelmä
Pysyvän laitumen käsite
Kiinteämääräiset rahoitusoikaisut
Aikaisemman oikaisun vähentäminen

Valituksessaan Helleenien tasavalta vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen asiassa Kreikka vastaan komissio 30.3.2017 antaman tuomion (T-112/15, jäljempänä valituksenalainen tuomio;
EU:T:2017:239
), jolla unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi Helleenien tasavallan kanteen Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tukiosastosta ja Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) sekä Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto) maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle 19.12.2014 annetusta komission täytäntöönpanopäätöksestä 2014/950/EU (
EUVL 2014, L 369, s. 71
; jäljempänä riidanalainen päätös).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetus (EY) N:o 1782/2003
Yhteisen maatalouspolitiikan suoria tukijärjestelmiä koskevista yhteisistä säännöistä ja tietyistä viljelijöiden tukijärjestelmistä sekä asetusten (ETY) N:o 2019/93, (EY) N:o 1452/2001, (EY) N:o 1453/2001, (EY) N:o 1454/2001, (EY) N:o 1868/94, (EY) N:o 1251/1999, (EY) N:o 1254/1999, (EY) N:o 1673/2000, (ETY) N:o 2358/71 ja (EY) N:o 2529/2001 muuttamisesta 29.9.2003 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1782/2003 (
EUVL 2003, L 270, s. 1
) johdanto-osan 3, 4, 21 ja 24 perustelukappaleessa todettiin seuraavaa:
”(3)
Maatalousmaasta luopumisen välttämiseksi ja maan säilyttämiseksi viljelyn ja ympäristön kannalta hyvässä kunnossa olisi vahvistettava vaatimukset, joiden olisi perustuttava hyvään viljelykäytäntöön, jonka perusta saattaa olla jäsenvaltioiden säännöksissä. Tämän vuoksi on aiheellista vahvistaa yhteisön kehys. Jäsenvaltioiden tämän kehyksen mukaisesti vahvistamissa vaatimuksissa olisi otettava huomioon asianomaisten viljelyalojen erityisominaisuudet, myös maaperä- ja ilmasto-olot, nykyiset viljelyjärjestelmät (maankäyttö, vuoroviljely, viljelykäytänteet) ja tilarakenteet.
(4)
Koska pysyvillä laitumilla on myönteisiä ympäristövaikutuksia, on aiheellista hyväksyä toimenpiteitä, joilla kannustetaan nykyisten pysyvien laidunten säilyttämiseen entisellään ja vältetään suurten alueiden muuttaminen peltomaaksi.
– –
(21)
Yhteisen maatalouspolitiikan mukaisissa tukijärjestelmissä säädetään suorasta tilatuesta erityisesti maatalousväestön kohtuullisen elintason turvaamiseksi. Tämä tavoite liittyy läheisesti maaseutualueiden säilyttämiseen. Yhteisön varojen virheellisen kohdentamisen estämiseksi tukea ei pitäisi maksaa viljelijöille, jotka ovat keinotekoisesti luoneet tukien saamiseen vaaditut edellytykset.
– –
(24)
Yhteisön maatalouden kilpailukyvyn parantaminen sekä elintarvikkeiden laadun ja ympäristövaatimusten edistäminen merkitsevät väistämättä maataloustuotteiden virallisten hintojen laskua ja tuotantokustannusten nousua yhteisön maatiloilla. Näiden tavoitteiden saavuttamiseksi sekä markkinasuuntautuneemman ja kestävämmän maatalouden edistämiseksi on tarpeen täydentää siirtymistä tuotantotuesta tuottajatukeen ottamalla käyttöön tuotantomääristä riippumattoman maatilakohtaisen tilatuen järjestelmä. Tuen irrottaminen tuotantomääristä ei muuta viljelijöille tosiasiallisesti maksettavia määriä mutta parantaa huomattavasti tilatuen tehokkuutta. Tämän vuoksi on aiheellista asettaa tilatuen edellytykseksi se, että noudatetaan ympäristöä, elintarviketurvallisuutta, eläinten terveyttä ja hyvinvointia koskevia vaatimuksia ja että maatila säilytetään viljelyn ja ympäristön kannalta hyvässä kunnossa.”
Kyseiseen asetukseen sisältyi III osasto, jonka otsikko oli ”Tilatukijärjestelmä” ja jossa oli 3 luku, jonka otsikko oli ”Tukioikeudet”. Kyseisen luvun 1 jaksoon, jonka otsikko oli ”Pinta-alaan perustuvat tukioikeudet”, sisältyi mainitun asetuksen 44 artikla, jonka otsikko oli ”Tukioikeuksien käyttö” ja jonka 2 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”’Tukikelpoisilla hehtaareilla’ tarkoitetaan tilan maatalousalaa, joka on ollut peltona tai pysyvänä laitumena, lukuun ottamatta pysyvillä kasveilla, metsänä tai muussa kuin maatalouskäytössä olleita aloja.”
Saman III osaston 4 lukuun, jonka otsikko oli ”Maankäyttö tilatukijärjestelmässä”, sisältyi kyseisen luvun 1 jaksoon kuuluva saman asetuksen 51 artikla, jonka otsikko oli ”Maan maatalouskäyttö”. Kyseisessä artiklassa säädettiin seuraavaa:
”Viljelijät voivat käyttää 44 artiklan 3 kohdan mukaan ilmoitettuja viljelylohkoja kaikkeen muuhun maataloustoimintaan paitsi pysyvien kasvien viljelyyn ja hedelmä- ja vihannesalan yhteisestä markkinajärjestelystä 28 päivänä lokakuuta 1996 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2200/96 [(
EYVL 1996, L 297, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna 10.1.2003 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 47/2003 (
EYVL 2003, L 7, s. 64
)], 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen tuotteiden [sekä] hedelmä- ja vihannesjalostealan yhteisestä markkinajärjestelystä 28 päivänä lokakuuta 1996 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 2201/96 [(
EYVL 1996, L 297, s. 29
), sellaisena kuin se on muutettuna 13.3.2002 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 453/2002 (
EYVL 2002, L 72, s. 9
)], 1 artiklan 2 kohdassa tarkoitettujen tuotteiden tuotantoon – –.”
Asetuksen N:o 1782/2003 IV osastossa, jonka otsikko oli ”Muut tukijärjestelmät”, oli 12 luku, jonka otsikko oli ”Naudanlihatuet” ja johon sisältyi kyseisen asetuksen 132 artikla, jonka otsikko oli ”Laajaperäistämispalkkio”. Kyseisen artiklan 3 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Sovellettaessa 2 kohtaa:
a)
otetaan 131 artiklan 2 kohdan a alakohdasta poiketen tilan eläintiheyden määrittelyssä huomioon tilalla kyseisenä kalenterivuonna olevat urospuoliset nautaeläimet, lehmät ja hiehot sekä ne lampaat ja/tai vuohet, joista palkkiohakemuksia on jätetty kyseisenä kalenterivuotena. Eläinten lukumäärä muutetaan nautayksiköiksi 131 artiklan 2 kohdan a alakohdassa olevan muuntotaulukon avulla,
b)
Liitteessä IX määriteltyjen peltokasvien tuotantoon käytettyjä alueita ei voi pitää ’rehualana’, tämän kuitenkaan rajoittamatta 131 artiklan 2 kohdan b alakohdan kolmannen luetelmakohdan soveltamista
c)
eläintiheyden laskemisessa huomioon otettavaan rehualaan kuuluu vähintään 50 prosenttia laidunmaata.
Jäsenvaltiot määrittelevät ’laidunmaan’. Määritelmän on sisällettävä ainakin peruste, jonka mukaan laidunmaan on oltava ruohoaluetta, joka paikallisen maanviljelyskäytännön mukaan on tarkoitettu laiduntaville nautaeläimille ja/tai lampaille. Se ei saa kuitenkaan sulkea pois samana vuonna tapahtuvaa laidunmaan sekakäyttöä (laidun, heinä, nurmisäilörehu).”
Asetus N:o 796/2004
Asetuksessa N:o 1782/2003 säädettyjen täydentävien ehtojen, tuen mukauttamisen ja yhdennetyn hallinto- ja valvontajärjestelmän soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä 21.4.2004 annetun komission asetuksen (EY) N:o 796/2004 (
EUVL 2004, L 141, s. 18
), sellaisena kuin se oli muutettuna 20.8.2007 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 972/2007 (
EUVL 2007, L 216, s. 3
) (jäljempänä asetus N:o 796/2004), 2 artiklan ensimmäisessä kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Tässä asetuksessa sovelletaan seuraavia määritelmiä:
– –
1 a)
’viljelylohko’ tarkoittaa yhtenäistä maa-alaa, jolla yksi viljelijä viljelee yhtä viljelykasviryhmää; jos tässä asetuksessa kuitenkin edellytetään erillistä ilmoitusta viljelykasviryhmään kuuluvan alan käytöstä, kyseinen käyttö rajaa viljelylohkoa;
– –
(2)
’Pysyvä laidun’ tarkoittaa maata, jota käytetään heinäkasvien tai muiden nurmirehukasvien kasvattamiseen joko luonnollisesti (itseuudistuva) tai viljelemällä (kylvämällä) ja joka ei ole vähintään viiteen vuoteen kuulunut tilan viljelykiertojärjestelmään, lukuun ottamatta kesannointijärjestelmiin kuuluvaa maata – –;
(2 a)
’Heinäkasvit tai muut nurmirehukasvit’ tarkoittaa kaikkia nurmikasveja, joita jäsenvaltiossa esiintyy luonnonlaitumilla tai jotka tavallisesti sisältyvät keto- tai niittysiemenseoksiin (riippumatta siitä käytetäänkö näitä alueita laiduntamiseen). Jäsenvaltiot voivat ottaa huomioon asetuksen (EY) N:o 1782/2003 liitteessä IX lueteltuja kasveja;
– –”
Tältä osin 11.2.2005 annetun komission asetuksen (EY) N:o 239/2005 (
EUVL 2005, L 42, s. 3
), jolla asetuksen N:o 796/2004 alkuperäistä sanamuotoa muutettiin, johdanto-osan ensimmäisessä perustelukappaleessa todettiin seuraavaa:
”On tarpeen selkeyttää useita komission asetuksen [N:o 796/2004] [alkuperäisen sanamuodon] 2 artiklassa säädettyjä määritelmiä. Erityisesti on tarpeen selkeyttää kyseisen artiklan 2 kohdassa olevaa pysyvän laitumen määritelmää ja ottaa käyttöön ilmaisun ’heinäkasvit tai muut nurmirehukasvit’ määritelmä. Tässä yhteydessä olisi kuitenkin huomioitava, että jäsenvaltioilla olisi oltava tietty joustovara paikallisten maatalousolojensa huomioon ottamiseksi.”
Asetuksen N:o 796/2004 8 artiklan, jonka otsikko oli ”Menojen tukikelpoisuus”, 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Lohkoa, jolla kasvaa puita, pidetään pinta-alatukijärjestelmään kuuluvana viljelylohkona, jos asetuksen [N:o 1782/2003] 51 artiklassa tarkoitetut maataloustoimet tai tapauksen mukaan suunniteltu tuotanto voidaan toteuttaa samalla tavalla kuin saman alueen puuttomilla lohkoilla.”
Kyseisen asetuksen III osastoon, jonka otsikko oli ”Tarkastukset”, sisältyi asetuksen 30 artikla, jonka otsikko oli ”Pinta-alojen määrittäminen”. Kyseisen artiklan 2 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Viljelylohkon kokonaispinta-ala voidaan ottaa huomioon, jos sitä käytetään kokonaisuudessaan jäsenvaltion tai kyseisen alueen tavanomaisten sääntöjen mukaisesti. Muussa tapauksessa otetaan huomioon tosiasiallisesti käytössä oleva pinta-ala.
Alueilla, joilla tietyt piirteet kuten pensasaidat, ojat tai aidat kuuluvat perinteisesti hyvään viljely- tai maankäyttötapaan, jäsenvaltiot voivat katsoa niitä vastaavan alan kokonaan käytössä olevan alan osaksi edellyttäen, ettei se ylitä jäsenvaltioiden määrittämää kokonaisleveyttä. Leveyden on vastattava kyseisellä alueella perinteisesti käytettyä leveyttä, eikä se saa ylittää kahta metriä.
– –”
Asetus (EY) N:o 1290/2005
Yhteisen maatalouspolitiikan rahoituksesta 21.6.2005 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 1290/2005 (
EUVL 2005, L 209, s. 1
) IV osastoon, jonka otsikko oli ”Komission suorittama tilien tarkastaminen ja hyväksyminen sekä seuranta”, sisältyi kyseisen asetuksen 31 artikla, jonka otsikko oli ”Sääntöjenmukaisuuden tarkastaminen”. Kyseiseen artiklaan sisältyi 3 kohta, jossa säädettiin seuraavaa:
”Ennen rahoituksen epäämistä koskevan päätöksen tekemistä komission tarkastuksen tulokset ja asianomaisen jäsenvaltion antamat vastaukset annetaan tiedoksi kirjallisina, minkä jälkeen molemmat osapuolet pyrkivät sopimukseen toteutettavista toimenpiteistä.
Jollei sopimukseen päästä, jäsenvaltio voi pyytää sellaisen menettelyn aloittamista, jolla pyritään sovittamaan yhteen molempien osapuolten kannat neljän kuukauden kuluessa. Menettelyn tuloksista toimitetaan komissiolle kertomus, jonka se tutkii ennen mahdollisen rahoituksen epäämistä koskevan päätöksen tekemistä.”
Asetus (EY) N:o 885/2006
Neuvoston asetuksen (EY) N:o 1290/2005 soveltamista koskevista yksityiskohtaisista säännöistä maksajavirastojen ja muiden elinten hyväksymisen sekä maataloustukirahaston ja maaseuturahaston tilien tarkastamisen ja hyväksymisen osalta 21.6.2006 annettuun komission asetukseen (EY) N:o 885/2006 (
EUVL 2006, L 171, s. 90
ja oikaisu
EUVL 2007, L 291, s. 30
) sisältyi 11 artikla, jonka otsikko oli ”Sääntöjenmukaisuuden tarkastaminen”. Kyseisen artiklan 1–3 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”1.   Jos komissio tutkimuksen perusteella katsoo, että menoja ei ole toteutettu yhteisön sääntöjen mukaisesti, sen on annettava kyseiselle jäsenvaltiolle tiedoksi havaintonsa ja tulevan sääntöjenmukaisuuden varmistamiseksi toteutettavat korjaustoimenpiteet.
Tiedoksiannossa on viitattava tähän artiklaan. Jäsenvaltion on annettava vastaus kahden kuukauden kuluessa tiedonannon vastaanottamisesta, ja komissio voi muuttaa kantaansa vastaavasti. Komissio voi perustelluissa tapauksissa suostua vastaukselle varatun määräajan pidentämiseen.
Vastaukselle varatun määräajan päätyttyä komissio kutsuu koolle kahdenvälisen kokouksen, ja molempien osapuolten on pyrittävä pääsemään sopuun toteutettavista toimenpiteistä, rikkomuksen vakavuuden arvioinnista ja yhteisön talousarviolle aiheutuneesta taloudellisesta vahingosta.
2.   Jäsenvaltion on kahden kuukauden kuluessa 1 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitetun kahdenvälisen kokouksen pöytäkirjojen vastaanottamisesta toimitettava kokouksessa pyydetyt tiedot tai muut käynnissä olevan tarkastelun kannalta hyödyllisiksi katsomansa tiedot.
Komissio voi jäsenvaltion perustellusta pyynnöstä jatkaa ensimmäisessä alakohdassa tarkoitettua määräaikaa. Pyyntö on toimitettava komissiolle ennen kyseisen määräajan päättymistä.
Ensimmäisessä alakohdassa tarkoitetun määräajan päätyttyä komissio antaa sääntöjenmukaisuuden tarkastamisen yhteydessä saamiensa tietojen perusteella päätelmänsä virallisesti jäsenvaltioiden tiedoksi. Tiedonannossa arvioidaan menoja, jotka komissio aikoo jättää asetuksen – – N:o 1290/2005 31 artiklan mukaisesti yhteisön rahoituksen ulkopuolelle, ja siinä viitataan tämän asetuksen 16 artiklan 1 kohtaan.
3.   Jäsenvaltion on annettava komissiolle tiedoksi yhteisön sääntöjen noudattamisen varmistamiseksi toteuttamansa korjaustoimenpiteet sekä niiden tosiasiallisen toteuttamispäivän.
Komission tarkasteltua sovitteluelimen tämän asetuksen 3 luvun mukaisesti laatimat kertomukset se tekee tarvittaessa asetuksen – – N:o 1290/2005 31 artiklan mukaisesti yhden tai useamman päätöksen niiden menojen, joita yhteisön sääntöjen noudattamatta jättäminen koskee, jättämiseksi yhteisön rahoituksen ulkopuolelle, kunnes korjaustoimenpiteet on tosiasiallisesti toteutettu jäsenvaltiossa.
Arvioidessaan yhteisön rahoituksen ulkopuolelle jätettäviä menoja komissio voi ottaa huomioon tiedot, jotka jäsenvaltio on toimittanut 2 kohdassa tarkoitetun määräajan päätyttyä, jos tämä on tarpeen yhteisön talousarviolle aiheutuneen taloudellisen vahingon arvioimiseksi paremmin ja edellyttäen, että tietojen myöhäinen toimittaminen johtuu poikkeuksellisista olosuhteista.”
Kyseisen asetuksen 16 artiklan, jonka otsikko oli ”Sovittelumenettely”, 1 kohdassa säädettiin seuraavaa:
”Jäsenvaltio voi saattaa asiansa sovitteluelimen tutkittavaksi kolmenkymmenen työpäivän kuluessa 11 artiklan 2 kohdan kolmannessa alakohdassa tarkoitetun komission virallisen tiedonannon saamisesta osoittamalla perustellun sovittelupyynnön sovitteluelimen sihteeristölle.
Maatalousrahastojen komitea antaa jäsenvaltioiden tiedoksi noudatettavan menettelyn ja sihteeristön osoitteen.”
Asetus (EU) N:o 1307/2013
Yhteisen maatalouspolitiikan tukijärjestelmissä viljelijöille myönnettäviä suoria tukia koskevista säännöistä ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 637/2008 ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 73/2009 kumoamisesta 17.12.2013 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EU) N:o 1307/2013 (
EUVL 2013, L 347, s. 608
) 4 artiklan 1 kohdan h alakohdassa säädetään seuraavasta määritelmästä:
”’pysyvällä nurmella ja pysyvällä laitumella’, yhdessä ’pysyvä nurmi’, [tarkoitetaan] maata, jota käytetään heinäkasvien tai muiden nurmirehukasvien kasvattamiseen joko luontaisella tavalla (itseuudistuva) tai viljelemällä (kylvämällä) ja joka ei ole kuulunut tilan viljelykiertoon vähintään viiteen vuoteen; se voi sisältää muitakin laidunnettavia lajeja, kuten pensaita ja/tai puita, edellyttäen, että enemmistönä ovat heinäkasvit ja muut nurmirehukasvit, samoin kuin, jos jäsenvaltio niin päättää, maata, joka on laidunnettavaa ja osa vakiintunutta paikallista käytäntöä alueella, jolla heinäkasvit ja muut nurmirehukasvit eivät perinteisesti ole enemmistönä laidunmailla”.
Asian tausta
Unionin yleinen tuomioistuin selostaa asian taustaa valituksenalaisen tuomion 1–11 kohdassa, ja siitä voidaan tehdä nyt käsiteltävää asiaa varten seuraava yhteenveto.
Euroopan komissio suoritti syyskuussa 2008 ja helmikuussa 2009 kaksi tutkimusta, jotka koskivat Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tukiosastosta sekä Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto) pinta-alatukien ja maaseudun kehittämistoimenpiteiden osalta suoritettuja Helleenien tasavallan menoja hakuvuodelta 2008.
Komissio totesi 21.11.2008 päivätyssä kirjeessä, että kyseisten tutkimusten aikana paikalla tehdyt tarkastukset olivat osoittaneet, että tietyt tuen piiriin hyväksytyt pinta-alat eivät täyttäneet asetuksen N:o 1782/2003 44 artiklan 2 kohdassa ja asetuksen N:o 796/2004 2 artiklassa asetettuja tukikelpoisuusedellytyksiä. Komissio esitti tämän toteamuksen tueksi useita esimerkkejä, jotka mainitaan valituksenalaisen tuomion 40 kohdassa.
Komission tiedoksi antamien huomautusten ja Helleenien tasavallan vastausten jälkeen pidettiin kahdenvälinen kokous 8.4.2010. Komissio ilmoitti Helleenien tasavallalle 2.6.2010 päätelmänsä, joihin tämä vastasi 2.8.2010.
Komissio ilmoitti 31.5.2013 Helleenien tasavallalle pysyvänsä kannassaan, joka koski aiottujen oikaisujen nettomäärää ja oikaisujen perusteita.
Helleenien tasavalta saattoi asian sovitteluelimen käsiteltäväksi 11.7.2013. Sovitteluelin antoi lausuntonsa 31.1.2014, minkä jälkeen komissio hyväksyi lopullisen kantansa 26.3.2014. Komissio viittasi kannassaan ensinnäkin puutteisiin, joita oli viljelylohkojen tunnistamisjärjestelmän ja paikkotietojärjestelmän (jäljempänä viljelylohkojen tunnistamis- ja paikkatietojärjestelmä) toiminnassa ja jotka vaikuttivat ristiintarkastuksiin ja hallinnollisiin tarkastuksiin, ja toiseksi paikalla tehtävissä tarkastuksissa ilmenneisiin puutteisiin sekä kolmanneksi virheisiin maksujen ja seuraamusten laskennassa. Lisäksi komissio korosti näiden puutteiden toistuvuutta. Helleenien tasavallalle määrätyn oikaisun lopullinen nettomäärä oli 86007771,11 euroa.
Näin ollen komissio teki 19.12.2014 riidanalaisen päätöksen, jolla se jätti Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle tietyt Helleenien tasavallan menot EMOTR:n tukiosastosta, maataloustukirahastosta ja maaseuturahastosta.
Komissio teki kyseisessä päätöksessä hakuvuodelta 2008 rahoitusoikaisuja yhtäältä pinta-alatukien alalla yhteensä 61012096,85 euroa, josta se vähensi 2135439,32 euroa. Tässä oikaisussa otetaan huomioon muun muassa 10 prosentin kiinteämääräinen oikaisu niiden viljelijöiden osalta, jotka olivat ilmoittaneet vain laidunmaata, eli 32542837,74 euroa. Toisaalta komissio määräsi oikaisuja hakuvuodelta 2008 maaseudun kehittämisen alalla 5007867,36 euroa, jotka kohdennettiin varainhoitovuodelle 2009, ja 5496524,54 euroa, jotka kohdennettiin varainhoitovuodelle 2010, eli yhteensä 10504391,90 euroa, josta se vähensi yhteensä 2588231,20 euroa eli 2318055,75 euroa varainhoitovuodelta 2009 ja 270175,45 euroa varainhoitovuodelta 2010. Tästä seuraa, että riidanalaisesta päätöksestä aiheutuneet Helleenien tasavallalle vastaiset taloudelliset vaikutukset kiinteämääräisten oikaisujen vuoksi ovat olleet 58876657,53 euroa pinta-alatukien alalla ja 7916160,70 euroa maaseudun kehittämisen alalla.
Valituksenalaisen tuomion 41 kohdassa mainitussa riidanalaiseen päätökseen liitetyssä yhteenvetokertomuksessa komissio perusteli kiinteämääräisten oikaisujen tekemistä seuraavasti:
–
Viljelylohkojen tunnistamis- ja paikkatietojärjestelmä: komission yksiköt katsoivat, ettei se ollut asetuksen N:o 1782/2003 20 artiklan vaatimusten mukainen. Erityisesti
–
viitelohkojen rajojen ja niiden hyväksyttävän enimmäispinta-alan osalta oli todettu virheitä, ja nämä tiedot olivat pääosin virheellisiä. Erityisesti näitä virheitä on todettu suhteessa laitumina käytettyihin pinta-aloihin, joita ei tarkastusten mukaan voitu aina pitää tukikelpoisina asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 ja 2 a alakohdan perusteella. Näin ollen viljelijöille ei ollut asianmukaisesti tiedotettu sellaisten viljelylohkojen tukikelpoisuudesta, joita ne aikoivat ilmoittaa. Lisäksi ristiintarkastukset, joilla pyrittiin estämään saman tuen perusteeton myöntäminen useita kertoja samasta lohkosta, eivät olleet ratkaisevia, paitsi jos paikalla oli tehty tarkastuksia, joissa oli havaittu lohkojen virheellinen sijainti ja tukikelpoisuus;
–
vuodesta 2009 lähtien viljelylohkojen tunnistamis- ja paikkatietojärjestelmässä käytettiin uusia tietoja ilmoituksia ja ristiintarkastuksia varten. Ristiintarkastusten tuloksia ei kuitenkaan voitu käyttää vuonna 2008 rahastolle aiheutuvan riskin arvioimiseen. Kyseisenä vuonna viljelijät nimittäin ilmoittivat viljelylohkonsa aikaisempien viljelylohkojen tunnistamis- ja paikkatietojärjestelmien perusteella. Jos järjestelmä olisi toiminut asianmukaisesti vuonna 2008, osa näistä lohkoista olisi hylätty tukikelvottomina, ja merkittävä osuus niistä koski pysyviä laitumia, joita Kreikan viranomaiset pitivät tukikelpoisina ja joiden komissio oli jo aikaisemmissa kirjeissään todennut olevan tukikelvottomia asian kannalta merkityksellisten säännösten noudattamatta jättämisen vuoksi;
–
paikalla tehtävät tarkastukset eivät täyttäneet hakuvuoden 2008 osalta asetuksen N:o 796/2004 23 ja 30 artiklassa asetettuja vaatimuksia. Erityisesti
–
laitumet: laitumien mittausten puuttumista on pidetty erityisen huolestuttavana. Useissa tapauksissa tukikelpoisilla aloilla kasvoi puuvartisia kasveja ja toiset lohkot olivat osittain nurmirehukasvien peitossa, minkä vuoksi ne eivät täyttäneet asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdassa asetettuja pysyvän laitumen edellytyksiä. Ilmoitetut pinta-alat sijaitsivat usein syrjäseuduilla ilman näkyviä rajoja ja niihin oli vaikeaa päästä. Tarkastajat eivät olleet suorittaneet pinta-alojen mittausta asetuksen N:o 796/2004 30 artiklassa asetettujen vaatimusten mukaisesti. Vaikka Helleenien tasavalta oli useita kertoja ilmoittanut, että riidanalaisia pinta-aloja oli aina käytetty laitumina, ilman että komissio olisi kiistänyt niiden tukikelpoisuuden, nämä pinta-alat olivat olleet tukikelvottomia myös ennen vuotta 2006 sovellettujen sääntöjen kannalta ja myös maatalouden pääosasto oli arvostellut niiden tukikelpoisuutta (tutkimus AP/2001/06);
–
kaukokartoituksena suoritettujen paikalla tehtyjen tarkastusten osalta noudatettu menettely ei ollut vaatimusten mukainen. Näin ollen tukia on maksettu asetuksen N:o 1782/2003 44 artiklan 2 kohdan ja asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan nojalla tukikelvottomille viljelylohkoille;
–
perinteiset paikalla tehdyt tarkastukset: uudelleenmittauksessa on ilmennyt eroja ilman, että olisi kuitenkaan osoitettu systemaattisia puutteita tämänkaltaisissa tarkastuksissa, laitumia lukuun ottamatta. Vuonna 2008 uuden viljelylohkojen tunnistamis- ja paikkatietojärjestelmän käyttöön ottamiseksi Helleenien tasavalta ei vienyt siihen perinteisten paikalla tehtävien tarkastusten kohteena olevien viljelylohkojen tietoja. Tämän vuoksi ei ollut minkäänlaista graafista esitystä moninkertaisten ilmoitusten toteamiseksi;
–
todetut puutteellisuudet merkitsivät jatkuvia puutteita olennaisten tarkastusten ja toissijaisten tarkastusten toimivuudessa ja aiheuttivat rahastolle pinta-alatukia koskevan riskin. Nämä toteamukset olivat sitä paitsi toistuvia;
–
todetut puutteellisuudet heijastuivat pinta-alaan sidottuihin lisätukiin.
Komissio sovelsi viljelylohkojen tunnistamis- ja paikkatietojärjestelmän ja paikalla tehtyjen tarkastusten puutteita koskevien toteamusten vuoksi oikaisuja seuraavan luokittelun mukaisesti:
–
ainoastaan laitumia ilmoittaneiden viljelijöiden osalta sovellettiin 10 prosentin kiinteämääräistä oikaisua viljelylohkojen tunnistamisjärjestelmän ja paikalla tehtyjen tarkastusten, joissa oli paljastunut suuri määrä virheitä ja siten huomattavia sääntöjenvastaisuuksia, ongelmallisen tilanteen vuoksi. Vaikka komission mukaan 25 prosentin oikaisu olisi perusteltu, 10 prosentin kiinteämääräisen oikaisun soveltaminen oli asianmukaisempaa puskurivaikutus huomioon ottaen;
–
viljelijöiden, jotka eivät ilmoittaneet laitumia, osalta sovellettiin 2 prosentin kiinteämääräistä oikaisua ottaen huomioon puskurivaikutus, perinteisten paikalla tehtävien tarkastusten paraneminen ja se, että tässä viljelijöiden ryhmässä todettujen sääntöjenvastaisuuksien määrä oli alhaisempi ja että perinteiset paikalla tehtävät tarkastukset muodostivat huomattavan osuuden tarkastuksista;
–
pinta-alaperusteisiin lisätukiin sovellettiin 5 prosentin kiinteämääräistä oikaisua paikalla tehtävien tarkastusten aloittamisen viivästymisen kielteisen vaikutuksen ja puskurivaikutuksen puuttumisen vuoksi;
–
kaikkiin pinta-alaperusteisiin maaseudun kehittämistoimenpiteisiin sovellettiin 5 prosentin kiinteämääräistä oikaisua.
Oikeudenkäynti unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen tuomio
Helleenien tasavalta nosti unionin yleisen tuomioistuimen kirjaamoon 2.3.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä kumoamiskanteen riidanalaisesta päätöksestä ja vetosi pääasiallisesti kolmeen kanneperusteeseen.
Ensimmäinen kanneperuste, joka koski 10 prosentin kiinteämääräisen rahoitusoikaisun soveltamista 32542837,74 euron suuruisena viljelijöihin, jotka olivat ilmoittaneet pelkästään laitumia, perustui asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdan virheelliseen tulkintaan ja soveltamiseen, perustelujen puutteellisuuteen sekä suhteellisuusperiaatteen ja komission harkintavallalle asetettujen rajojen noudattamatta jättämiseen. Toinen kanneperuste, joka koski 5 prosentin kiinteämääräistä rahoitusoikaisua pinta-alaperusteisten lisätukien osalta, perustui tosiseikkoja koskevaan virheeseen, perustelujen puutteellisuuteen ja suhteellisuusperiaatteen noudattamatta jättämiseen. Kolmas kanneperuste, joka koski yhteisen maatalouspolitiikan maaseudun kehittämistä koskevan toisen pilarin tukiin sovellettua 5 prosentin rahoitusoikaisua, perustui perustelujen puuttumiseen, tosiseikkoja koskevaan virheeseen ja suhteellisuusperiaatteen noudattamatta jättämiseen.
Unionin yleinen tuomioistuin hylkäsi valituksenalaisella tuomiolla kaksi ensimmäistä kanneperustetta ja hyväksyi kolmannen kanneperusteen. Valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 1 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin kumosi sen vuoksi riidanalaisen päätöksen ”siltä osin kuin se koskee 5007867,36 euron suuruista oikaisua, 2318055,75 euron suuruista vähennystä ja 2689811,61 euron suuruista rahoitusvaikutusta sikäli kuin kyse on tietyistä Helleenien tasavallan menoista alalla maaseudun kehittäminen, maaseuturahasto, toimintalinja 2 (2007–2013, pinta-alaperusteiset toimenpiteet), varainhoitovuodelta 2009 viljelylohkojen tunnistamisjärjestelmässä sekä paikalla tehdyissä tarkastuksissa (toinen pilari, hakuvuosi 2008) todettujen puutteiden vuoksi”, ja saman tuomiolauselman 2 kohdassa se hylkäsi kanteen muilta osin.
Asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset unionin tuomioistuimessa
Helleenien tasavalta vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
kumoaa riidanalaisen päätöksen
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
jättää valituksen osittain tutkimatta ja hylkää sen muilta osin perusteettomana
–
velvoittaa Helleenien tasavallan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Espanjan kuningaskunta, joka väliintulijana tukee Helleenien tasavallan vaatimuksia, vaatii, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen tuomion
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Valituksen tarkastelu
Helleenien tasavalta esittää valituksensa tueksi kuusi valitusperustetta. Kolme ensimmäistä valitusperustetta liittyvät unionin yleisen tuomioistuimen arviointiin 10 prosentin rahoitusoikaisusta, jota on sovellettu viljelijöille, jotka olivat ilmoittaneet pelkästään laitumia, myönnettäviin pinta-alaperusteisiin tukiin. Neljäs ja viides valitusperuste koskevat unionin yleisen tuomioistuimen arviointia 5 prosentin rahoitusoikaisusta, jota on sovellettu pinta-alaperusteisiin lisätukiin. Kuudes valitusperuste koskee unionin yleisen tuomioistuimen arviointia 5 prosentin rahoitusoikaisusta, jota on sovellettu yhteisen maatalouspolitiikan toisen pilarin eli maaseudun kehittämisen alalla myönnettyihin tukiin.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten ja väliintulijan lausumat
Ensimmäinen valitusperuste jakautuu kolmeen osaan.
Ensimmäisen valitusperusteensa ensimmäisessä osassa Helleenien tasavalta väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 24–67 kohdassa tulkinnut ja soveltanut virheellisesti asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohtaa, jossa esitetään pysyvän laitumen määritelmä. Se arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta erityisesti siitä, että tämä on valituksenalaisen tuomion 34–36 kohdassa tulkinnut kyseistä käsitettä liian suppeasti omaksumalla arviointiperusteen, joka liittyy yksinomaan kyseessä olevan pinta-alan peitteenä olevan kasvillisuuden tyyppiin. Sitä vastoin Helleenien tasavalta puolustaa Espanjan kuningaskunnan tukemana kyseisen käsitteen laajaa merkitystä, joka ilmaisee unionin lainsäätäjän tarkoituksen ja kattaa niin sanotut välimerelliset laitumet eli pinta-alat, jotka ovat puuvartisen tai puumaisen kasvuston kattamia, soveltuvat laiduntamiseen ja joilla heinäkasvit ja muut nurmirehukasvit eivät perinteisesti ole enemmistönä.
Helleenien tasavallan mukaan asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdan sanamuoto ja kyseisen asetuksen asiayhteys ja sillä tavoitellut päämäärät sallivat tällaisen tulkinnan. Se korostaa siten, että pysyvän laitumen käsitteen ymmärtäminen tällä tavoin laajasti ilmenee sekä asetuksen N:o 1307/2013 4 artiklan 1 kohdan h alakohdasta että komission yhteisen tutkimuskeskuksen (JRC) 2.4.2008 julkaisemasta oppaasta, jolla on tarkoitus antaa jäsenvaltioille ohjeita siitä, miten yhteistä maatalouspolitiikkaa koskevaa voimassa olevaa lainsäädäntöä noudatetaan parhaiten, kuten myös Kreikan viranomaisten ja komission lokakuussa 2012 laatimasta toimintasuunnitelmasta (jäljempänä vuoden 2012 toimintasuunnitelma).
Espanjan kuningaskunta vetoaa näiden perustelujen tueksi lähinnä siihen, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole ottanut huomioon kokonaisuudessaan asetuksen N:o 1782/2003 asiayhteyttä ja sillä tavoiteltuja päämääriä, joihin kuuluu muun muassa tiettyjen tuotantoon liittyvien maksujen pysyttäminen. Erityisesti laajaperäistämispalkkiota koskevassa asetuksen N:o 1782/2003 132 artiklassa viitataan laitumiin täsmentämättä, että niiden olisi oltava yksinomaan ruohokasvillisuuden peittämiä.
Komissio kiistää väitteet ja katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on tulkinnut ja soveltanut asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohtaan sisältyvää pysyvän laitumen käsitettä oikein. Kyseisestä määritelmästä ilmenee komission mukaan, että asianomaisen maatalousmaan peittävän kasvillisuuden laatua koskeva arviointiperuste on ratkaiseva. Sitä paitsi tämän tuomion 33 kohdassa mainituilla ohjeilla, vuoden 2012 toimintasuunnitelmalla ja asetuksella N:o 1307/2013, jota sovelletaan 1.1.2015 lähtien ja johon sisältyvä pysyvän laitumen määritelmä on laajempi, ei ole merkitystä tulkittaessa nyt käsiteltävän asian tosiseikkojen ajankohtana sovellettavia oikeussääntöjä eikä arvioitaessa komission päättämää rahoitusoikaisua.
Ensimmäisen valitusperusteen toisessa osassa Helleenien tasavalta arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta pääasiallisesti siitä, että tämä on valituksenalaisen tuomion 66 kohdassa katsonut, että laitumia koskevien sääntöjen soveltamisessa ja viljelylohkojen tunnistamis- ja paikkatietojärjestelmän valvontajärjestelmän toiminnassa todettujen puutteiden vuoksi riidanalaiset pinta-alat olisivat olleet tukikelvottomia riippumatta siitä, miten pysyvän laitumen käsitettä olisi tulkittu.
Helleenien tasavalta katsoo nimittäin, että puskurivaikutuksen mukaisesti unionin yleinen tuomioistuin ei olisi saanut päätellä tunnistamis- ja paikkatietojärjestelmän toiminnassa muutamilla valituksenalaisen tuomion 40 kohdassa yksilöidyillä viljelylohkoilla todettujen yksittäisten puutteiden perusteella, että kaikki laitumiksi vuodelta 2008 ilmoitetut pinta-alat, joihin rahoitusoikaisua on sovellettu, olisivat olleet joka tapauksessa tukikelvottomia siitä riippumatta, sovelletaanko asetuksen N:o 796/2004 2 artiklassa olevaa suppeaa määritelmää vai vuoden 2012 toimintasuunnitelmaan tai asetuksen N:o 1307/2013 4 artiklan 1 kohdan h alakohtaan perustuvia suotuisampia määritelmiä.
Komissio vaatii näiden väitteiden hylkäämistä.
Ensimmäisen valitusperusteensa kolmannessa osassa Helleenien tasavalta arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta perustelujen puutteellisuudesta, koska se on valituksenalaisen tuomion 20–22 kohdassa tehnyt arviointinsa vain seuraamalla todistustaakan jakautumista sääntöjenmukaisuuden tarkastusmenettelyssä koskevaa oikeuskäytäntöä. Kyseisellä oikeuskäytännöllä ei kuitenkaan ole merkitystä tulkittaessa asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdassa tarkoitettua pysyvän laitumen käsitettä.
Komissio vaatii näiden väitteiden hylkäämistä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että vaikka komissio ei esitä nimenomaista oikeudenkäyntiväitettä valituksen tutkittavaksi ottamisen edellytysten puuttumisesta, se esittää kuitenkin sitä koskevia epäilyjä sen vuoksi, että Helleenien tasavalta on pelkästään toistanut ensimmäisessä oikeusasteessa esittämänsä perustelut.
Tämä komission väite on kuitenkin hylättävä.
On totta, että vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä kaikilta osin tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi (tuomio 4.7.2000, Bergaderm ja Goupil v. komissio,
C-352/98 P
,
EU:C:2000:361
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä asiassa Helleenien tasavalta ei kuitenkaan ainoastaan kertaa tai toista sanasta sanaan unionin yleisessä tuomioistuimessa jo esittämiään perusteita ja perusteluja vaan riitauttaa unionin tuomioistuimessa unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisessa tuomiossa tekemän unionin oikeuden tulkinnan tai soveltamisen.
Valitusperusteet, joihin Helleenien tasavalta vetoaa, on siten arvioitava asiaratkaisun antamiseksi.
Siltä osin kuin on kyse ensimmäisen valitusperusteen ensimmäisestä osasta, unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan unionin oikeuden säännöksen tai määräyksen tulkitsemisessa on otettava huomioon paitsi sen sanamuoto myös asiayhteys ja sillä lainsäädännöllä tavoitellut päämäärät, jonka osa säännös tai määräys on.
Asetuksen (EY) N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdan sanamuodosta ilmenee, että ”pysyvä laidun” tarkoittaa ”maata, jota käytetään vähintään viisi vuotta heinäkasvien tai muiden nurmirehukasvien kasvattamiseen joko luonnollisesti (itseuudistuva) tai viljelemällä (kylvämällä) ja joka ei kuulu tilan viljelykiertojärjestelmään”.
Tästä seuraa, että vaikka kyseisessä artiklassa nimenomaisesti viitataan ”heinäkasvien tai muiden nurmirehukasvien” olemassaoloon siten, että pinta-ala, jolla on ainoastaan nurmikasveja, on varmuudella pysyvä laidun, muuntyyppisen kasvillisuuden kuten puuston tai pensaiden olemassaoloa ei kuitenkaan suljeta pois. Näin ollen asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdan sanamuoto jää julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 56 kohdassa toteamin tavoin tulkinnanvaraiseksi sen osalta, riippuuko pysyväksi laitumeksi luokitteleminen kyseistä pinta-alaa peittävän kasvillisuuden laatua koskevasta arviointiperusteesta ja onko tämä luokittelu siten mahdollinen vain silloin, kun pinta-alalla esiintyy yksinomaan heinäkasveja tai muita nurmirehukasveja.
Sen asiayhteyden osalta, johon asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohta liittyy, asetuksen N:o 239/2005 johdanto-osan ensimmäisestä perustelukappaleesta ilmenee ensinnäkin, että koska oli tarpeen selkeyttää pysyvän laitumen määritelmää, unionin lainsäätäjän tarkoitus oli jättää jäsenvaltioille tietty joustovara paikallisten maatalousolojensa huomioon ottamiseksi.
Suoraan asetuksen N:o 796/2004 8 artiklan 1 kohdan sanamuodosta, jossa viitataan asetuksen N:o 1782/2003 51 artiklaan, ilmenee sitten, että maatalousmaan tosiasiallinen maatalouskäyttö on merkityksellisempi arviointiperuste kuin kyseistä pinta-alaa peittävän kasvillisuuden laatu. Kyseisen 8 artiklan 1 kohdan mukaan nimittäin lohkoa, jolla kasvaa puita, pidetään viljelylohkona, jos suunniteltu tuotanto voidaan toteuttaa samalla tavalla kuin saman alueen puuttomilla lohkoilla.
Lisäksi on todettava, että asianomaista pinta-alaa peittävän kasvillisuuden tyyppiä koskevaa arviointiperustetta lievennetään myös asetuksen N:o 796/2004 30 artiklan 2 kohdassa viljelylohkon pinta-alan tarkastamisen yhteydessä. Kyseisen säännöksen mukaan jäsenvaltiot voivat katsoa pensasaitoja vastaavan pinta-alan sisältyvän viljelylohkon kokonaispinta-alaan edellyttäen, että tämä piirre kuuluu perinteisesti hyvään viljely- tai maankäyttötapaan.
Lopuksi on todettava, että koska pysyvän laitumen määritelmä sisältyy asetukseen N:o 796/2004, jonka tarkoituksena on asetuksen N:o 1782/2003 täytäntöönpano, tätä käsitettä on unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tulkittava perussäädöksen mukaisesti (tuomio 26.7.2017, Tšekki v. komissio,
C-696/15 P
,
EU:C:2017:595
,
kohta).
Asetuksessa N:o 1782/2003 ei kuitenkaan säädetä pysyväksi laitumeksi luokittelun edellytykseksi minkään tietyn kasvillisuustyypin olemassaoloa, sillä kyseisen asetuksen 44 artiklan 2 kohdassa jätetään tukikelpoisten hehtaarien käsitteen ulkopuolelle vain pysyvillä kasveilla, metsänä tai muussa kuin maatalouskäytössä olleet alat.
Näin ollen edellä todetusta seuraa julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 63 kohdassa toteamin tavoin, että pysyvän laitumen määritelmän osalta olennainen arviointiperuste ei ole maatalousmaata peittävä kasvillisuustyyppi vaan maa-alan tosiasiasiallinen käyttö pysyvälle laitumelle tyypilliseen maataloustoimintaan. Näin ollen puuston tai pensaiden olemassaolo ei voi olla sellaisenaan esteenä maa-alan luokittelemiselle pysyväksi laitumeksi, kunhan niiden olemassaolo ei haittaa kyseisen maa-alan alojen tosiasiallista käyttöä maataloustoimintaan (ks. vastaavasti tuomio 9.6.2016, Planes Bresco,
C-333/15 ja C-334/15
,
EU:C:2016:426
,
kohta).
Lisäksi tällaista tulkintaa vahvistavat asetuksella N:o 1782/2003 tavoitellut päämäärät eli maataloustulon vakauttaminen ja ympäristönsuojelu.
Ensinnäkin maataloustulon vakauttamista koskevan tavoitteen osalta asetuksen N:o 1782/2003 johdanto-osan 21 ja 24 perustelukappaleesta ilmenee, että tilatuen edellytykseksi asetetaan se, että maatila säilytetään viljelyn ja ympäristön kannalta hyvässä kunnossa ja että sen tarkoituksena on turvata maanviljelijöiden kohtuullinen elintaso. Tilatukijärjestelmää on siten tarkoitus soveltaa kaikkiin maanviljelijöihin siten, ettei oikeus tähän etuuteen voi riippua asianomaisilla maa-aloilla esiintyvän kasvillisuuden tyypistä.
Toiseksi asetuksen N:o 1782/2003 johdanto-osan kolmannessa ja neljännessä perustelukappaleessa korostetaan pysyvien laitumien myönteisiä ympäristövaikutuksia ja määritellään asetukselle N:o 1782/2003 kaksi tavoitetta eli sekä maatalousmaasta luopumisen välttäminen että sen välttäminen, että olemassa olevat pysyvät laitumet muuttuvat peltomaaksi. Tästä seuraa julkisasiamiehen ratkaisuehdotuksensa 68 kohdassa toteamin tavoin, että näihin tavoitteisiin pyrkiminen ei ole yhdenmukaista sen kanssa, että pysyvän laitumen käsitettä tulkittaisiin suppeasti siten, että se liittyisi yksinomaan maatalousmaata peittävän kasvillisuuden tyyppiin.
Kaikesta edellä todetusta seuraa, että sen määrittämiseksi, onko asianomainen pinta-ala luokiteltava asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdassa tarkoitetuksi pysyväksi laitumeksi, ratkaisevana arviointiperusteena huomioon otettava seikka ei ole kyseistä pinta-alaa peittävän kasvillisuuden tyyppi vaan kyseisen pinta-alan tosiasiallinen käyttö pysyvälle laitumelle tyypilliseen maataloustoimintaan.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdassa tarkoitetun pysyvän laitumen käsitteen tulkinnassa ja soveltamisessa katsoessaan valituksenalaisen tuomion 35 ja 36 kohdassa, että ratkaiseva arviointiperuste oli kyseisen pinta-alan kasvillisuustyyppi, ja tehdessään sitten arviointinsa tämän arviointiperusteen perusteella. Tästä seuraa, että valituksenalaisen tuomion 65 kohtaan sisältyvä unionin yleisen tuomioistuimen kannanotto, jonka mukaan Helleenien tasavalta ei ole osoittanut komission arviointien paikkansapitämättömyyttä, on virheellinen.
On kuitenkin todettava, että 10 prosentin kiinteämääräistä oikaisua, jota on sovellettu viljelijöihin, jotka olivat ilmoittaneet pelkästään laitumia, on perusteltu yhteenvetokertomuksessa niiden puutteellisuuksien kokonaisuudella, jotka on selostettu tämän tuomion 16, 21 ja 22 kohdassa, joissa toistetaan pääosin valituksenalaisen tuomion 40 ja 41 kohta. Komissio on siten esittänyt tämänsuuruisen oikaisun perusteeksi yhtäältä viljelylohkojen tunnistamis- ja paikkatietojärjestelmän toiminnassa esiintyneet puutteellisuudet, jotka vaikuttivat ristiintarkastusten ja hallinnollisten tarkastusten luotettavuuteen, ja toiseksi paikalla tehtävissä tarkastuksissa ilmenneisiin puutteisiin.
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin on arvioidessaan siinä nostetun kanteen ensimmäistä kanneperustetta katsonut valituksenalaisen tuomion 23–106 kohdassa, että 10 prosentin suuruinen oikaisu, jota oli sovellettu viljelijöihin, jotka olivat ilmoittaneet pelkästään laitumia, oli kuitenkin perusteltu muiden todettujen puutteellisuuksien vuoksi.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi erityisesti valituksenalaisen tuomion 66, 88 ja 95 kohdassa, että viljelylohkojen tunnistamis- ja paikkatietojärjestelmän puutteellisuudet oikeuttivat vahvistamaan kiinteämääräisen oikaisun 10 prosentin suuruiseksi niiden viljelijöiden osalta, jotka olivat ilmoittaneet pelkästään laitumia, riippumatta pysyvän laitumen määritelmään liittyvästä erimielisyydestä. Tässä tilanteessa unionin yleisen tuomioistuimen tekemä oikeudellinen virhe, sellaisena kuin se on selostettu tämän tuomion 59 kohdassa, ei vaikuta valituksenalaisen tuomion tuomiolauselmaan, koska valituksenalaisen tuomion 66, 88 ja 95 kohtaan sisältyvät arvioinnit riittävät oikeuttamaan tuomiolauselman.
Näin ollen tämän tuomion 59 kohdassa todettu oikeudellinen virhe ei voi johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen.
Ensimmäisen valitusperusteen toisesta osasta on riittävää todeta, että valituksenalaisen tuomion 66 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on vain katsonut, että vaikka pysyvän laitumen käsite, sellaisena kuin sitä on sovellettu, ei ole ollut asetuksen N:o 796/2004 2 artiklan ensimmäisen kohdan 2 alakohdan mukainen, ”[valituksenalaisen tuomion] 40 ja 41 kohdassa tarkoitettujen laitumia koskevien sääntöjen soveltamisessa ja viljelylohkojen tunnistamis- ja paikkatietojärjestelmän toiminnassa todettujen puutteiden vuoksi” riidanalaiset pinta-alat olisivat olleet joka tapauksessa tukikelvottomia.
Valituksenalaisen tuomion 40 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin nimittäin luetteli useita esimerkkejä viljelylohkoista, jotka komissio oli ottanut huomioon perustellakseen kiinteämääräisen oikaisun ja jotka eivät täyttäisi asetuksen N:o 1782/2003 44 artiklan 2 kohdassa säädettyjä tukikelpoisuusedellytyksiä siinäkään tapauksessa, että ne pystyttäisiin paikantamaan, koska ne eivät olleet maatalouskäytössä.
Näin ollen ensimmäisen valitusperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
Ensimmäisen valitusperusteen kolmannesta osasta on todettava, että valituksenalaisen tuomion 20–22 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on ennen erillisen arviointinsa tekemistä kustakin Helleenien tasavallan esittämästä kanneperusteesta vain muistuttanut – niistä vielä tässä vaiheessa oikeudellisia johtopäätöksiä tekemättä – niistä yleisistä periaatteista, jotka johtuvat todistustaakan jakoa koskevasta vakiintuneesta oikeuskäytännöstä unionin varoja koskevissa komission ja asianomaisen jäsenvaltion välisissä oikeusriidoissa.
Tästä seuraa, että ensimmäisen valitusperusteen kolmas osa on jätettävä tutkimatta.
Tästä seuraa, että vaikka ensimmäisen valitusperusteen ensimmäinen osa olisi aiheellinen, se ei voisi johtaa valituksenalaisen tuomion kumoamiseen.
Ensimmäinen valitusperuste on kaiken edellä todetun perusteella osittain hylättävä tehottomana, osittain jätettävä tutkimatta ja muilta osin hylättävä perusteettomana.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Toisessa valitusperusteessaan Helleenien tasavalta väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa valituksenalaisen tuomion 68–76 kohdassa, koska se ei ole vastannut kaikkiin Helleenien tasavallan esittämiin väitteisiin, jotka liittyvät pysyvän laitumen käsitteeseen ja erityisesti Välimeren alueen laitumien käsitteeseen.
Komissio vaatii tämän valitusperusteen hylkäämistä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Vakiintuneesta oikeuskäytännöstä johtuu, että unionin yleiselle tuomioistuimelle asetetun velvollisuuden, jonka mukaan sen on perusteltava päätöksensä, ei voida tulkita edellyttävän sitä, että sen olisi vastattava yksityiskohtaisesti kaikkiin asianosaisen esittämiin väitteisiin, varsinkaan silloin, kun nämä väitteet eivät ole riittävän selviä ja täsmällisiä eivätkä perustu yksityiskohtaiseen näyttöön (tuomio 11.1.2007, Technische Glaswerke Ilmenau v. komissio,
C-404/04 P
, ei julkaistu,
EU:C:2007:6
,
kohta).
Tältä osin on todettava yhtäältä, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 24–65 kohdassa tutkinut yksityiskohtaisesti Helleenien tasavallan väitteet, jotka koskevat pysyvän laitumen käsitteen tulkintaa ja erityisesti maatalouspinta-aloja peittävän kasvillisuuden tyypin merkitystä.
Toisaalta valittaja on unionin yleiseen tuomioistuimeen jätetyn kannekirjelmän 15 ja 16 kohdassa esittänyt pelkkiä väitteitä Välimeren alueen kaikkien tyypillisten laitumien erityispiirteistä ja näiden laitumien suuresta ympäristöarvosta. Tämä väite ei täytä selvyydelle ja täsmällisyydelle asetettua vaatimusta, joten unionin yleistä tuomioistuinta ei voida arvostella siitä, ettei se ole vastannut erityisesti siihen.
Tästä seuraa, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole laiminlyönyt perusteluvelvollisuuttaan. Näin ollen toinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Kolmas valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Kolmas valitusperuste jakautuu kahteen osaan.
Tämän valitusperusteen ensimmäisessä osassa Helleenien tasavalta vetoaa erityisesti siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on monin tavoin laiminlyönyt perusteluvelvollisuutensa valituksenalaisen tuomion 88–103 kohdassa. Helleenien tasavallan mukaan unionin yleinen tuomioistuin on nimittäin lainvastaisesti täydentänyt riidanalaisen päätöksen perusteluja katsomalla, että hallinto- ja valvontajärjestelmän sääntöjenvastaisuudet olivat yksinään riittävä peruste oikaisun tekemiselle 10 prosentin suuruisena, vaikka yhteenvetokertomuksesta ilmenee, että tämänsuuruinen oikaisu on perusteltu vain pysyviksi laitumiksi ilmoitettujen pinta-alojen tukikelvottomuuden yhteydessä. Valittajan mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei myöskään ole perustellut asianmukaisesti ratkaisuaan siltä osin kuin on kyse oikaisun määrän korottamisesta edellisen vuoden osalta sovelletusta 5 prosentista 10 prosenttiin eikä siltä osin kuin on kyse paikalla tehdyissä tarkastuksissa todetuista parannuksista. Lopuksi Helleenien tasavalta väittää, ettei unionin yleinen tuomioistuin ole ottanut riittävästi huomioon puskurivaikutusta.
Tämän valitusperusteen toisessa osassa Helleenien tasavalta katsoo, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut suhteellisuusperiaatetta hyväksyessään valituksenalaisen tuomion 88–103 kohdassa sen, että pelkkiä laitumia ilmoittaneille viljelijöille maksettaviin tukiin sovelletaan 10 prosentin oikaisua. Helleenien tasavallan mukaan oikaisun tekeminen 5 prosentin suuruisena olisi perusteltua erityisesti puskurivaikutus huomioon ottaen.
Komissio katsoo, että tämä valitusperuste kokonaisuudessaan on hylättävä perusteettomana.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Kolmannen valitusperusteen ensimmäisestä osasta on todettava aluksi, että toisin kuin Helleenien tasavalta väittää, komission soveltama 10 prosentin kiinteämääräinen oikaisu ei perustu ainoastaan asianomaisten pinta-alojen tukikelvottomuuteen vaan kaikkiin valvontajärjestelmän puutteellisuuksiin, jotka komissio on todennut yhteenvetokertomuksessa ja jotka unionin yleinen tuomioistuin on maininnut valituksenalaisen tuomion 10 ja 89–94 kohdassa.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin ei ole menetellyt virheellisesti vaan se on voinut katsoa valituksenalaisen tuomion 95 kohdassa, että valvontajärjestelmän puutteellisuudet, yhdessä kaikkien muiden todettujen puutteellisuuksien kanssa, ovat vakavia puutteita valvontajärjestelmän täytäntöönpanossa ja että niistä on aiheutunut suuri virheiden määrä.
Tästä seuraa, että Helleenien tasavallan väite, jonka mukaan yhteenvetokertomuksesta ilmenee, että 10 prosentin kiinteämääräinen oikaisu on perusteltu vain pysyviksi laitumiksi ilmoitettujen pinta-alojen tukikelvottomuuden yhteydessä, on hylättävä.
Väitteestä, joka koskee paikalla tehtyjen tarkastusten osalta todettujen parannusten huomiotta jättämistä sekä hakuvuoden 2007 osalta vahvistettua 5 prosentin oikaisua, on sitten todettava, että toisin kuin Helleenien tasavalta väittää, unionin yleinen tuomioistuin on arvioinut näiden seikkojen merkityksen valituksenalaisen tuomion 98–101 kohdassa.
Tältä osin unionin yleinen tuomioistuin korosti valituksenalaisen tuomion 99 kohdassa, että vaikka yhteenvetokertomuksessa todettiin paikalla tehtävien tarkastusten määrässä parannus vuonna 2008, kertomuksessa todettiin myös, että paikalla tehtävien tarkastusten laatu ei ollut parantunut. Tämän toteamuksen perusteella ja sen toteamuksen perusteella, jonka mukaan Helleenien tasavalta ei ollut esittänyt mitään, mikä olisi tukenut sen väitettä paikalla tehtyjen tarkastusten laadun parantumisesta, unionin yleinen tuomioistuin on pätevästi voinut valituksenalaisen tuomion 100 kohdassa hylätä viimeksi mainitun väitteen laiminlyömättä perusteluvelvollisuuttaan.
Näin ollen tällainen väite johtuu valituksenalaisen tuomion virheellisestä tulkitsemisesta ja on siten tosiasioihin perustumaton.
Väitteestä, jonka mukaan unionin yleinen tuomioistuin olisi jättänyt huomiotta puskurivaikutuksen, on lopuksi todettava, että valituksenalaisen tuomion 95, 102 ja 103 kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on todellisuudessa ottanut huomioon kyseisen vaikutuksen.
Erityisesti unionin yleinen tuomioistuin on tarkasteltuaan valituksenalaisen tuomion 85–94 kohdassa vakavien puutteiden olemassaoloa valvontajärjestelmän täytäntöönpanossa katsonut valituksenalaisen tuomion 95 kohdassa, että kaikki valvontajärjestelmän puutteellisuudet kokonaisuutena tarkastellen olivat niin vakava puute täytäntöönpanossa, että kiinteämääräisen oikaisun tekeminen 25 prosentin suuruisena olisi ollut perusteltua. Kuitenkin unionin yleinen tuomioistuin totesi valituksenalaisen tuomion 95 kohdassa sen jälkeen, että komissio oli ottanut huomioon rahastolle aiheutuneiden tappioiden pienemmän riskin, joka johtuu puskurivaikutuksesta, jonka vuoksi ainoastaan osa ilmoitetuista pinta-aloista on otettu huomioon tukioikeuksien aktivoimiseksi, soveltaakseen 10 prosentin kiinteämääräistä oikaisua virhettä tekemättä.
Näin ollen tällainen väite johtuu valituksenalaisen tuomion virheellisestä tulkitsemisesta ja on siten tosiasioihin perustumaton.
Tästä seuraa, että kolmannen valitusperusteen ensimmäinen osa on hylättävä perusteettomana.
Kolmannen valitusperusteen toinen osa perustuu siihen, että unionin yleinen tuomioistuin on loukannut suhteellisuusperiaatetta, koska kiinteämääräisen oikaisun ei valvontajärjestelmän puutteellisuuksien perusteella olisi pitänyt olla 10 prosentin vaan 5 prosentin suuruinen.
Tältä osin on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 85–94 kohdassa tekemänsä yksityiskohtaisen tarkastelun jälkeen katsonut, että valvontajärjestelmän puutteellisuudet, yhdessä kaikkien muiden todettujen puutteellisuuksien kanssa, ovat vakavia puutteita valvontajärjestelmän täytäntöönpanossa, ja että suuri virheiden määrä on osoitus todennäköisesti erittäin suuria tappioita rahastolle aiheuttaneiden sääntöjenvastaisuuksien yleisyydestä.
Unionin yleinen tuomioistuin, on valituksenalaisen tuomion 82 kohdassa kuitenkin korostanut, että 23.12.1997 päivätystä komission asiakirjasta VI/5330/97, jossa määritellään rahoitusoikaisuihin sovellettavat suuntaviivat, ilmenee, että näin vakavat puutteet valvontajärjestelmän täytäntöönpanossa ovat peruste soveltaa 25 prosentin oikaisua menoista, koska rahastolle aiheutuvien tappioiden riski on poikkeuksellisen korkea, eikä Helleenien tasavalta arvostele sitä tässä muutoksenhakumenettelyssä tältä osin.
Unionin yleinen tuomioistuin ei siten ole loukannut suhteellisuusperiaatetta todetessaan valituksenalaisen tuomion 96 kohdassa, että komissio on voinut virhettä tekemättä soveltaa 10 prosentin kiinteämääräistä oikaisua.
Edellä esitetystä seuraa, että kolmannen valitusperusteen toinen osa on hylättävä perusteettomana.
Edellä esitetty huomioon ottaen kolmas valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Neljäs valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Neljäs valitusperuste perustuu pääasiallisesti unionin yleisen tuomioistuimen valituksenalaisen tuomion 110–120 kohdassa tekemäksi väitettyyn oikeudelliseen virheeseen asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan, luettuna yhdessä asetuksen N:o 885/2006 11 artiklan kanssa, tulkinnassa ja soveltamisessa sekä perustelujen riittämättömyyteen. Helleenien tasavalta väittää erityisesti, että se, ettei komissio ole kahdenvälisessä kokouksessa kehottanut Helleenien tasavaltaa keskustelemaan komission toteamuksista, jotka liittyvät pinta-alaperusteisia lisätukia koskevien paikan päällä tehtävien tarkastusten viivästymiseen, loukkaa Helleenien tasavallalle kuuluvia menettelyllisiä takeita.
Komissio katsoo, että tämä valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Aluksi on todettava, että sääntöjenmukaisuuden tarkastamismenettelyn osalta asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan 3 kohdasta ilmenee, että ennen rahoituksen epäämistä koskevan päätöksen tekemistä komission tarkastuksen tulokset ja asianomaisen jäsenvaltion antamat vastaukset annetaan tiedoksi kirjallisina, minkä jälkeen molemmat osapuolet pyrkivät sopimukseen toteutettavista toimenpiteistä.
Lisäksi asetuksen N:o 885/2006 11 artiklassa konkretisoidaan tämä menettely vahvistamalla sitä koskevat yksityiskohtaiset säännöt. Kyseisen asetuksen 11 artiklan 1 kohdan ensimmäisestä alakohdasta ilmenee siten, että jos komissio tutkimuksen perusteella katsoo, että menoja ei ole toteutettu unionin oikeuden mukaisesti, sen on annettava kyseiselle jäsenvaltiolle tiedoksi havaintonsa ja tarvittavat korjaustoimenpiteet. Kyseisen asetuksen 11 artiklan 1 kohdan toisessa alakohdassa säädetään sitten, että jäsenvaltion on annettava vastaus kahden kuukauden kuluessa komission tiedonannon vastaanottamisesta, ja komissio voi muuttaa kantaansa vastaavasti. Saman asetuksen 11 artiklan 1 kohdan kolmannessa alakohdassa säädetään lopuksi, että vastaukselle varatun määräajan päätyttyä komissio kutsuu koolle kahdenvälisen kokouksen, ja molempien osapuolten on pyrittävä pääsemään sopuun toteutettavista toimenpiteistä sekä rikkomuksen vakavuuden ja unionin talousarviolle aiheutuneen taloudellisen vahingon arvioinnista.
Näin ollen yhtäältä asetuksen N:o 885/2006 11 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta ilmenee selvästi, että komissio voi muuttaa kantaansa asianomaisen jäsenvaltion vastauksessaan esittämisen seikkojen perusteella, ja toisaalta kyseisen asetuksen 11 artiklan 1 kohdan kolmannesta alakohdasta ilmenee selvästi, ettei kahdenvälisen kokouksen koolle kutsuminen edellytä, että komission olisi ilmoitettava kaikki kyseisessä kokouksessa keskustelun kohteeksi otettaviin havaintoihin liittyvät näkökohdat.
Kuten julkisasiamies on päinvastoin todennut ratkaisuehdotuksensa 112 kohdassa, kahdenvälisen kokouksen järjestämisen tarkoituksena ei ole niinkään tiedottaa tälle jäsenvaltiolle komission toteamusten ulottuvuudesta vaan mahdollistaa se, että aiemmin käydyn tietojenvaihdon perusteella voidaan päästä asetuksen N:o 1290/2005 31 artiklan 3 kohdassa edellytettyyn sopimukseen toteutettavista korjaavista toimenpiteistä.
Tästä seuraa, että Helleenien tasavallan esittämä sille kuuluvien menettelyllisten takeiden loukkaamista koskeva asetuksen N:o 885/2006 11 artiklaan perustuva väite, jonka mukaan komissio ei ole kahdenvälisessä kokouksessa kehottanut Helleenien tasavaltaa keskustelemaan pinta-alaperusteisia lisätukia koskevien paikan päällä tehtävien tarkastusten viivästymisestä, on hylättävä.
Helleenien tasavallan väitteestä, joka perustuu valituksenalaisen tuomion perustelujen riittämättömyyteen ja ristiriitaisuuteen, on lopuksi riittävää todeta, että unionin yleinen tuomioistuin on ensin selostanut valituksenalaisen tuomion 113–116 kohdassa asetuksen N:o 885/2006 11 artiklassa tarkoitetun ensimmäisen kirjallisen tiedonannon merkitystä ja katsonut sitten kyseisen tuomion 118–120 kohdassa tekemänsä selkeän ja yksityiskohtaisen tarkastelun jälkeen, että pinta-alaperusteisia lisätukia koskevien paikan päällä tehtävien tarkastusten viivästyminen on yksilöity tutkimuksen tulosten tiedoksiannossa oikeudellisesti riittävällä tavalla.
Edellä esitetystä seuraa, että neljäs valitusperuste on hylättävä.
Viides valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Viidennessä valitusperusteessaan Helleenien tasavalta arvostelee unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se on valituksenalaisen tuomion 126–128, 132 ja 133 kohdassa täydentänyt riidanalaisen päätöksen perusteluja oikeuttaakseen pinta-alaperusteisiin lisätukiin sovelletun oikaisun vahvistamisen 5 prosentin suuruiseksi. Se väittää tarkemmin sanottuna, että unionin yleinen tuomioistuin on täydentänyt riidanalaisen päätöksen perusteluja oikeuttaakseen sen, että pinta-alaperusteisiin lisätukiin sovellettu oikaisu vahvistettiin 5 prosentin suuruiseksi mutta muihin pinta-alaperusteisiin tukiin kuin laiduntamistukiin sovellettu oikaisu sitä vastoin 2 prosentin suuruiseksi.
Komission mukaan tämä valitusperuste on ensisijaisesti jätettävä tutkimatta unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohdan nojalla, koska valitusperuste on muotoiltu liian suppeasti ja epämääräisesti. Toissijaisesti komissio katsoo, että valituksenalainen tuomio on perusteltu asianmukaisesti. Komission mukaan tästä seuraa, että tämä valitusperuste on hylättävä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Komission oikeudenkäyntiväitteestä, jonka mukaan viides valitusperuste on jätettävä tutkimatta, koska se on muotoiltu niin epämääräisesti ja suppeasti, että komission on ollut mahdotonta vastata siihen, on syytä muistuttaa, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan SEUT 256 artiklan 1 kohdan toisesta alakohdasta, Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 58 artiklan ensimmäisestä kohdasta ja unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 168 artiklan 1 kohdan d alakohdasta seuraa, että valituksessa on ilmoitettava täsmällisesti sekä se, miltä kaikilta osin tuomion kumoamista vaaditaan, että ne oikeudelliset perustelut, joihin erityisesti halutaan vedota tämän vaatimuksen tueksi. Tältä osin unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 169 artiklan 2 kohdassa täsmennetään, että oikeudellisissa perusteissa ja perusteluissa, joihin vedotaan, on yksilöitävä täsmällisesti, mitkä unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisun perustelujen kohdat riitautetaan (ks. vastaavasti tuomio 4.9.2014, Espanja v. komissio,
C-197/13 P
,
EU:C:2014:2157
,
ja
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, että Helleenien tasavalta on valituskirjelmänsä 79 kohdassa yksilöinyt täsmällisesti ne valituksenalaisen tuomion perustelujen kohdat, jotka riitautetaan sen viidennessä valitusperusteessa, ja esittänyt riittävän konkreettiset perustelut siten, että unionin tuomioistuimella on edellytykset tämän valitusperusteen tutkimiseen. Helleenien tasavallan viides valitusperuste on siten otettava tutkittavaksi.
Asiakysymyksen osalta unionin yleinen tuomioistuin ei kuitenkaan vastoin Helleenien tasavallan väitteitä ole valituksenalaisen tuomion 126–128, 132 ja 133 kohdassa täydentänyt riidanalaisen päätöksen perusteluja oikeuttaakseen sen, että pinta-alaperusteisiin lisätukiin sovellettu oikaisu vahvistettiin 5 prosentin suuruiseksi mutta muihin pinta-alaperusteisiin tukiin kuin laiduntamistukiin sovellettu oikaisu sitä vastoin 2 prosentin suuruiseksi.
Ensinnäkin nimittäin seikoista, jotka unionin yleinen tuomioistuin on selostanut valituksenalaisen tuomion 123–131 kohdassa, ilmenee, että komissio on yhteenvetokertomuksessaan esittänyt perusteeksi 5 prosentin oikaisulle valvontajärjestelmän sellaiset sääntöjenvastaisuudet, jotka koskevat olennaisia tarkastuksia. Toiseksi valituksenalaisen tuomion 136 kohdasta ilmenee, että oikaisun vahvistaminen 2 prosentiksi muiden pinta-alatukien kuin laiduntamistukien osalta on perusteltua puskurivaikutuksen vuoksi. Kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 79 ja 118 kohdassa, puskurivaikutuksella ei kuitenkaan ole merkitystä pinta-alaperusteisten lisätukien osalta, koska nämä tuet ovat sidoksissa tuotantoon ilman tukioikeuksien käyttämistä. Siltä osin kuin Helleenien tasavalta riitauttaa valituksenalaisen tuomion 133 kohdan on lopuksi todettava, että kyseisessä kohdassa unionin yleinen tuomioistuin on pelkästään arvioinut tosiseikkoja katsoessaan, että viljelylohkojen tunnistamis- ja paikkatietojärjestelmän väitetyt parannukset eivät olleet sovellettavissa hakuvuonna 2008.
Näin ollen viides valitusperuste perustuu valituksenalaisen tuomion virheelliseen tulkitsemiseen, ja se on hylättävä perusteettomana.
Kuudes valitusperuste
Asianosaisten lausumat
Kuudennessa valitusperusteessaan Helleenien tasavalta väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on jättänyt kokonaan perustelematta, miksi se on hylännyt toisen väitteen, johon Helleenien tasavalta on vedonnut kumoamiskanteensa tueksi esittämässään kolmannessa kanneperusteessa, joka koskee maaseudun kehittämisen alalla määrättyä oikaisua ja jonka mukaan riidanalainen päätös oli kumottava siltä osin kuin komission aikaisemmalla päätöksellä määrättyjä oikaisuja ei ole vähennetty riidanalaisessa päätöksessä sovellettujen ja kohdennettujen oikaisujen määristä. Erityisesti unionin yleinen tuomioistuin on perusteluja tältä osin esittämättä rajannut Helleenien tasavallan kannevaatimuksen määrän 5007867,36 euroksi, joka vastaa varainhoitovuodelle 2009 kohdennettua oikaisua, vaikka Helleenien tasavalta kiisti riidanalaisella päätöksellä määrätyn oikaisun koko määrän eli 10504391,90 euroa, joka muodostuu laskemalla yhteen varainhoitovuodelle 2009 kohdennettu oikaisu (5007867,36 euroa) ja varainhoitovuodelle 2010 kohdennettu oikaisu (5496524,54 euroa).
Komissio väittää, että tämä valitusperuste on jätettävä tutkimatta. Yhtäältä komission mukaan Helleenien tasavalta pelkästään kiistää riidanalaisella päätöksellä määrätyn oikaisun lopullisen nettomäärän sekä sen määrän, jolla lopullista oikaisua on vähennetty, ja tämä itsessään on tosiseikkojen riitauttamista, joka ei kuulu unionin tuomioistuimen harjoittaman valvonnan piiriin muutoksenhakumenettelyssä. Toisaalta Helleenien tasavallan väitettä, joka koskee 10504391,90 euron bruttomäärää, ei ole esitetty unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyn oikeudenkäynnin missään vaiheessa, joten tämä väite merkitsee komission mukaan kanteen kohteen laajentamista muutoksenhakuvaiheessa ja sitä on pidettävä uutena perusteena, joka on sen vuoksi jätettävä tutkimatta.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On todettava, että Helleenien tasavalta on ensimmäisessä oikeusasteessa nostamansa kanteen 9 ja 41–43 kohdassa vaatinut riidanalaisen päätöksen kumoamista siltä osin kuin päätöksessä määrätään tehtäväksi pinta-alatukia koskevia kiinteämääräisiä oikaisuja, jotka ovat 5 prosenttia maaseudun kehittämisen alalla maksettujen menojen kokonaismäärästä eli 10504391,90 euroa, joka muodostuu laskemalla yhteen varainhoitovuodelle 2009 kohdennettu oikaisu (5007867,36 euroa) ja varainhoitovuodelle 2010 kohdennettu oikaisu (5496524,54 euroa). Tarkemmin sanottuna Helleenien tasavalta on riitauttanut unionin yleisessä tuomioistuimessa sen, ettei Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tukiosastosta, Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto) maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle 2.5.2013 annettua komission täytäntöönpanopäätöstä 2013/214/EU (
EUVL 2013, L 123, s. 11
) ole otettu riittävästi huomioon maaseudun kehittämistukien osalta siltä osin kuin on kyse hakuvuodesta 2008 varainhoitovuosien 2009 ja 2010 osalta.
On todettava, että tässä tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisen tuomion 155–168 kohdassa enempiä perusteluja esittämättä hylännyt Helleenien tasavallan kanteen tutkiessaan sen vain hakuvuotta 2008 koskevan varainhoitovuodelta 2009 määrätyn oikaisun osalta.
Koska unionin yleinen tuomioistuin on näin ollen jättänyt vastaamatta keskeiseen osaan Helleenien tasavallan esittämistä perusteluista, se on laiminlyönyt perusteluvelvollisuuden, joka sille kuuluu Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 36 artiklan – jota sovelletaan saman perussäännön 53 artiklan ensimmäisen kohdan ja unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 117 artiklan nojalla unionin yleiseen tuomioistuimeen – nojalla.
Näin ollen Helleenien tasavallan kuudes valitusperuste on hyväksyttävä siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt siinä vireille pannun kanteen tutkiessaan kanteen tueksi esitettyyn kolmanteen kanneperusteeseen sisältyvän toisen väitteen vain hakuvuotta 2008 koskevan varainhoitovuodelle 2009 kohdennetun oikaisun osalta.
Tästä seuraa, että koska kuudes valitusperuste on todettava aiheelliseksi, valituksenalaisen tuomion tuomiolauselman 2 kohta on kumottava siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt Helleenien tasavallan kanteen tutkiessaan vain hakuvuotta 2008 koskevan varainhoitovuodelle 2009 kohdennetun oikaisun, jossa on kyse yhteisen maatalouspolitiikan maaseudun kehittämistä koskevan toisen pilarin tukiin sovelletusta 5 prosentin rahoitusoikaisusta, ja jättäessään tutkimatta hakuvuotta 2008 koskevan varainhoitovuodelle 2010 kohdennetun 5496524,54 euron oikaisun, jossa on kyse yhteisen maatalouspolitiikan maaseudun kehittämistä koskevan toisen pilarin tukiin sovelletusta 5 prosentin rahoitusoikaisusta.
Kanne unionin yleisessä tuomioistuimessa
Euroopan unionin tuomioistuimen perussäännön 61 artiklan ensimmäisen kohdan mukaan unionin tuomioistuin voi, jos unionin yleisen tuomioistuimen ratkaisu kumotaan, joko palauttaa asian unionin yleisen tuomioistuimen ratkaistavaksi tai itse ratkaista asian lopullisesti, jos asia on ratkaisukelpoinen.
Unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen kolmannen kanneperusteen tueksi esitetyn toisen väitteen osalta valituksenalaisen tuomion 155–168 kohdasta ilmenee, että unionin yleinen tuomioistuin on rajannut Helleenien tasavallan vaatimuksen, joka koskee kahteen kertaan tehtyä oikaisua, ulottumaan vain varainhoitovuoteen 2009, vaikka Helleenien tasavalta oli kannekirjelmässään kohdistanut vaatimuksensa sekä varainhoitovuoteen 2009 että varainhoitovuoteen 2010.
On todettava ensinnäkin, että hakuvuotta 2008 koskevan varainhoitovuodelta 2010 määrätyn oikaisun osalta riidanalaisessa päätöksessä ei täsmennetä oikeudellisesti riittävällä tavalla, miltä osin päätöksellä 2013/214 määrätty oikaisu on otettu huomioon riidanalaisella päätöksellä määrätyn oikaisun rahamäärässä, jottei oikaisua tehtäisi kahteen kertaan.
Toiseksi tämä perustelujen puuttuminen estää määrittämästä oikeudellisesti riittävällä tavalla, onko – ja jos on, niin missä määrin – komissio ottanut huomioon päätöksen 2013/214 mukaisen oikaisun laskiessaan hakuvuotta 2008 koskevan varainhoitovuodelta 2010 määrätyn oikaisun rahamäärää.
Tästä seuraa, että unionin yleisessä tuomioistuimessa nostetun kanteen kolmannen kanneperusteen tueksi esitetty toinen väite on hyväksyttävä ja riidanalainen päätös on perustelujen puuttumisen vuoksi siten kumottava siltä osin kuin se koskee päätöksen 2013/214 huomioon ottamista laskettaessa 5496524,54 euron suuruista oikaisua, 270175,45 euron suuruista vähennystä ja 5226349,09 euron suuruista rahoitusvaikutusta, jotka koskevat Helleenien tasavallan menoja alalla maaseudun kehittäminen, maaseuturahasto, toimintalinja 2 (2007–2013, pinta-alaperusteiset toimenpiteet) ja jotka on määrätty varainhoitovuodelta 2010 viljelylohkojen tunnistamisjärjestelmää sekä paikalla tehtyjä tarkastuksia (toinen pilari, hakuvuosi 2008) koskevien puutteiden vuoksi.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 184 artiklan 2 kohdan mukaan silloin, kun valitus on perusteltu ja unionin tuomioistuin ratkaisee itse riidan lopullisesti, se päättää oikeudenkäyntikuluista.
Kyseisen työjärjestyksen 138 artiklan 3 kohdan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan kukin asianosainen vastaa omista kuluistaan, jos asiassa osa vaatimuksista ratkaistaan toisen asianosaisen ja osa toisen asianosaisen hyväksi.
Koska asiassa osa vaatimuksista on ratkaistu Helleenien tasavallan ja osa komission hyväksi, niiden on vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan ensimmäisessä oikeusasteessa ja muutoksenhakuasteessa.
Unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 140 artiklan 1 kohdan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn saman työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, mukaan asiassa väliintulijoina olleet jäsenvaltiot ja toimielimet vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Espanjan kuningaskunnan on väliintulijana muutoksenhakuasteessa vastattava omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kahdeksas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Unionin yleisen tuomioistuimen 30.3.2017 antaman tuomion Kreikka vastaan komissio (
T-112/15
,
EU:T:2017:239
) tuomiolauselman 2 ja 3 kohta kumotaan yhtäältä siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin on hylännyt Helleenien tasavallan kanteen tutkiessaan vain hakuvuotta 2008 koskevan varainhoitovuodelle 2009 kohdennetun oikaisun, jossa on kyse yhteisen maatalouspolitiikan maaseudun kehittämistä koskevan toisen pilarin tukiin sovelletusta 5 prosentin rahoitusoikaisusta, ja jättäessään tutkimatta hakuvuotta 2008 koskevan varainhoitovuodelle 2010 kohdennetun 5496524,54 euron oikaisun, jossa on kyse yhteisen maatalouspolitiikan maaseudun kehittämistä koskevan toisen pilarin tukiin sovelletusta 5 prosentin rahoitusoikaisusta, ja toisaalta siltä osin kuin se on määrännyt oikeudenkäyntikuluista.

2)
Valitus hylätään muilta osin.

3)
Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tukiosastosta, Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) ja Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto) maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle 19.12.2014 annettu komission täytäntöönpanopäätös 2014/950/EU kumotaan siltä osin kuin se koskee Euroopan maatalouden ohjaus- ja tukirahaston (EMOTR) tukiosastosta ja Euroopan maatalouden tukirahastosta (maataloustukirahasto) sekä Euroopan maaseudun kehittämisen maatalousrahastosta (maaseuturahasto) maksettavien jäsenvaltioiden tiettyjen menojen jättämisestä Euroopan unionin rahoituksen ulkopuolelle 2.5.2013 annetun komission täytäntöönpanopäätöksen 2013/214/EU huomioon ottamista laskettaessa 5496524,54 euron suuruista oikaisua, 270175,45 euron suuruista vähennystä ja 5226349,09 euron suuruista rahoitusvaikutusta, jotka koskevat Helleenien tasavallan menoja alalla maaseudun kehittäminen, maaseuturahasto, toimintalinja 2 (2007–2013, pinta-alaperusteiset toimenpiteet) ja jotka on määrätty varainhoitovuodelta 2010 viljelylohkojen tunnistamisjärjestelmää sekä paikalla tehtyjä tarkastuksia (toinen pilari, hakuvuosi 2008) koskevien puutteiden vuoksi.

4)
Helleenien tasavalta ja Euroopan komissio vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan ensimmäisessä oikeusasteessa ja muutoksenhakuasteessa.

5)
Espanjan kuningaskunta vastaa omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: kreikka.