CELEX: 62014TJ0512
Annullationssøgsmål
EFRU
artikel 41, stk. 3, forordning (EF) nr. 1083/2006
afslag på ydelse af et finansielt bidrag til et stort projekt
virksomhed med ansvar for projektets gennemførelse
ikke umiddelbart berørt
afvisning

Tvistens baggrund
Den 1. oktober 2007 vedtog Europa-Kommissionen det operationelle program »Innovativ økonomi«, der blev forelagt af Republikken Polen i henhold til artikel 32 i Rådets forordning (EF) nr. 1083/2006 af 11. juli 2006 om generelle bestemmelser for Den Europæiske Fond for Regionaludvikling, Den Europæiske Socialfond og Samhørighedsfonden og ophævelse af forordning (EF) nr. 1260/1999 (
EUT 2006, L 210, s. 25
).
Det fremgår af stævningen, at sagsøgeren, Green Source Poland sp. z o.o, et privatretligt polsk selskab, der blev etableret i december 2004 alene med det formål at opføre og drive en bioethanolfabrik i Polen, efter vedtagelsen af de nationale bestemmelser om gennemførelse af det operationelle program »Innovativ økonomi« den 12. maj 2008 forelagde de polske myndigheder en ansøgning om støtte til projektet »Køb og gennemførelse af en innovativ produktionsteknologi til biokomponenter med henblik på fremstilling af biobrændstoffer« (herefter »projektet«), og at de polske myndigheder og sagsøgeren den 25. april 2012 underskrev en kontrakt vedrørende tildeling af støtte til gennemførelse af det pågældende projekt inden for rammerne af det operationelle program »Innovativ økonomi« (herefter »kontrakten«).
Det fremgår af kontrakten, at den støtte, der havde til formål at finansiere en del af det omhandlede store projekts støtteberettigede udgifter, blev finansieret af Republikken Polen med 85% i form af et bidrag fra Den Europæiske Fond for Regionaludvikling (EFRU) og med 15% i form af statslige midler (jf. kontraktens artikel 1, stk. 4). Endvidere var det bl.a. bestemt i kontrakten, at såfremt Kommissionen afslog at yde et bidrag fra fondene i henhold til artikel 41, stk. 3, i forordning nr. 1083/2006, ophørte kontrakten med at gælde på det tidspunkt, hvor Kommissionens afgørelse blev meddelt støttemodtageren (jf. kontraktens artikel 5, stk. 24), og at støttemodtageren i et sådant tilfælde forpligtede sig til at tilbagebetale alle eller dele af de midler, der allerede var blevet betalt af de polske myndigheder (jf. kontraktens artikel 5, stk. 26).
Den 10. september 2012 indgav Republikken Polen i henhold til artikel 39-41 i forordning nr. 1083/2006 en ansøgning om et finansielt bidrag fra EFRU til projektet. Den ansøgning om bidrag, der blev indgivet af Republikken Polen i henhold til bilag XXII til Kommissionens forordning (EF) nr. 1828/2006 af 8. december 2006 om gennemførelsesbestemmelser til forordning (EF) nr. 1083/2006 og til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1080/2006 om EFRU (
EUT 2006, L 371, s. 1
), betegner den polske minister for regional udvikling som »[d]en for ansøgningen ansvarlige myndighed« og sagsøgeren som »organisation med ansvar for projektets gennemførelse (støttemodtager)«.
Ved skrivelse af 27. november 2012 tilstillet Republikken Polen udtrykte Kommissionen tvivl med hensyn til at kunne bekræfte et bidrag fra EFRU til projektet, henset til bl.a. visse problemer vedrørende konteksten for revisionen af de lovgivningsmæssige rammer på området for biobrændstoffer, til projektets manglende innovative karakter og til manglende oplysninger vedrørende feasibilityundersøgelsen og statsstøtte, og opfordrede Republikken Polen til at overveje at opgive projektet og i givet fald at fremlægge nye oplysninger.
Ved skrivelse af 25. januar 2013 besvarede Republikken Polen Kommissionens bemærkninger ved bl.a. at fremsende et dokument, der indeholdt sagsøgerens svar på Kommissionens spørgsmål.
Ved skrivelse af 6. maj 2013 tilstillet Republikken Polen fastholdt Kommissionen sit standpunkt med hensyn til den omstændighed, at projektet ikke opfyldte visse af de betingelser, der er fastsat i artikel 40 i forordning nr. 1083/2006, henset til dets manglende innovative karakter, tvivl om dets økonomiske levedygtighed og det forhold, at visse oplysninger i undersøgelsen af miljøpåvirkningen manglede.
Ved skrivelse af 5. juli 2013 besvarede Republikken Polen Kommissionens bemærkninger ved at fremsende et dokument, der indeholdt sagsøgerens svar på Kommissionens spørgsmål.
Den 17. juli 2013 blev der på sagsøgerens anmodning afholdt et møde i Bruxelles (Belgien) mellem sagsøgerens repræsentanter og Kommissionens tjenestegrene.
Ved skrivelse af 24. juli 2013 tilstillet Republikken Polen bekræftede Kommissionen sit standpunkt med hensyn til den omstændighed, at projektet ikke opfyldte visse betingelser i artikel 40 i forordning nr. 1083/2006, henset til, at det ikke havde innovativ karakter, at der var tvivl om dets økonomiske levedygtighed, dets miljøpåvirkning og overensstemmelse med Den Europæiske Unions miljøpolitik, og opfordrede Republikken Polen til at fremsætte sine bemærkninger, idet den præciserede, at såfremt dens vurdering skulle blive bekræftet, ville den vedtage en negativ afgørelse for projektet.
Ved skrivelse af 24. september 2013 besvarede Republikken Polen Kommissionens bemærkninger ved at fremsende et dokument, der indeholdt sagsøgerens svar på Kommissionens spørgsmål.
Den 7. april 2014 vedtog Kommissionen på grundlag af artikel 41, stk. 3, i forordning nr. 1083/2006 afgørelse C(2014) 2289 final (herefter »den anfægtede afgørelse«), hvorved den afslog at yde et finansielt bidrag til projektet (artikel 1). Den anfægtede afgørelse præciserer, at alle udgifter vedrørende projektet, der fremgår af en udgiftsoversigt, som ligger tidsmæssigt før afgørelsen, skal korrigeres i den efterfølgende udgiftsoversigt (artikel 2). Den anfægtede afgørelse blev tilstillet Republikken Polen (artikel 3).
Retsforhandlinger og parternes påstande
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 26. juni 2014 har sagsøgeren anlagt nærværende sag og nedlagt følgende påstande:
—
Den anfægtede afgørelse annulleres.
—
Kommissionen tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Ved særskilt dokument indleveret til Rettens Justitskontor den 2. oktober 2014 fremsatte Kommissionen en formalitetsindsigelse i henhold til artikel 130, stk. 1, i Rettens procesreglement og nedlagde følgende påstande:
—
Søgsmålet afvises.
—
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Sagsøgeren har indgivet sine bemærkninger til formalitetsindsigelsen til Rettens Justitskontor den 21. november 2014 og nedlagt følgende påstande:
—
Kommissionens indsigelse forkastes, og sagen antages til realitetsbehandling.
—
Der fastsættes en frist for Kommissionens svar med hensyn til sagens realitet.
—
Kommissionen tilpligtes at betales sagens omkostninger for så vidt angår denne del af sagen.
Ved Rettens kendelse (Fjerde Afdeling) af 25. marts 2015 blev formalitetsindsigelsen henskudt til afgørelsen af sagens realitet, ligesom afgørelsen vedrørende sagens omkostninger blev udsat.
Den 7. maj 2015 har Kommissionen indleveret svarskrift til Rettens Justitskontor med følgende påstande:
—
Søgsmålet afvises.
—
Subsidiært frifindelse.
—
Sagsøgeren tilpligtes at betale sagens omkostninger.
Den 3. juli 2015 har sagsøgeren indgivet replik til Rettens Justitskontor, og den 22. september 2015 indgav Kommissionen duplik til Rettens Justitskontor.
Ved dokument indgivet til Rettens Justitskontor den 12. november 2015 har sagsøgeren anmodet om afholdelse af et retsmøde.
Ved dokument indgivet til Rettens Justitskontor den 14. december 2015 har Kommissionen fremsat begæring om, at nærværende sag forenes med sag T-403/15, JYSK mod Kommissionen. Sagsøgeren har fremsat bemærkninger til begæringen om forening af sagerne den 6. januar 2016. Ved afgørelse af 18. marts 2016 har formanden for Fjerde Afdeling besluttet ikke at forene de to sager på dette stadium af proceduren.
Parterne har afgivet mundtlige indlæg og besvaret mundtlige spørgsmål fra Retten i retsmødet den 24. november 2016.
Retlige bemærkninger
Indledende bemærkninger
Det bemærkes, at i medfør af traktatens artikel 263, stk. 4, TEUF, kan enhver fysisk eller juridisk person på det grundlag, der er omhandlet i bestemmelsens stk. 1 og 2, anlægge sag til prøvelse af afgørelser, der retter sig til ham, samt af afgørelser, som, skønt de er udfærdiget i form af en afgørelse rettet til en anden person, dog berører ham umiddelbart og individuelt samt af regelfastsættende retsakter, der berører vedkommende umiddelbart, og som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger.
Det følger endvidere af fast retspraksis, at det kun er foranstaltninger eller afgørelser, som har retligt bindende virkninger, der kan berøre sagsøgerens interesser gennem en væsentlig ændring af dennes retsstilling, der kan gøres til genstand for et annullationssøgsmål (jf. i denne retning dom af 11.11.1981, IBM mod Kommissionen,
60/81
,
EU:C:1981:264
, præmis
, og af 20.9.2016, Mallis m.fl. mod Kommissionen og ECB, C-105/15 P-C
109/15 P
,
EU:C:2016:702
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde er det for det første ubestridt, at den anfægtede afgørelse ikke er en regelfastsættende retsakt, som ikke omfatter gennemførelsesforanstaltninger, og for det andet, at den blev meddelt Republikken Polen af Kommissionen, således at sagsøgeren ikke kan anses for adressat for den pågældende afgørelse som omhandlet i artikel 263, stk. 4, TEUF.
På denne baggrund skal det undersøges, om sagsøgeren kan anlægge et annullationssøgsmål til prøvelse af den pågældende afgørelse med den begrundelse, at denne var umiddelbart og individuelt berørt af afgørelsen.
Spørgsmålet, om sagsøgeren er umiddelbart berørt
Kommissionen har i formalitetsindsigelsen bl.a. gjort gældende, at sagsøgeren ikke er umiddelbart berørt af den anfægtede afgørelse. Kommissionen har i det væsentlige gjort gældende, at den berørte medlemsstat er den eneste adressat for en afgørelse, der tildeler eller afslår et finansielt bidrag fra EFRU, og at denne afgørelse ikke har umiddelbar retsvirkning for sagsøgeren.
Sagsøgeren har bestridt Kommissionens argumenter.
Sagsøgeren har i stævningen gjort gældende, at selskabet er berørt af den anfægtede afgørelse, idet denne afgørelse dels betegner selskabet som »ansøger«, dels har den umiddelbare og direkte virkning at fratage sagsøgeren de finansielle midler, der er nødvendige til gennemførelse af projektet, og derved forhindrer, at sagsøgeren kan forfølge projektet og må bære et tab, der er en følge af de allerede afholdte udgifter. Sagsøgeren har tilføjet, at ansøgningen om finansielt bidrag betegner selskabet som »ansvarlig for gennemførelsen af projektet og støtteberettiget«.
Sagsøgeren har i sine bemærkninger til formalitetsindsigelsen for det første gjort gældende, at Kommissionen har støttet sig på en uforholdsmæssig formel fortolkning af retspraksis uden at tage hensyn til sagens økonomiske og faktiske forhold. Sagsøgeren har særligt gjort gældende, at det fremgår af sagsakterne, at projektet ikke var levedygtigt uden midler fra EU, og at Republikken Polen ikke ønskede at tilføre yderligere midler. Sagsøgeren har ligeledes anfægtet Kommissionens opfattelse om, at afgørelsen ikke hindrer selskabet i at søge alternativ finansiering, idet dette er i strid med logikken bag ordningen for den offentlige støtte til regional udvikling baseret på støttens tilskyndende virkning.
For det andet har sagsøgeren under henvisning til, at det i retspraksis på området for udviklingsstøtte er anerkendt, at en virksomhed eller person kan være umiddelbart berørt, såfremt adressaternes mulighed for ikke at gennemføre en EU-foranstaltning er rent teoretisk, og at der ikke er tvivl om deres hensigt om at handle i overensstemmelse med denne, gjort gældende, at Republikken Polens beføjelse til ikke at gennemføre afgørelsen er rent teoretisk. Sagsøgeren har gjort gældende, at det fremgår af sagsakterne, at de polske myndigheder gennem deres erklæringer om, at de ikke havde til hensigt efterfølgende at finansiere projektet og ophævelsesklausulen i støttekontrakten, overførte de retlige følger af den anfægtede afgørelse til sagsøgeren, hvilken afgørelse har direkte virkninger for sagsøgeren og ikke overlader noget skøn til medlemsstaten. Sagsøgeren har tilføjet, at eftersom Kommissionen i henhold til artikel 39-41 i forordning nr. 1083/2006 har et vidt skøn, ville den, såfremt det af støttemodtageren anlagte søgsmål skal afvises, være fritaget for ansvar, idet medlemsstaten normalt accepterer afgørelsen, opgiver projektet (i hvilket medlemsstaten ikke har nogen direkte interesse) og anvender midlerne til andre projekter.
For det tredje har sagsøgeren gjort gældende, at det foreliggende tilfælde adskiller sig fra de tilfælde, der er omhandlet i retspraksis, vedrørende Kommissionens afgørelser om nedsættelse eller ophør af støtte i tilfælde af uregelmæssigheder ved forvaltningen af midlerne. Ifølge sagsøgeren påhviler ansvaret for udvælgelse, gennemførelse og kontrol af interventionerne i disse sidstnævnte tilfælde medlemsstaterne, mens de store projekter undergives en forudgående individuel godkendelse fra Kommissionens side, hvilket udelukker ethvert ansvar for medlemsstaten ved valg eller godkendelse af projekter, og medlemsstaten handler blot som mellemmand og har ingen interesse i at anfægte Kommissionens afgørelse, idet medlemsstaten ikke bærer nogen retlig risiko i forhold til det støttemodtagende selskab. Dette sidstnævnte selskab kan således ikke indgive nogen klage til medlemsstaten, eftersom afslaget på bidrag falder uden for medlemsstatens kontrol og er en automatisk følge af Kommissionens afgørelse, som støttemodtageren har en direkte interesse i. Sagsøgeren har konkluderet ved at henvise til, at denne tilgang blev bekræftet af Retten i dom af 19. maj 1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica mod Kommissionen (
T-465/93
,
EU:T:1994:56
), hvis faktiske og retlige omstændigheder svarer til sagsøgerens situation.
Det fremgår af fast retspraksis, at betingelsen om, at en fysisk eller juridisk person skal være umiddelbart berørt af den afgørelse, som prøves under en sag, kræver, at to kumulative kriterier er opfyldt, nemlig, for det første, at den anfægtede EU-foranstaltning umiddelbart skal have indvirkning på den pågældendes retsstilling, og, for det andet, at foranstaltningen ikke må overlade et skøn til de adressater, der skal gennemføre den, men at gennemførelsen skal ske helt automatisk og udelukkende i medfør af EU-reglerne uden anvendelse af andre mellemkommende regler (jf. dom af 10.9.2009, Kommissionen mod Ente per le Ville Vesuviane og Ente per le Ville Vesuviane mod Kommissionen,
C-445/07 P og C-455/07 P
,
EU:C:2009:529
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og kendelse af 9.7.2013, Regione Puglia mod Kommissionen,
C-586/11 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2013:459
, præmis
og den deri nævnte retspraksis). Det andet kriterium vedrørende den berørte medlemsstats manglende skøn er ligeledes opfyldt, såfremt medlemsstaten kun har en rent teoretisk mulighed for at undlade at efterkomme EU-retsakten, og der ikke er nogen tvivl om, at den vil give retsakten virkninger efter dens indhold (jf. dom af 10.9.2009, Kommissionen mod Ente per le Ville Vesuviane og Ente per le Ville Vesuviane mod Kommissionen,
C-445/07 P og C-455/07 P
,
EU:C:2009:529
, præmis
og den deri nævnte retspraksis, og af 3.3.2011, Caixa Geral de Depósitos mod Kommissionen,
T-401/07
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2011:72
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal således efterprøves, om disse to kumulative kriterier er opfyldt i det foreliggende tilfælde.
Det første kriterium for, at en sagsøger er umiddelbart berørt
For så vidt angår det første kriterium for, at en sagsøger er umiddelbart berørt, der er nævnt i præmis 32 ovenfor, bemærkes for det første, at EU’s budget for strukturfondene i henhold til artikel 14 i forordning nr. 1083/2006 gennemføres inden for rammerne af delt forvaltning mellem medlemsstaterne og Kommissionen. Artikel 59 i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU, Euratom) nr. 966/2012 af 25. oktober 2012 om de finansielle regler vedrørende Unionens almindelige budget og om ophævelse af Rådets forordning (EF, Euratom) nr. 1605/2002 (
EUT 2012, L 298, s. 1
) bestemmer, at når Kommissionen gennemfører budgettet ved delt forvaltning, overdrages der gennemførelsesopgaver til medlemsstaterne. I henhold til artikel 180 i forordning nr. 966/2012 er navnlig forvaltning, udvælgelse og revision af projekter, der finansieres af de fonde, der er genstand for delt forvaltning, undergivet bestemmelserne i de forordninger, der vedrører disse fonde, dvs. for så vidt angår EFRU af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1080/2006 af 5. juli 2006 om EFRU og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1783/1999 (
EUT 2006, L 210, s. 1
) og af forordning nr. 1083/2006.
For det andet skal der med henblik på at fastlægge de retlige virkninger af den anfægtede afgørelse følgelig tages hensyn til den retlige ramme, der regulerer bl.a. udvælgelsen af projekter og særligt store projekter, der finansieres af EFRU.
På denne baggrund fremgår det af de relevante bestemmelser i forordning nr. 1083/2006, at:
—
strukturfondenes mål søges virkeliggjort inden for rammerne af et tæt samarbejde, benævnt partnerskab, mellem Kommissionen og hver enkelt medlemsstat (jf. artikel 11, stk. 1, i forordning nr. 1083/2006)
—
fondenes interventioner supplerer nationale foranstaltninger, og bidrag fra fondene må ikke erstatte medlemsstaternes strukturelle udgifter (jf. artikel 9, stk. 1, og artikel 15, stk. 1, i forordning nr. 1083/2006)
—
hver medlemsstat forelægger Kommissionen en national strategisk referenceramme, som sikrer, at bistand fra fondene er i overensstemmelse med Unionens strategiske retningslinjer for samhørighed, og som udgør et referenceinstrument for fondenes programmering. (jf. artikel 27, stk. 1 og 2, i forordning nr. 1083/2006)
—
i hver enkelt medlemsstat tager fondenes aktiviteter form af operationelle programmer, som udarbejdes af medlemsstaten og forelægges Kommissionen til vurdering og vedtagelse (jf. artikel 32, stk. 1-5, i forordning nr. 1083/2006)
—
medlemsstaterne har ansvaret for forvaltningen og kontrollen af de operationelle programmer og udpeger med henblik herpå en forvaltningsmyndighed, en attesteringsmyndighed samt eventuelt formidlende organer til at udføre nogle af eller alle af deres opgaver og en revisionsmyndighed (jf. artikel 58, artikel 59, stk. 1 og 2, og artikel 70, stk. 1, i forordning nr. 1083/2006). Forvaltningsmyndigheden har ansvaret for forvaltning og gennemførelse af det operationelle program og navnlig »at sikre, at operationer udvælges til finansiering i overensstemmelse med de kriterier, der gælder for det operationelle program, og at de er i overensstemmelse med de relevante [EU-]regler og nationale regler i hele deres gennemførelsesperiode« [jf. artikel 60, litra a), i forordning nr. 1083/2006]
—
medlemsstaterne nedsætter et overvågningsudvalg for hvert operationelt program, som forvisser sig om effektiviteten og kvaliteten af gennemførelsen af det operationelle program, idet det bl.a. behandler og godkender kriterierne for udvælgelse af de operationer, der skal finansieres (jf. artikel 63 og 65 i forordning nr. 1083/2006)
—
hver operation, dvs. et projekt eller en gruppe af projekter, der tilsigter at nå det operationelle programs mål, udvælges af forvaltningsmyndigheden i overensstemmelse med de kriterier, der er fastsat af overvågningsudvalget [jf. artikel 2, nr. 3), i forordning nr. 1083/2006]
—
når medlemsstaten udvælger et stort projekt, dvs. »udgifter vedrørende en række arbejder, aktiviteter eller tjenesteydelser, der i sig selv tager sigte på udførelse af en uopdelelig opgave af præcis økonomisk eller teknisk art, som har tydeligt fastlagte mål, og hvortil de samlede udgifter overstiger 50 [mio. EUR]« (jf. artikel 39 i forordning nr. 1083/2006), og som er nævnt i et operationelt program med henblik på EFRU’s finansiering af projektet, skal dette projekt godkendes af Kommissionen med henblik på at vurdere dets formål og virkning og den planlagte brug af EU-midler (jf. 49. betragtning til forordning nr. 1083/2006):
—
med henblik herpå forelægges det store projekt Kommissionen af medlemsstaten eller dennes forvaltningsmyndighed med fremsendelse af de oplysninger, der er omhandlet i artikel 40 i forordning nr. 1083/2006 (jf. forordningens artikel 41, stk. 1)
—
medlemsstaten eller forvaltningsmyndigheden indgiver anmodningen om intervention i overensstemmelse med ansøgningsskemaerne (med ordlyden »Stort projekt – anmodning om bekræftelse af finansieringen i henhold til artikel 39-41 i forordning […] nr.1083/2006«) i bilag XX-XXII til forordning nr. 1828/2006 [jf. sidstnævnte forordnings artikel 40, stk. 2, litra e), og stk. 3]
—
på grundlag af oplysningerne i den pågældende ansøgning, bedømmer Kommissionen det store projekts overensstemmelse med prioriteterne i det operationelle program eller de pågældende programmer, dets bidrag til virkeliggørelsen af målene for disse prioriteter og dets sammenhæng med andre EU-politikker (jf. artikel 41, stk. 1, i forordning nr. 1083/2006)
—
såfremt ansøgningen forelægges i overensstemmelse med artikel 40 i forordning nr. 1083/2006, træffer Kommissionen afgørelse hurtigst muligt, men ikke senere end tre måneder efter forelæggelsen af det store projekt (jf. artikel 41, stk. 2, i forordning nr. 1083/2006)
—
Kommissionens afgørelse skal såfremt, den er positiv, fastlægge den fysiske genstand, det beløb, som medfinansieringssatsen finder anvendelse på, og planen over bidraget fra fondene (jf. artikel 41, stk. 2, i forordning nr. 1083/2006)
—
hvis Kommissionen afslår at yde et finansielt bidrag fra fondene til et stort projekt, giver den medlemsstaten en begrundelse herfor (jf. artikel 41, stk. 3, i forordning nr. 1083/2006)
—
såfremt Kommissionen afslår at yde et finansielt bidrag til et stort projekt, og medlemsstaten allerede har medtaget betalinger vedrørende det pågældende store projekt i en udgiftsoversigt, der er blevet forelagt Kommissionen, korrigeres udgiftsoversigten i forlængelse af vedtagelsen af den negative afgørelse i overensstemmelse hermed (jf. artikel 78, stk. 4, i forordning nr. 1083/2006).
Det følger af samtlige disse bestemmelser, at det kun er inden for rammerne af forholdet mellem Kommissionen og medlemsstaten, at de operationer, hvormed Kommissionen skal vurdere og over for en medlemsstat bekræfte eller afkræfte et finansielt bidrag fra EFRU til et stort projekt, finder sted (jf. analogt kendelse af 6.3.2012, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development mod Kommissionen,
T-453/10
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2012:106
, præmis
).
Det fremgår nemlig af de bestemmelser, der er nævnt ovenfor i præmis 36, at det er den berørte medlemsstat, der er ansvarlig for udvælgelsen af de operationer, der finansieres via EFRU, herunder store projekter; At det altid er medlemsstaten, der efter at have udvalgt et stort projekt med henblik på en finansiering af dette af EFRU inden for rammerne af et operationelt program, skal indgive en ansøgning til Kommissionen om bekræftelse, som indeholder de oplysninger, der er relevante, og i givet fald supplerer dem; At det er på grundlag af denne ansøgning, at Kommissionen vurderer projektet; At Kommissionen kun meddeler resultatet af vurderingen til medlemsstaten, og at det, når Kommissionen afslår bidrag til et stort projekt, påhviler medlemsstaten at korrigere de udgiftsoversigter, der allerede er blevet indgivet til Kommissionen, og som indeholder udgifterne vedrørende det pågældende store projekt. Det er således den berørte medlemsstat, som Kommissionen tildeler eller nægter et finansielt bidrag fra EFRU til et stort projekt. Det er derfor den berørte medlemsstat, der er indehaver af retten til den pågældende finansielle EU-støtte (jf. analogt kendelse af 9.6.2016, IREPA mod Kommissionen og Revisionsretten,
T-825/14
, ikke trykt i Sml.
EU:T:2016:345
, præmis
).
Dette er i overensstemmelse med den omstændighed, at støtten fra EFRU ifølge retspraksis er udformet som en ordning mellem Kommissionen og medlemsstaten (jf. i denne retning dom af 3.3.2011, Caixa General de Depósitos mod Kommissionen,
T-401/07
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2011:72
, præmis
).
For det tredje bemærkes, at det følger af fast retspraksis, at det forhold, at et organ i en afgørelse om tildeling af en EU-støtte gennem midler fra EFRU angives som myndighed med ansvar for projektets gennemførelse, ikke indebærer, at dette organ selv er indehaver af retten til støtten. Den omstændighed, at et organ er angivet som myndighed med ansvar for ansøgningen om finansiel støtte, medfører heller ikke, at organet placeres i en direkte forbindelse med EU-støtten. Tilsvarende indebærer den omstændighed, at et organ er anført som modtager af den finansielle støtte, ikke, at organet er indehaver af retten til den pågældende støtte. Det er således medlemsstaten, der som adressat for afgørelsen om tildeling af finansiel støtte fra EFRU skal betragtes som indehaver af retten til den pågældende støtte (jf. i denne retning dom af 10.9.2009, Kommissionen mod Ente per le Ville Vesuviane og Ente per le Ville Vesuviane mod Kommissionen,
C-445/07 P og C-455/07 P
,
EU:C:2009:529
, præmis
-
og den deri nævnte retspraksis, og kendelse af 14.9.2011, Regione Puglia mod Kommissionen,
T-84/10
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2011:468
, præmis
og den deri nævnte retspraksis; jf. ligeledes analogt kendelse af 21.5.2015, APRAM mod Kommissionen,
T-403/13
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:317
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis, og af 9.6.2016, IREPA mod Kommissionen og Revisionsretten,
T-825/14
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2016:345
, præmis
-
og den deri nævnte retspraksis).
Det følger af den retspraksis, der er nævnt i præmis 40 ovenfor, at det i det foreliggende tilfælde er Republikken Polen og ikke sagsøgeren, som skal anses for at være indehaver af retten til støtte fra EFRU til projektet.
For det fjerde skal det bemærkes, at det i overensstemmelse med de bestemmelser, der er nævnt i præmis 36 ovenfor, i det foreliggende tilfælde faktisk var Republikken Polen, der den 10. september 2012 indgav en ansøgning om finansiel støtte fra EFRU til projektet (jf. præmis 4 ovenfor).
Endvidere afslog Kommissionen i den anfægtede afgørelse det pågældende finansielle bidrag til Republikken Polen (jf. præmis 12 ovenfor). For det første angiver den anfægtede afgørelses artikel 3 nemlig Republikken Polen som den eneste adressat for denne afgørelse. For det andet har den anfægtede afgørelses artikel 1 med sit afslag på at yde bidrag fra EFRU til følge, at Republikken Polen er udelukket fra at tilregne EFRU sine eventuelle udgifter vedrørende dette projekt. Som følge heraf pålægges Republikken Polen i den anfægtede afgørelses artikel 2 at korrigere enhver udgift vedrørende projektet, som allerede var blevet forelagt Kommissionen i en udgiftsoversigt forud for den pågældende afgørelse.
I henhold til den anfægtede afgørelse var det derfor Republikken Polen, som blev nægtet et finansielt bidrag fra EFRU til finansiering af projektet, og som skal korrigere eventuelle udgifter vedrørende dette projekt, som allerede er blevet forelagt Kommissionen.
På denne baggrund skal det konstateres, at den anfægtede afgørelse ikke har virkning på sagsøgerens retsstilling, og følgelig er det første kriterium for, at en sagsøger er umiddelbart berørt, ikke opfyldt i det foreliggende tilfælde.
Denne konklusion ændres ikke af de af sagsøgeren fremførte argumenter.
For det første godtgør den omstændighed, at sagsøgeren bistod de polske myndigheder med udarbejdelsen af deres besvarelse af Kommissionens skrivelser, og at selskabet anmodede om et møde med Kommissionens tjenestegrene, som det deltog i, ikke, at der kunne godtgøres en direkte forbindelse mellem sagsøgeren og den anfægtede afgørelse, eftersom en sådan forbindelse kun kan anses for godtgjort, såfremt den anfægtede afgørelse har direkte virkninger for sagsøgerens retsstilling uden anvendelse af øvrige mellemkommende regler (jf. i denne retning kendelse af 5.10.2010, Provincie Groningen og Provincie Drenthe mod Kommissionen,
T-69/09
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2010:423
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
For det andet indebærer den omstændighed, som sagsøgeren har henvist til, at 6., 15 og 17. betragtning til den anfægtede afgørelse ved en ganske vist uheldig formulering henviser til sagsøgeren med benævnelsen »ansøger«, og at det ansøgningsskema, der blev indgivet af Republikken Polen, betegner sagsøgeren som »organisation med ansvar for projektets gennemførelse (støttemodtager)« (rubrik A.2.1. i ansøgningsskemaet) og henviser til sagsøgeren i beskrivelsen af projektet (rubrik B.1.2. i ansøgningsskemaet), ikke, at sagsøgeren befinder sig i et direkte forhold til den finansielle støtte fra EFRU, eller at sagsøgeren selv er indehaver af retten til den pågældende støtte (jf. analogt kendelse af 25.9.2008, Regione Siciliana mod Kommissionen,
T-363/03
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2008:403
, præmis
, og af 14.9.2011, Regione Puglia mod Kommissionen,
T-84/10
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2011:468
, præmis
)
For det tredje har sagsøgeren gjort gældende, at den retspraksis, der er nævnt i præmis 40 ovenfor, ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde med den begrundelse, at ansvaret for udvælgelse, gennemførelse og kontrol af projekterne i denne retspraksis vedrørende støttens nedsættelse, ophævelse eller ophør påhvilede medlemsstaterne, uden at Kommissionen foretog noget valg. Sagsøgeren har gjort gældende, at medlemsstaten med hensyn til store projekter, som der er tale om i det foreliggende tilfælde, derimod handler som »ren mellemmand« og ikke har noget ansvar for valg af eller godkendelse af projekter, som udelukkende tilkommer Kommissionen. Sagsøgeren kan således ikke indgive nogen klage over medlemsstaten.
Disse argumenter kan ikke tages til følge.
For det første bemærkes, at den retspraksis, der er omhandlet i præmis 40 ovenfor, både vedrører operationer, som ikke udgør store projekter, og netop store projekter (dom af 2.5.2006, Regione Siciliana mod Kommissionen,
C-417/04 P
,
EU:C:2006:282
, præmis
, kendelse af 8.7.2004, Regione Siciliana mod Kommissionen,
T-341/02
,
EU:T:2004:228
, præmis
, og af 25.9.2008, Regione Siciliana mod Kommissionen,
T-363/03
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2008:403
, præmis
og
).
Dernæst og i modsætning til det af sagsøgeren hævdede fremgår det af de bestemmelser i forordning nr. 1083/2006, der er nævnt i præmis 36 ovenfor, at det er medlemsstaterne, der er ansvarlige for udvælgelsen af operationerne, herunder de store projekter. Kommissionen foretager ingen udvælgelse af de store projekter, som foreslås af ansøgerne over for de nationale myndigheder, men foretager kun, og udelukkende i forhold til medlemsstaterne, en vurdering af bl.a. sammenhængen og bidraget (i henhold til forordningens artikel 41, stk. 2) for de store projekter, som de nationale myndigheder allerede har udvalgt og har forelagt Kommissionen for at få be- eller afkræftet et finansielt bidrag i henhold til EFRU.
I denne forbindelse kan ræsonnementet i dom af 19. maj 1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica mod Kommissionen (
T-465/93
,
EU:T:1994:56
), som er påberåbt af sagsøgeren, ikke overføres på det foreliggende tilfælde. For det første bemærkes, at Retten i den pågældende doms præmis 25 og 26 fokuserede sin analyse på betingelsen om, at sagsøgeren skal være individuelt berørt, idet den for så vidt angår spørgsmålet, om den pågældende sagsøger var umiddelbare berørt, begrænsede sig til at anføre, at den anfægtede afgørelse i det nævnte tilfælde havde haft direkte retsvirkninger for sagsøgeren, uden at andre nationale myndigheder eller EU-instanser var mellemled. For det andet fremgår det af punkt 6 i meddelelsen til medlemsstaterne om fastsættelse af retningslinjer for de integrerede globaltilskud, med henblik på hvilke, medlemsstaterne opfordres til at forelægge forslag i forbindelse med et fællesskabsinitiativ vedrørende udvikling af landdistrikterne (
EFT 1991, C 73, s. 33
), der finder anvendelse i den omhandlede sag, at »lokale grupper«, der modtager støtten blev »udvalgt af medlemsstaterne og Kommissionen i partnerskab på grundlag af mere omfattende forslag fra medlemsstaterne«. Det fremgår således af den pågældende dom, at de italienske myndigheder havde forelagt en række projekter for Kommissionen, og at denne havde udvalgt visse af disse (dom af 19.5.1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica mod Kommissionen,
T-465/93
,
EU:T:1994:56
, præmis
-
). I det nærværende sag foretages udvælgelsen af projekter, som det blev anført i præmis 52 ovenfor, ikke af Kommissionen, men tilkommer kun de nationale myndigheder.
Endvidere bemærkes, at eftersom den retspraksis, der er omhandlet i præmis 40 ovenfor, blev udviklet i forbindelse med sager, hvor støtten fra EFRU blev tildelt medlemsstaten og dernæst blev nedsat eller endog ophævet, er den så meget desto mere relevant, når støtten fra EFRU endnu ikke er blevet tildelt medlemsstaten, og når forholdet mellem det organ, der er udpeget som ansvarlig for projektets gennemførelse, ansvarlig for ansøgningen eller modtager af støtten, og støtten fra EFRU derfor er endnu mere indirekte.
Hvad endelig angår sagsøgerens argument om, at den pågældende retspraksis ikke finder anvendelse i det foreliggende tilfælde, idet sagsøgeren ikke kan indgive en klage over medlemsstaten og således må anses for umiddelbart berørt af den anfægtede afgørelse, bemærkes, at selv om borgerne således skal have adgang til en effektiv domstolsbeskyttelse af de rettigheder, som tilkommer dem i medfør af Unionens retsorden, kan påberåbelsen af retten til en sådan beskyttelse imidlertid ikke sætte spørgsmålstegn ved betingelserne i artikel 263, stk. 4, TEUF. I overensstemmelse med fast retspraksis skal domstolsbeskyttelsen for fysiske eller juridiske personer, der på grund af formalitetsbetingelserne i artikel 263, stk. 4, TEUF ikke kan anfægte almengyldige EU-retsakter – som f.eks. den anfægtede afgørelse – direkte, imidlertid sikres effektivt ved de retsmidler, der består ved de nationale domstole. De nationale domstole er i overensstemmelse med det princip om loyalt samarbejde, som følger af artikel 4 TEUF, forpligtet til i videst muligt omfang at fortolke og anvende de nationale processuelle regler vedrørende søgsmålsadgang på en sådan måde, at disse personer får adgang til ved domstolene at anfægte lovligheden af enhver national afgørelse eller anden foranstaltning, der vedrører anvendelsen af en almengyldig EU-retsakt – såsom den i sagen omhandlede – over for dem, ved at påberåbe sig, at den omhandlede retsakt er ugyldig, og ved at få disse domstole til at forelægge Domstolen præjudicielle spørgsmål herom (jf. i denne retning dom af 10.9.2009, Kommissionen mod Ente per le Ville Vesuviane og Ente per le Ville Vesuviane mod Kommissionen,
C-445/07 P og C-455/07 P
,
EU:C:2009:529
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis, og kendelse af 9.6.2016, IREPA mod Kommissionen og Revisionsretten,
T-825/14
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2016:345
, præmis
og
og den deri nævnte retspraksis).
I det foreliggende tilfælde kunne sagsøgeren i overensstemmelse med gældende national ret bl.a. for en kompetent national domstol have anfægtet kontraktens opsigelse eller de polske myndigheders krav om tilbagebetaling i henhold til kontrakten ved at påberåbe sig, at den anfægtede afgørelse, som havde udløst de pågældende anmodninger, var ugyldig. Sagsøgeren kunne således have foranlediget den nationale domstol til at forelægge Domstolen et præjudicielt spørgsmål om den anfægtede afgørelses gyldighed.
Det skal under alle omstændigheder fremhæves, at kravet om en effektiv domstolsbeskyttelse ikke fører til, at der skal ses bort fra betingelsen om, at en sagsøger skal være direkte berørt i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF (jf. kendelse af 9.6.2016, IREPA mod Kommissionen og Revisionsretten,
T-825/14
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2016:345
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
For det fjerde følger de angivelige negative omstændigheder, som sagsøgeren har henvist til, nemlig nægtelsen af de nødvendige midler til at gennemføre projektet, den manglende mulighed for at fortsætte projektet og pligten til at bære de tab, der fulgte af de allerede afholdte udgifter, såfremt disse omstændigheder kan anses for godtgjort, hverken af selve den anfægtede afgørelse eller af de bestemmelser i EU-retten, som har til formål at regulere dens virkninger, men af de virkninger, som de polske myndigheder og sagsøgeren inden for kontraktens rammer har givet den pågældende afgørelse.
Det er nemlig kontraktens artikel 5, stk. 24 og 26, der foreskriver opsigelse af kontrakten i tilfælde af en negativ afgørelse fra Kommissionens side af anmodningen om bekræftelse og i dette tilfælde sagsøgerens pligt til at tilbagebetale de midler, der allerede var modtaget fra de polske myndigheder, herunder de midler, der ikke stammede fra EFRU. Følgelig udgør de virkninger og forpligtelser, der følger af kontrakten, et mellemled mellem sagsøgerens retsstilling og den anfægtede afgørelse (jf. analogt kendelse af 6.6.2002, SLIM Sicilia mod Kommissionen,
T-105/01
,
EU:T:2002:147
, præmis
).
Det andet kriterium for, at en sagsøger er umiddelbart berørt
For så vidt angår det andet kriterium for, at en sagsøger er umiddelbart berørt, som er nævnt i præmis 32 ovenfor, bemærkes, at indsættelsen af en selvstændig vilje fra adressatens side mellem afgørelsen og dens virkninger på sagsøgeren indebærer, at denne ikke berøres umiddelbart. Hvis adressatens afgørelse hverken er retligt forudbestemt af EU-retten eller den konkrete afgørelse fra Kommissionen, men derimod beror på en selvstændig afgørelse fra medlemsstatens side, er der ikke en direkte forbindelse mellem Kommissionens afgørelse og sagsøgeren (jf. kendelse af 6.3.2012, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development mod Kommissionen,
T-453/10
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2012:106
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Det skal imidlertid bemærkes, at den anfægtede afgørelses artikel 1 i det foreliggende tilfælde har den virkning, at Republikken Polen bliver nægtet et bidrag fra EFRU til projektet. Denne bestemmelse indebærer således, at Republikken Polens eventuelle udgifter vedrørende dette projekt ikke afholdes af EFRU.
Den anfægtede afgørelses artikel 2 pålægger i overensstemmelse med artikel 78, stk. 4, i forordning nr. 1083/2006 Republikken Polen at korrigere de udgiftsoversigter, der allerede var blevet forelagt Kommissionen, og som omfattede udgifterne vedrørende projektet.
Under disse omstændigheder kræver Republikken Polens gennemførelse af den anfægtede afgørelse udelukkende for det første, at de pågældende udgifter ikke anmeldes til Kommissionen, og for det andet, at såfremt sådanne udgifter allerede er blevet anmeldt til Kommissionen i en udgiftsoversigt forud for den anfægtede afgørelse, skal den efterfølgende udgiftsoversigt korrigeres i overensstemmelse hermed.
Det skal således konstateres, at Republikken Polens gennemførelse af den anfægtede afgørelse hverken i henhold til selve den anfægtede afgørelse eller bestemmelser i EU-retten, som har til formål at regulere dens virkninger, medfører nogen følger for sagsøgeren, eftersom afgørelsens virkninger var begrænset til forholdet mellem EU, navnlig EFRU, og Republikken Polen.
Den anfægtede afgørelse hindrer ikke sagsøgeren i at gennemføre projektet eller Republikken Polen i at finansiere projektet ved hjælp af andre finansielle midler end finansielle midler fra EFRU. Tilsvarende pålægger den anfægtede afgørelse ikke Republikken Polen at opsige kontrakten eller at inddrive de beløb, den har betalt til sagsøgeren for gennemførelsen af projektet.
I punkt 84 i generaladvokat Ruiz-Jarabo Colomers forslag til afgørelse Regione Siciliana mod Kommissionen (
C-417/04 P
,
EU:C:2006:28
), i fravær af et EFRU-bidrag, er følgende anført:
»Det er […] den berørte [medlemsstat], der skal træffe beslutning om den fremtidige skæbne vedrørende det projekt, der i virkeligheden er dens eget. Den har mulighed for at anvende forskellige løsninger som f.eks. at opgive, suspendere eller overdrage det, men den kan også dække de finansielle udgifter over sit budget for at sikre dets færdiggørelse. Selv om [der er ulemper ved et afslag på bidrag], indebærer Kommissionens beslutning om at [afslå bidrag] hverken en forhåndsbedømmelse, forventning eller anbefaling med hensyn til, hvorledes medlemsstaten herefter skal behandle dens regionale udviklingsprojekt.«
Under disse omstændigheder skal det konstateres, at der ikke for sagsøgeren følger nogen virkning direkte af den anfægtede afgørelse i henhold til EU-retten eller af selve afgørelsen, og at det andet kriterium for, at en sagsøger er umiddelbart berørt, heller ikke er opfyldt i det foreliggende tilfælde.
Disse betragtninger ændres ikke af de af sagsøgeren fremførte argumenter.
For det første følger den omstændighed, som sagsøgeren har anført, at de polske myndigheder henviste til deres hensigt om ikke efterfølgende at støtte projektet i tilfælde af manglende støtte fra EFRU, såfremt den antages for godtgjort, på ingen måde af den anfægtede afgørelse og er under alle omstændigheder udtryk for, at der foreligger en selvstændig vilje hos de pågældende myndigheder, når der ikke foreligger forpligtelser i denne henseende i henhold til den anfægtede afgørelse eller EU-retten (jf. analogt dom af 10.9.2009, Kommissionen mod Ente per le Ville Vesuviane og Ente per le Ville Vesuviane mod Kommissionen,
C-445/07 P og C-455/07 P
,
EU:C:2009:529
, præmis
).
Republikken Polens hensigt om ikke længere at finansiere projektet er i henhold til retspraksis nemlig ikke tilstrækkelig til at godtgøre, at der foreligger den direkte interesse, der kræves i henhold til artikel 263, stk. 4, TEUF, eftersom en medlemsstat således ville have mulighed for at afgøre, om den berørte person har søgsmålsinteresse eller ej ved Unionens retsinstanser (jf. i denne retning kendelse af 14.9.2011, Regione Puglia mod Kommissionen,
T-84/10
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2011:468
, præmis
, og af 21.5.2015, APRAM mod Kommissionen,
T-403/13
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:317
, præmis
).
For det andet gør den omstændighed, som anført i præmis 3 ovenfor, at kontraktens artikel 5, stk. 24, foreskriver, at kontrakten skal opsiges i tilfælde af, at Kommissionen afslår bidrag, det heller ikke muligt at konkludere, at de polske myndigheder ikke havde noget skøn i henhold til den anfægtede afgørelse.
For det første bemærkes, at for så vidt som et sådant argument består i, at gøre gældende, at et angiveligt manglende skøn følger af kontrakten og ikke af EU-lovgivningen, beror dette argument nemlig på en fejlagtig fortolkning af den retspraksis, der er nævnt i præmis 32 og 60 ovenfor, i henhold til hvilken det manglende skøn skal følge netop af EU-retten (jf. i denne retning kendelse af 14.9.2011, Regione Puglia mod Kommissionen,
T-84/10
, ikke trykt i Sml.
EU:T:2011:468
, præmis
og den deri nævnte retspraksis).
Dernæst skal det analogt med bemærkningerne i præmis 69 og 70 ovenfor bemærkes, at selve den omstændighed, at de polske myndigheder og sagsøgeren havde aftalt at opsige kontrakten i tilfælde af et afslag på støtte fra EFRU, ligeledes udgør et udtryk for, at parterne havde en selvstændig vilje, når der ikke foreligger forpligtelser i denne henseende i henhold til EU-retten. Endelig ville det, såfremt tilstedeværelsen af en sådan klausul i sig selv ville være tilstrækkelig til at godtgøre en direkte interesse som krævet i artikel 263, stk. 4, TEUF, betyde for det første, at parterne i en sådan kontrakt fik mulighed for at bestemme, om den berørte person skulle have søgsmålsinteresse ved Unionens retsinstanser, og for det andet, at situationen for den person, der angiveligt var berørt af en afgørelse fra Kommissionen, ville blive bedømt forskelligt alt efter, om denne person havde indgået en kontrakt med de nationale myndigheder eller ej i henhold til gældende praksis i hver medlemsstat.
For det tredje beror det argument, der blev fremført af sagsøgeren i retsmødet, om, at Republikken Polen ikke har mulighed for at tilføre projektet andre midler fra det nationale budget, selv såfremt dette antages at være tilfældet, på baggrund af den retspraksis, der er nævnt i præmis 72 ovenfor, ligeledes på en fejlagtig fortolkning af EU-retten, for så vidt som det består i at gøre gældende, at et angiveligt manglende skøn følger af national lovgivning og ikke af EU-lovgivningen.
For det fjerde kan den retspraksis, der er påberåbt af sagsøgeren til støtte for opfattelsen om, at de polske myndigheder ikke havde et skøn, dvs. dom af 23. november 1971, Bock mod Kommissionen (
62/70
,
EU:C:1971:108
), af 17. januar 1985, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen (
11/82
,
EU:C:1985:18
), af 5. maj 1998, Dreyfus mod Kommissionen (
C-386/96 P
,
EU:C:1998:193
), af 5. maj 1998, Compagnie Continentale (Frankrig) mod Kommissionen (
C-391/96 P
,
EU:C:1998:194
), og af 5. maj 1998, Glencore Grain mod Kommissionen (
C-403/96 P
,
EU:C:1998:195
) ikke overføres på det foreliggende tilfælde.
Det skal nemlig bemærkes, at Domstolen selv har fastslået, at konklusionen i de pågældende domme var ekstraordinær og begrundet i de særlige situationer, som den blev truffet på baggrund af, og at dette fremgår af selve ordlyden af disse domme (jf. i denne retning kendelse af 6.3.2014, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development mod Kommissionen,
C-248/12 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2014:137
, præmis
og
). Domstolen bemærkede således, at det var udtryk for en undtagelse, da den fastslog, at sagsøgeren kunne være umiddelbart berørt som omhandlet i artikel 263 TEUF, såfremt det på andet grundlag, herunder en rent teoretisk mulighed for at undlade at efterkomme den omhandlede afgørelse, måtte antages, at der tilkom sagsøgeren en umiddelbar søgsmålsinteresse (jf. i denne retning dom af 10.9.2009, Kommissionen mod Ente per le Ville Vesuviane og Ente per le Ville Vesuviane mod Kommissionen,
C-445/07 P og C-455/07 P
,
EU:C:2009:529
, præmis
, og kendelse af 6.3.2014, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development mod Kommissionen
C-248/12 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2014:137
, præmis
).
Særligt for så vidt angår domme af 5. maj 1998, Dreyfus mod Kommissionen (
C-386/96 P
,
EU:C:1998:193
), Compagnie Continentale (Frankrig mod Kommissionen (
C-391/96 P
,
EU:C:1998:194
), og Glencore Grain mod Kommissionen (
C-403/96 P
,
EU:C:1998:195
), bemærkes, at Domstolen i disse domme støttede sig på den socialøkonomiske kontekst, i hvilken leveringskontrakten blev indgået, idet der var tale om en kritisk økonomisk og finansiel situation for støttemodtageren og en forværring af dens fødevare- og lægemiddelsituation, og på den omstændighed, at levering af det omhandlede korn under disse omstændigheder kun kunne ske ved hjælp af finansielle ressourcer, som EU havde stillet til rådighed. Indføjelsen af en suspensionsklausul i leveringskontrakten afspejlede således kun, at leveringskontrakten objektivt og økonomisk var afhængig af de finansielle ressourcer, som EU havde stillet til rådighed (jf. i denne retning dom af 5.5.1998, Dreyfus mod Kommissionen,
C-386/96 P
,
EU:C:1998:193
, præmis
og
).
Nærværende sag er imidlertid ikke karakteriseret ved en analog faktuel og økonomisk sammenhæng, hvor sagsøgeren uden et bidrag fra EFRU er helt uden effektiv mulighed for at gennemføre projektet eller uden de hertil nødvendige midler, eftersom bidraget fra EFRU på ingen måde er den eneste finansielle kilde til projektet, og det tværtimod fremgår af de sagsakter, der er indgivet til Retten, at projektet blev finansieret med ca. 84% private midler og med ca. 2% andre midler fra den berørte medlemsstat.
Tilsvarende for så vidt angår de sager, der gav anledning til dom af 17. januar 1985, Piraiki-Patraiki m.fl. mod Kommissionen (
11/82
,
EU:C:1985:18
), og af 23. november 1971, Bock mod Kommissionen (
62/70
,
EU:C:1971:108
), bemærkes, at de vedrørte særlige tilfælde, hvor Kommissionen på anmodning fra en medlemsstat havde godkendt medlemsstatens vedtagelse af beskyttelsesforanstaltninger. Under disse omstændigheder kunne Domstolen fastslå, at der ikke var nogen tvivl om, at den medlemsstat, der havde anmodet om de pågældende foranstaltninger, ville følge op herpå og drage de nødvendige konsekvenser (jf. i denne retning kendelse af 8.7.2004, Regione Siciliana mod Kommissionen,
T-341/02
,
EU:T:2004:228
, præmis
). Det samme gør sig imidlertid ikke gældende i nærværende sag, eftersom Republikken Polen ikke har anmodet Kommissionen om at vedtage en afgørelse, der gør det muligt for den at afslå et finansielt bidrag til projektet.
For det femte er sagsøgerens argumenter vedrørende den omstændighed, at projektet ikke er levedygtigt uden et bidrag fra EFRU, og at disse midler har haft en »tilskyndende virkning«, baseret på en fejlagtig opfattelse af støtten fra EFRU. Støtten fra EFRU er nemlig rettet til medlemsstaten, som kan anvende den til at finansiere projekter, endog store projekter, inden for rammerne af et eller flere operationelle programmer. Det organ, der er ansvarlig for gennemførelsen af projektet, har derimod ikke nogen ret til denne støtte og står ikke i en direkte forbindelse til denne. Det er således ikke direkte støtten fra EFRU, der bidrager til et projekts levedygtighed, eller som har en tilskyndende virkning for sagsøgeren, men den eventuelle støtte, som de polske myndigheder kunne yde projektet, bl.a. med midler fra EFRU. Den anfægtede afgørelse er imidlertid ikke til hinder for, at Republikken Polen kan finansiere projektet, men kun, at støtten tildeles i henhold til EU-budgettet i EFRU-regi.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at eftersom de to kriterier, der er nævnt i præmis 32 ovenfor, ikke er opfyldt, er sagsøgeren ikke umiddelbart berørt af den anfægtede afgørelse, idet afgørelsen udelukkende har virkning for de retlige forbindelser mellem Kommissionen og Republikken Polen.
Det skal således konkluderes, at sagsøgeren ikke opfylder den ene af betingelserne for antagelse til realitetsbehandling i artikel 263, stk. 4, TEUF, nemlig betingelsen om, at sagsøgeren er umiddelbart berørt, således at det er ufornødent at undersøge, om sagsøgeren er individuelt berørt af den anfægtede afgørelse.
Følgelig skal dette søgsmål afvises.
Sagens omkostninger
Ifølge procesreglementets artikel 134, stk. 1, pålægges det den tabende part at betale sagens omkostninger, hvis der er nedlagt påstand herom. Da sagsøgeren har tabt sagen, bør det pålægges denne at betale sagens omkostninger i overensstemmelse med Kommissionens påstand herom.

På grundlag af disse præmisser
udtaler og bestemmer
RETTEN (Syvende Afdeling):

1)
Søgsmålet afvises.

2)
Green Source Poland sp. z o.o. bærer sine egne omkostninger og betaler Europa-Kommissionens omkostninger.

Van der Woude
Ulloa Rubio
Marcoulli
Afsagt i offentligt retsmøde i Luxembourg den 4. maj 2017.
Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.