CELEX: 62015CJ0454
Trimitere preliminară
Politica socială
Directiva 2008/94/CE
Articolul 8
Protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului
Dispoziții privind securitatea socială
Domeniu de aplicare
Măsuri necesare în vederea protejării drepturilor dobândite sau pe cale de a fi dobândite ale lucrătorilor salariați în cadrul unui sistem suplimentar de pensii
Obligația de a prevedea un drept la separarea din masa insolvenței a contribuțiilor la pensie neachitate
Inexistență

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea Directivei 2008/94/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului (
JO 2008, L 283, p. 36
).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între domnul Webb‑Sämann, pe de o parte, și domnul Seagon, acționând în calitate de lichidator al Baumarkt Praktiker DIY GmbH (denumită în continuare „Baumarkt Praktiker”), pe de altă parte, în legătură cu un drept la separarea din masa falimentului a contribuțiilor la pensie neachitate de societatea menționată înainte de a surveni insolvența acesteia.
Cadrul juridic
Dreptul Uniunii
Considerentul (3) al Directivei 2008/94 are următorul cuprins:
„Sunt necesare dispoziții pentru protejarea lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului și pentru a le asigura un grad minim de protecție, în special pentru a garanta plata creanțelor lor salariale neachitate, ținând seama de necesitatea unei dezvoltări economice și sociale echilibrate în cadrul [Uniunii]. […]”
Articolul 3 din această directivă este redactat astfel:
„Statele membre iau măsurile necesare pentru a asigura că instituțiile de garantare asigură, sub rezerva articolului 4, plata creanțelor neachitate ale lucrătorilor salariați care rezultă din contracte de muncă sau raporturi de muncă, inclusiv, în cazurile prevăzute de dreptul intern, compensația pentru încetarea raporturilor de muncă.
Creanțele preluate de instituția de garantare sunt drepturile salariale neplătite referitoare la o perioadă care precedă și/sau, după cum este cazul, succedă o dată stabilită de statele membre.”
Potrivit articolului 4 din directiva menționată:
„(1)   Statele membre au posibilitatea de a limita obligația de plată prevăzută la articolul 3 pentru instituțiile de garantare.
(2)   În cazul în care statele membre își exercită dreptul prevăzut la alineatul (1), acestea specifică durata pentru care creanțele neachitate urmează să fie plătite de către instituția de garantare. Aceasta însă nu poate fi mai scurtă decât perioada care acoperă drepturile salariale pentru ultimele trei luni ale raportului de muncă care precedă sau succedă data menționată la articolul 3 al doilea paragraf.
[…]
(3)   Statele membre pot stabili plafoane ale plăților efectuate de instituțiile de garantare. Aceste plafoane nu se pot situa mai jos de un nivel compatibil din punct de vedere social cu obiectivul social al prezentei directive.
În cazul în care statele membre recurg la această posibilitate, acestea informează Comisia asupra metodelor folosite pentru stabilirea plafonului.”
Articolul 6 din aceeași directivă prevede:
„Statele membre pot să prevadă că articolele 3, 4 și 5 nu se aplică contribuțiilor datorate în temeiul sistemelor naționale obligatorii de asigurări sociale sau al sistemelor suplimentare la nivel de întreprindere sau grup de întreprinderi existente în afara sistemelor naționale obligatorii de asigurări sociale.”
Articolul 8 din Directiva 2008/94 prevede:
„Statele membre se asigură că sunt luate măsurile necesare în vederea protejării intereselor salariaților și ale persoanelor care au părăsit deja întreprinderea sau unitatea angajatorului la data la care a survenit insolvența acestuia, cu privire la drepturile dobândite sau pe cale de a fi dobândite, la pensie pentru limită de vârstă, inclusiv pensiile de urmaș, în cadrul sistemelor suplimentare de asigurări sociale la nivel de întreprindere sau grup de întreprinderi existente în afara sistemelor naționale obligatorii de asigurări sociale.”
Articolul 11 primul paragraf din directiva menționată are următorul cuprins:
„Prezenta directivă nu aduce atingere posibilității statelor membre de a aplica sau de a introduce acte cu putere de lege sau acte administrative mai favorabile lucrătorilor salariați.”
Dreptul german
Articolul 47 din Insolvenzordnung (Regulamentul privind insolvența) prevede:
„Orice persoană care, în temeiul unui drept real sau personal, poate dovedi că un bun nu aparține masei insolvenței, nu este creditor în procedura de insolvență. Dreptul său la separarea bunului de masa insolvenței este guvernat de legile care se aplică în afara procedurii de insolvență.”
Articolul 165 din cartea III a Sozialgesetzbuch (Codul Securității Sociale) are următorul cuprins:
„1.   Lucrătorii salariați au dreptul la o indemnizație de insolvență dacă aveau un loc de muncă în Germania și dacă au încă drepturi salariale neachitate în ultimele trei luni anterioare insolvenței. […]
[…]
2.   Drepturile salariale neachitate cuprind orice drept la remunerație întemeiat pe raportul de muncă. […] Dacă lucrătorul salariat a convertit o parte a remunerației sale, conform articolului 1 alineatul 2 punctul 3 din Betriebsrentengesetz (Legea privind pensiile ocupaționale), și dacă această parte a remunerației este plasată într‑un fond de pensii, într‑o casă de pensii sau într‑un produs de asigurare directă, conversia remunerației este considerată că nu a avut loc, pentru calculul indemnizației de insolvență, în măsura în care angajatorul nu a achitat contribuțiile la organismul care are competența de a plăti pensia pentru limită de vârstă.”
Litigiul principal
Domnul Webb‑Sämann era angajat cu fracțiune de normă al Baumarkt Praktiker de la 18 noiembrie 1996. La 1 octombrie 2013 a fost deschisă o procedură de faliment împotriva acestei întreprinderi. Domnul Seagon a fost numit lichidator.
Domnul Webb‑Sämann a sesizat Arbeitsgericht Darmstadt (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Darmstadt, Germania) cu o acțiune având ca obiect obligarea domnului Seagon, în calitate de lichidator al Baumarkt Praktiker, la plata către acesta a sumei de 1017,56 euro, plus dobânzi. Reclamantul din litigiul principal a explicat că această sumă corespundea unor creanțe salariale pe care Baumarkt Praktiker ar fi trebuit să le plătească în contul său individual de pensie de la Hamburger Pensionskasse, cu titlu de contribuție la o pensie ocupațională.
Creanțele, inclusiv cele aferente contribuțiilor la sistemul de pensii ocupaționale, care acoperă perioada de trei luni anterioară datei de deschidere a procedurii de faliment, au fost onorate de organismul de garantare. În prezent, părțile din litigiul principal nu sunt de acord numai în ceea ce privește separarea de masa insolvenței a contribuțiilor la sistemul de pensii ocupaționale pentru perioada cuprinsă între lunile ianuarie și iunie inclusiv ale anului 2013.
Domnul Webb‑Sämann a arătat în acest context că beneficia de un drept la separarea din masa insolvenței a cuantumului reprezentat de suma reclamată, în temeiul articolului 47 din Regulamentul privind insolvența. El a adăugat că suma menționată fusese reținută cu titlu fiduciar și că, în consecință, ea nu făcea parte din respectiva masă a insolvenței. Domnul Webb‑Sämann a invocat de asemenea articolul 8 din Directiva 2008/94 pentru a pretinde că, dacă nu i s‑ar recunoaște un drept la separarea din respectiva masă a insolvenței a sumelor datorate, această dispoziție ar fi încălcată în speță.
Domnul Seagon a susținut că suma reclamată de domnul Webb‑Sämann nu a părăsit niciodată patrimoniul Baumarkt Praktiker și că, în special, nu s‑a încheiat niciun contract de fiducie cu privire la această sumă între domnul Webb‑Sämann și Baumarkt Praktiker. În consecință, potrivit domnului Seagon, domnul Webb‑Sämann nu se putea prevala de articolul 47 din Regulamentul privind insolvența pentru a pretinde că beneficia de un drept la separarea de masa insolvenței.
Arbeitsgericht Darmstadt (Tribunalul pentru Litigii de Muncă din Darmstadt) a respins acțiunea domnului Webb‑Sämann. Instanța menționată a arătat mai întâi că acesta nu avea dreptul să obțină o plată a contribuțiilor la pensie în propriul cont și că putea pretinde numai plata într‑un cont individual de pensie. Instanța respectivă a remarcat în continuare că domnul Webb‑Sämann nu a dovedit existența unui contract de fiducie încheiat cu Baumarkt Praktiker. În sfârșit, ea a subliniat că, presupunând chiar că un astfel de contract a fost încheiat, dreptul la separarea de masa falimentului ar fi exclus din cauza caracterului nedeterminabil al activului fiduciar în raport cu celelalte sume din masa insolvenței.
Domnul Webb‑Sämann a declarat apel împotriva acestei hotărâri la instanța de trimitere. În prelungirea dezbaterii dintre părți, astfel cum a fost rezumată la punctele 14 și 15 din prezenta hotărâre, instanța de trimitere ridică problema dacă articolul 8 din Directiva 2008/94 se opune unei interpretări a articolului 47 din Regulamentul privind insolvența potrivit căreia domnul Webb‑Sämann nu ar avea dreptul la separarea de masa insolvenței a cuantumului contribuțiilor neachitate de Baumarkt Praktiker către Hamburger Pensionskasse.
În aceste condiții Hessisches Landesarbeitsgericht (Tribunalul Superior pentru Litigii de Muncă al Landului Hessen, Germania) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarea întrebare preliminară:
Cu privire la întrebarea preliminară
Prin intermediul întrebării formulate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 8 din Directiva 2008/94 trebuie interpretat în sensul că, în cazul insolvenței angajatorului, impune ca reținerile din salariu convertite în contribuții la pensie ale unui fost angajat, pe care respectivul angajator ar fi trebuit să le plătească într‑un cont de pensie în beneficiul acestui angajat, să fie excluse din masa insolvenței.
Cu titlu introductiv, trebuie să se răspundă la problema ridicată de domnul Seagon și de Comisie în observațiile lor scrise, referitoare la aspectul dacă articolul 8 din Directiva 2008/94 se aplică în cauza principală sau dacă aceasta intră exclusiv sub incidența articolului 3 din directiva menționată, ceea ce presupune să se delimiteze domeniul de aplicare al fiecăreia dintre aceste dispoziții.
Articolul 3 din Directiva 2008/94 impune statelor membre să ia măsurile necesare pentru a asigura că instituțiile de garantare asigură, sub rezerva articolului 4 din aceasta, plata drepturilor neachitate ale salariaților.
Potrivit articolului 6 din această directivă, statele membre pot să prevadă că articolele 3, 4 și 5 din directiva menționată nu se aplică contribuțiilor datorate în temeiul sistemelor suplimentare de pensii. Posibilitatea de a exclude respectivele contribuții implică astfel ca acestea să intre, în principiu, sub incidența articolului 3 din aceeași directivă.
Cu toate acestea, din ceea ce precedă nu se poate deduce că sunt excluse din domeniul de aplicare al articolului 8 din Directiva 2008/94 contribuțiile la pensii neachitate. Din modul de redactare a articolului menționat reiese că acesta impune statelor membre să ia măsurile necesare în vederea protejării intereselor salariaților cu privire la drepturile dobândite sau pe cale de a fi dobândite, la pensie pentru limită de vârstă, în cadrul sistemelor suplimentare de asigurări sociale la nivel de întreprindere sau grup de întreprinderi existente în afara sistemelor naționale obligatorii de asigurări sociale.
Deși contribuțiile la pensie nu sunt menționate în mod expres la articolul 8 din Directiva 2008/94, acestea se află în strânsă legătură cu drepturile dobândite sau pe cale de a fi dobândite la pensie pentru limită de vârstă pe care această dispoziție urmărește să le protejeze. Astfel, respectivele contribuții au ca obiect să finanțeze drepturile dobândite în beneficiul lucrătorului salariat la momentul pensionării sale. În această privință, Curtea a considerat deja că neplata de către angajator a contribuțiilor poate constitui o cauză de finanțare insuficientă a sistemului suplimentar de asigurări sociale la nivel de întreprindere, situație care intră sub incidența articolului 8 din directiva menționată (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 aprilie 2013, Hogan și alții,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, punctele
-
). În consecință, atât articolul 3, cât și articolul 8 din aceeași directivă sunt pertinente în cazul neplății contribuțiilor la pensie.
Nu este însă mai puțin adevărat că articolul 3 și articolul 8 din Directiva 2008/94 au finalități diferite și privesc două forme de protecție distincte.
În ceea ce privește articolul 3 din directiva menționată, acesta impune ca plata creanțelor neachitate, care includ nu numai creanțele salariale, ci și, sub rezerva articolului 6 din aceeași directivă, anumite contribuții ca creanțe salariale, să fie asigurată de instituțiile de garantare. În plus, articolul 4 alineatele (2) și (3) din Directiva 2008/94 conferă statelor membre posibilitatea de a restrânge domeniul de aplicare al articolului 3 din aceasta. O astfel de restricție poate privi atât durata pentru care drepturile salariale neachitate urmează să fie plătite de instituția de garantare, cât și pragul la care sunt plafonate plățile efectuate de această instituție. Pe de altă parte, protecția instituită la articolul 3 din directiva menționată privește în principiu creanțele pe termen scurt, astfel cum a subliniat avocatul general la punctul 46 din concluzii.
Or, articolul 8 din Directiva 2008/94 are, în ceea ce îl privește, o sferă de aplicare materială mai restrânsă, în sensul că urmărește să protejeze interesul lucrătorilor la plata drepturilor lor de pensie. În plus, acest articol, contrar articolelor 3 și 4 din directiva menționată, nu prevede în mod expres posibilitatea statelor membre de a limita nivelul de protecție (Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Robins și alții,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, punctul
). În sfârșit, spre deosebire de articolul 3 din aceeași directivă, articolul 8 din aceasta urmărește să garanteze o protecție pe termen lung a intereselor lucrătorilor salariați, dat fiind că astfel de interese în ceea ce privește drepturile dobândite sau pe cale de a fi dobândite se întind în principiu pe toată durata pensionării.
Din ceea ce precedă reiese că articolul 8 din Directiva 2008/94 se aplică în cazul contribuțiilor la pensie neachitate, în măsura în care acestea nu sunt compensate potrivit articolului 3 din această directivă. Astfel cum a arătat avocatul general la punctul 37 din concluzii, protecția pe care o garantează articolul 8 din directiva menționată este complementară celei pe care o garantează articolul 3 din aceeași directivă, iar atât una, cât și cealaltă dispoziție se pot aplica împreună în unul și același caz.
În speță, din dosarul prezentat Curții reiese că domnul Webb‑Sämann a primit, în temeiul articolului 165 din cartea III a Codului Securității Sociale, o indemnizație de insolvență în temeiul creanțelor sale salariale neachitate pentru cele trei luni de muncă ce au precedat deschiderea procedurii de insolvență împotriva Baumarkt Praktiker. În plus, întrucât Republica Federală Germania nu a făcut uz de posibilitatea pe care i‑o acorda articolul 6 din Directiva 2008/94 de a exclude contribuțiile la pensie din domeniul de aplicare al articolului 3 din această directivă, reclamantul din litigiul principal a fost de asemenea despăgubit în ceea ce privește contribuțiile sale la pensie pentru aceleași trei luni. Or, cauza principală privește contribuțiile la pensie datorate pentru perioada cuprinsă între nouă și trei luni care precedă deschiderea respectivei proceduri de insolvență. Din moment ce aceste contribuții neachitate nu au determinat nicio indemnizație plătită cu titlu de compensație, iar neplata a generat în mod necesar efecte asupra cuantumului drepturilor pe cale de a fi dobândite, acestea intră în domeniul de aplicare al articolului 8 din directiva menționată.
În consecință, întrebarea adresată trebuie analizată numai din perspectiva articolului 8 din Directiva 2008/94.
Potrivit considerentul (3) al acesteia, directiva menționată urmărește în special să asigure „protejarea lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului” și să „le asigure un grad minim de protecție […] ținând seama de necesitatea unei dezvoltări economice și sociale echilibrate în cadrul [Uniunii]”.
Astfel, directiva menționată, care urmărește să concilieze interesele salariaților și necesitățile unei dezvoltări economice și sociale echilibrate, are ca obiectiv să garanteze acestor lucrători salariați, în cadrul dreptului Uniunii, un minim de protecție în cazul insolvenței angajatorului, fără a aduce atingere, conform articolului 11 din aceasta, posibilității statelor membre de a aplica sau de a introduce dispoziții mai favorabile. Gradul de protecție impus de directivă pentru fiecare dintre garanțiile specifice pe care le instituie trebuie să fie determinat având în vedere termenii utilizați în dispoziția corespondentă, interpretați, la nevoie, în lumina considerațiilor care precedă (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Robins și alții,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, punctele
-
).
În ceea ce privește modul de redactare a articolului 8 din Directiva 2008/94, acesta prevede, cu caracter general, că statele membre „se asigură că sunt luate măsurile necesare în vederea protejării intereselor salariaților”.
În această privință, Curtea a statuat deja că statele membre beneficiază de o marjă largă de apreciere pentru a stabili atât mecanismul, cât și nivelul de protecție a drepturilor la pensie pentru limită de vârstă în cadrul unui sistem suplimentar de asigurări sociale la nivel de întreprindere în caz de insolvență a angajatorului, care exclude o obligație de garantare integrală (Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Robins și alții,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, punctele
și
-
, precum și Hotărârea din 25 aprilie 2013, Hogan și alții,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, punctul
).
Deși statele membre beneficiază astfel de o marjă largă de apreciere în punerea în aplicare a articolului 8 din Directiva 2008/94, acestea au deopotrivă obligația, în conformitate cu obiectivul urmărit de directiva menționată, de a garanta lucrătorilor salariați o protecție minimă impusă de respectiva dispoziție. În această privință, Curtea a statuat deja că o transpunere corectă a articolului 8 din directiva menționată presupune ca un lucrător salariat să perceapă, în cazul insolvenței angajatorului său, cel puțin jumătate din pensia pentru limită de vârstă care decurge din drepturile la pensie acumulate pentru care a plătit contribuții în cadrul unui sistem suplimentar de asigurări sociale la nivel de întreprindere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 25 ianuarie 2007, Robins și alții,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, punctul
, precum și Hotărârea din 25 aprilie 2013, Hogan și alții,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, punctul
), fără a exclude însă că, în alte împrejurări, pierderile suferite ar putea fi de asemenea privite, chiar dacă procentul lor este diferit, ca vădit disproporționate în lumina obligației de protecție a intereselor lucrătorilor salariați, prevăzută la articolul 8 din aceeași directivă.
În speță, din dosar și în special din informațiile furnizate de domnul Webb‑Sämann reiese că drepturile sale la pensie pentru limită de vârstă ar fi, din cauza neplății contribuțiilor la pensie în perioada în discuție în litigiul principal, reduse cu un cuantum cuprins între 5 și 7 euro pe lună. În aceste împrejurări, a căror exactitate trebuie verificată de instanța de trimitere, trebuie să se considere că articolul 8 din Directiva 2008/94 nu impune o protecție care să o depășească pe cea acordată deja în speță reclamantului din litigiul principal.
În consecință, în măsura în care un stat membru își îndeplinește obligația de a asigura minimul de protecție impus la articolul 8 din Directiva 2008/94, marja sa de apreciere în ceea ce privește mecanismul de protecție a drepturilor la pensie pentru limită de vârstă în temeiul unui sistem suplimentar de asigurări sociale la nivel de întreprindere în cazul insolvenței angajatorului nu poate fi afectată.
Având în vedere toate considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la întrebarea adresată că articolul 8 din Directiva 2008/94 trebuie interpretat în sensul că nu impune ca, în cazul insolvenței angajatorului, reținerile din salariu convertite în contribuții la pensie ale unui fost angajat, pe care respectivul angajator ar fi trebuit să le plătească într‑un cont de pensie în beneficiul acestui angajat, să fie excluse din masa insolvenței.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a doua) declară:

Articolul 8 din Directiva 2008/94/CE a Parlamentului European și a Consiliului din 22 octombrie 2008 privind protecția lucrătorilor salariați în cazul insolvenței angajatorului trebuie interpretat în sensul că nu impune ca, în cazul insolvenței angajatorului, reținerile din salariu convertite în contribuții la pensie ale unui fost angajat, pe care respectivul angajator ar fi trebuit să le plătească într‑un cont de pensie în beneficiul acestui angajat, să fie excluse din masa insolvenței.

Semnături
(
*1
)   Limba de procedură: germana.