CELEX: 62016CJ0019
Överklagande
Gemensam utrikes- och säkerhetspolitik (Gusp)
Bekämpande av terrorism
Särskilda restriktiva åtgärder mot vissa med Usama bin Laden, nätverket Al-Qaida och talibanerna associerade personer och enheter
Förordning (EG) nr 881/2002
Frysning av tillgångar och ekonomiska resurser tillhörande fysiska och juridiska personer som uppförts i en förteckning som upprättats av Förenta nationernas sanktionskommitté
Sedan det ursprungliga uppförandet ogiltigförklarats har dessa personer återuppförts i förteckningen i bilaga I i förordning nr 881/2002
Den juridiska personen har upphört att existera under förfarandets gång
Partshabilitet

Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah och Taher Nasuf, samt Sanabel Relief Agency Ltd har yrkat att domstolen ska upphäva den dom som meddelades av Europeiska unionens tribunal den 28 oktober 2015, Al-Faqih m.fl./kommissionen (T‑134/11, ej publicerad, nedan kallad den överklagade domen,
EU:T:2015:812
). Genom denna dom ogillade tribunalen klagandenas talan om ogiltigförklaring av, dels, kommissionens förordning (EU) nr 1138/2010 av den 7 december 2010 om ändring för etthundra fyrtionde gången av rådets förordning (EG) nr 881/2002 om införande av vissa särskilda restriktiva åtgärder mot vissa med Usama bin Ladin, nätverket al-Qaida och talibanerna associerade personer och enheter (
EUT L 322, 2010, s. 4
), dels kommissionens förordning (EU) nr 1139/2010 av den 7 december 2010 om ändring för etthundra fyrtioförsta gången av rådets förordning (EG) nr 881/2002 om införande av vissa särskilda restriktiva åtgärder mot vissa med Usama bin Ladin, nätverket al-Qaida och talibanerna associerade personer och enheter (
EUT L 322, 2010, s. 6
) (nedan kallade de omtvistade rättsakterna), såvitt dessa rättsakter avser klagandena.
Bakgrund till tvisten
Bakgrunden till tvisten, såsom tribunalen redogjorde för den i punkterna 4–20 i den överklagade domen, kan sammanfattas enligt följande.
Vid genomförandet av Förenta nationernas säkerhetsråds resolution 1390 (2002) blev klagandena föremål för restriktiva åtgärder bestående i frysning av deras penningmedel och andra ekonomiska tillgångar. Dessa åtgärder antogs med tillämpning av rådets förordning (EG) nr 881/2002 av den 27 maj 2002 om införande av vissa särskilda restriktiva åtgärder mot vissa med Usama bin Ladin, nätverket al-Qaida och talibanerna associerade personer och enheter och om upphävande av förordning (EG) nr 467/2001 om förbud mot export av vissa varor och tjänster till Afghanistan, skärpning av flygförbudet och förlängning av spärrandet av tillgångar och andra finansiella medel beträffande talibanerna i Afghanistan (
EGT L 139, 2002, s. 9
). Nämnda förordning antogs för att genomföra artikel 3 i rådets gemensamma ståndpunkt 2002/402/Gusp av den 27 maj 2002 om restriktiva åtgärder mot Usama bin Ladin, medlemmar av al Qaida-organisationen, talibanerna och andra personer, grupper, företag och enheter associerade med dem och om upphävande av de gemensamma ståndpunkterna 96/746/Gusp, 1999/727/Gusp, 2001/154/Gusp och 2001/771/Gusp (
EGT L 139, 2002, s. 4
).
Klagandena uppfördes för första gången i förteckningen över de personer, enheter och organ vars tillgångar skulle frysas i enlighet med artikel 2 i förordning nr 881/2002, och som anges i bilaga I i den förordningen (nedan kallad den omtvistade förteckningen), genom kommissionens förordning (EG) nr 246/2006 av den 10 februari 2006 om ändring för sextiotredje gången av rådets förordning nr 881/2002 (
EUT L 40, 2006, s. 13
). Sistnämnda förordning antogs till följd av Förenta nationernas sanktionskommittés (nedan kallad sanktionskommittén) beslut av den 7 februari 2006 om ändring av förteckningen över personer, grupper och enheter vars tillgångar och ekonomiska resurser skulle frysas med tillämpning av resolution 1390 (2002), vari bland annat klagandenas namn uppfördes.
Sedan domstolen meddelat sin dom av den 3 september 2008, Kadi och Al Barakaat International Foundation/rådet och kommissionen (
C‑402/05 P och C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
), antog Europeiska unionens råd förordning (EG) nr 1286/2009 av den 29 december 2009 om ändring av förordning nr 881/2002 (
EUT L 346, 2009, s. 42
), i syfte att inleda ett förfarande för att uppföra de berörda personerna i den omtvistade förteckningen som var förenligt med deras grundläggande rätt till försvar, och i synnerhet deras rätt att yttra sig.
Genom dom av den 29 september 2010, Al-Faqih m.fl./rådet (
T‑135/06–T‑138/06
, ej publicerad,
EU:T:2010:412
), ogiltigförklarade tribunalen artikel 2 i förordning nr 881/2002, såvitt den avsåg klagandena.
Genom förordning nr 1138/2010 återuppförde Europeiska kommissionen Sanabel Relief Agency i den omtvistade förteckningen. Det framgår av skäl 3 i nämnda förordning att kommissionen, i augusti månad år 2009, meddelade Sanabel Relief Agency sanktionskommitténs (nedan kallad sanktionskommittén) motivering och därefter, i juli månad år 2010, en ”relaterad motivering”, och att Sanabel Relief Agency inkommit med synpunkter på dessa motiveringar.
Genom förordning nr 1139/2010 återuppförde kommissionen även Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah och Taher Nasuf i den omtvistade förteckningen. Det framgår av skäl 3 i nyssnämnda förordning att kommissionen meddelade dem en motivering den 22 september, den 7 augusti och den 11 augusti 2009, efter det att talan som resulterade i domen av den 29 september 2010, Al-Faqih m.fl./rådet (
T‑135/06–T‑138/06
, ej publicerad,
EU:T:2010:412
) väckts.
Sedan sanktionskommittén antagit ett beslut av den 22 juni 2011, strök kommissionen därefter Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah och Taher Nasuf från den omtvistade förteckningen genom genomförandeförordning (EU) nr 640/2011 av den 30 juni 2011 om ändring för hundrafemtioandra gången av rådets förordning nr 881/2002 (
EUT L 173, 2011, s. 1
).
Sedan sanktionskommittén antagit beslut av den 8 oktober 2013, strök kommissionen även Sanabel Relief Agency från den omtvistade förteckningen genom genomförandeförordning (EU) nr 996/2013 av den 17 oktober 2013 om ändring för tvåhundrafemte gången av rådets förordning nr 881/2002 (
EUT L 277, 2013, s. 1
).
Den överklagade domen
Genom ansökan som inkom till tribunalens kansli den 3 mars 2011 väckte Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah och Taher Nasuf, samt Sanabel Relief Agency talan om ogiltigförklaring av förordningarna nr 1138/2010 och 1139/2010 såvitt dessa rättsakter avsåg dem.
Till stöd för sin talan åberopade klagandena fyra grunder varav en avsåg kommissionens översynsförfarande med avseende på Sanabel Relief Agency och de övriga tre avsåg det översynsförfarande som inletts beträffande Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah och Taher Nasuf.
Tribunalen fann i punkt 46 i den överklagade domen att det saknades anledning att pröva den del av talan som avsåg förordning nr 1138/2010, varigenom Sanabel relief Agency hade återuppförts i den omtvistade förteckningen, då det framgick av en skrivelse från Förenade kungarikets myndigheter av den 26 september 2013 att Sanabel Relief Agency inte längre hade rättslig existens och således saknade partshabilitet.
Däremot kunde den del av talan som avsåg förordning nr 1139/2010 tas upp till prövning, varigenom de tre övriga klagandena Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah och Taher Nasuf återuppförts i den omtvistade förteckningen. Tribunalen ansåg i punkterna 47–51 i den överklagade domen att dessa tre fortfarande hade ett intresse av att föra talan om ogiltigförklaring av nämnda förordning, trots att deras namn senare strukits från den omtvistade förteckningen genom genomförandeförordning nr 640/2011. Tribunalen underkände emellertid de tre grunder som avsåg Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah och Taher Nasuf. Dessa grunder avsåg oegentligheter vid kommissionens översynsförfarande, åsidosättande av motiveringsskyldigheten enligt artikel 296 FEUF, respektive åsidosättande av rätten till egendom och rätten till respekt för privatlivet.
Parternas yrkanden
Klagandena har yrkat att domstolen ska
—
upphäva den överklagade domen,
—
ogiltigförklara de omtvistade rättsakterna, och
—
förplikta rådet och kommissionen att ersätta rättegångskostnaderna.
Rådet har yrkat att domstolen ska
—
ogilla överklagandet, och
—
förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Kommissionen har yrkat att domstolen ska
—
ogilla överklagandet, och
—
förplikta klagandena att ersätta rättegångskostnaderna.
Prövning av överklagandet
Till stöd för överklagandet har klagandena åberopat fyra grunder.
Genom de tre första grunderna har klagandena invänt mot tribunalens tolkning av en av de grunder de åberopade i första instans, samt tribunalens prövning av, dels, huruvida återuppförandet av klagandena i den omtvistade förteckningen var lagenligt, närmare bestämt kommissionens bedömning av de bakomliggande skälen till detta återuppförande med beaktande av de principer domstolen slagit fast i dom av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
), dels motiveringen till de omtvistade rättsakterna.
Genom den fjärde grunden har klagandena invänt mot tribunalens slutsats att Sanabel Relief Agency saknade rättslig existens och partshabilitet. I detta avseende har klagandena i huvudsak gjort gällande att eftersom Sanabel Relief Agency uppförts i den omtvistade förteckningen ska denna enhet tillerkännas en rätt att bestrida detta uppförande, trots att den senare strukits från nämnda förteckning.
Den fjärde grunden ska prövas inledningsvis.
Den fjärde grunden
Parternas argument
Genom den fjärde grunden har klagandena anfört att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning då den fann att det saknades anledning att pröva talan i den del den avsåg Sanabel Relief Agency, på grund av att denna enhet inte längre hade rättslig existens i den mening som avses i artikel 78.3 i tribunalens rättegångsregler i den version som var i kraft vid tidpunkten för avgörandet, och således hade förlorat sin partshabilitet.
Klagandena anser nämligen att tribunalen inte kunde grunda sitt resonemang i detta avseende på artikel 78 i dess rättegångsregler jämte skrivelsen från Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands utrikes- och samväldesministerium av den 26 september 2013, där det framhölls att Sanabel Relief Agency inte längre hade rättslig existens då den inte längre förekom i Förenade kungarikets näringslivsregister (Companies House Register) sedan år 2007 och hade strukits ur Förenade kungarikets register över välgörenhetsorganisationer (Charity Commission Register) den 28 januari 2012.
Klagandena anser för det första att artikel 78 i tribunalens rättegångsregler saknar relevans då denna bestämmelse endast reglerar förfarandet för att inge stämningsansökan.
För det andra kan en enhets egenskap av juridisk person vare sig uppstå eller gå förlorad genom att enheten skrivs in i eller stryks från Förenade kungarikets näringslivsregister eller register över välgörenhetsorganisationer. Om så var fallet skulle Sanabel Relief Agency inte ha varit en juridisk person med förmåga att begära att den skulle strykas från den omtvistade förteckningen sedan år 2007. Klagandena gör under alla förhållanden gällande att varken de omständigheter som föranledde att Förenade kungarikets register över välgörenhetsorganisationer strök Sanabel Relief Agency från sitt register, eller skälen därtill, framgår av beslutet om strykning av den 28 januari 2012.
Klagandena har dessutom framhållit att Förenta nationernas system, som ligger till grund för att uppföra de personer, grupper och enheter vars tillgångar och ekonomiska resurser ska frysas i den förteckning som upprättats med stöd av resolution 1390 (2002), grundar sig på särskilda kriterier som är oberoende av klassificeringar enligt nationell rätt, vilket var anledningen till att domstolen i sin dom av den 18 januari 2007, PKK och KNK/rådet (
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
), fann att ett formalistiskt synsätt var olämpligt och att en enhet som uppförts i en förteckning kunde begära att strykas från densamma.
Klagandena har även anfört att tribunalen, genom att den i punkt 45 i den överklagade domen påpekade att Sanabel Relief Agency inte längre omfattades av de restriktiva åtgärderna sedan den 17 oktober 2013, förefaller ha lagt en helt annan rättslig grund till beslutet att inte tillerkänna Sanabel relief Agency partshabilitet. Tribunalen ansåg således att den praxis som följer av domen av den 18 januari 2007, PKK och KNK/rådet (
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
) – som anger att en enhet ska tillerkännas rättslig existens så snart den omfattas av restriktiva åtgärder – inte var tillämplig på en välgörenhetsorganisation som Sanabel Relief Agency, då nämnda organisation inte längre omfattades av restriktiva åtgärder sedan den 17 oktober 2013. Klagandena anser även att tribunalen skulle ha anmodat Sanabel Relief Agency att visa sitt berättigade intresse av att få saken prövad, då den anmodade de av klagandena som är fysiska personer att göra så.
Klagandena har slutligen invänt mot att tribunalen inte beaktade deras synpunkter på rådets interventionsinlaga, varigenom de anförde att den slutsats som drogs i domen av den 28 maj 2013, Abdulrahim/rådet och kommissionen (
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
), var tillämplig även i förevarande fall.
Rådet och kommissionen har gjort gällande att tribunalen med fog fann att Sanabel Relief Agency inte längre hade rättslig existens och hade förlorat sin partshabilitet, och att det följaktligen var riktigt av tribunalen att fastställa att det saknades anledning att döma i saken såvitt talan avsåg Sanabel Relief Agency. Rådet och kommissionen anser dessutom att Sanabel Relief Agency inte kan åberopa domen av den 18 januari 2007, PKK och KNK/rådet (
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
), eftersom Sanabel Relief Agency inte är en förbjuden organisation och därmed befinner sig i en helt annan situation än den som var aktuell i Kurdistan Workers’ Partys (PKK) fall.
Domstolens bedömning
Tribunalen fann, i punkterna 42 och 46 i den överklagade domen, att det saknades anledning att pröva talan i den del den avsåg Sanabel Relief Agency, på grund av att denna enhet inte längre hade rättslig existens i den mening som avses i artikel 78.3 i tribunalens rättegångsregler i den version som var i kraft vid tidpunkten för avgörandet, och således inte hade partshabilitet vid tribunalen.
För att komma till den slutsatsen konstaterade tribunalen, i punkt 41 i den överklagade domen, att det framgick av en skrivelse från Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands utrikes- och samväldesministerium av den 26 september 2013, att Sanabel Relief Agency inte längre förekom i Förenade kungarikets näringslivsregister sedan år 2007 och hade strukits ur Förenade kungarikets register över välgörenhetsorganisationer år 2012.
I detta avseende erinrar domstolen om att det framgår av artikel 78.3 i tribunalens rättegångsregler, i den version som var i kraft vid tidpunkten för tribunalens avgörande, att det ankommer på privaträttsliga juridiska personer att styrka deras rättsliga existens, genom att deras ansökan ska åtföljas av bevis på sådan existens, såsom utdrag ur näringslivsregister, föreningsregister eller annan officiell handling. Detta krav är även tillämpligt på juridiska personer som väcker talan om ogiltigförklaring av unionsrättsakter som inför restriktiva åtgärder mot dem.
I förevarande fall framgår det av handlingarna i målet att även om Sanabel Relief Agency på tribunalens anmodan bevisade sin rättsliga existens genom att förevisa en handling från Förenade kungarikets register över välgörenhetsorganisationer, kullkastades emellertid detta bevis under förfarandets gång genom en skrivelse från Förenade konungariket Storbritannien och Nordirlands utrikes- och samväldesministerium till tribunalen, med uppgift om att Sanabel Relief Agency hade strukits från såväl Förenade kungarikets näringslivsregister som dess register över välgörenhetsorganisationer.
Inom ramen för deras överklagande har klagandena endast hävdat att tribunalen inte kunde dra slutsatsen att Sanabel Relief Agency inte längre hade rättslig existens enbart av den anledningen att nämnda enhet hade strukits från dessa båda register. Däremot har de ingalunda gjort gällande att tribunalens bedömning av Sanabel Relief Agencys rättsliga existens grundades på materiellt oriktiga faktorer eller innebar en missuppfattning av den bevisning som förebringats vid tribunalen.
Under dessa förhållanden anser domstolen att det är utrett att Sanabel Relief Agency inte längre hade rättslig existens och således saknade partshabilitet vid tribunalen vid tidpunkten för dess avgörande.
Domstolen har visserligen funnit att en person vars namn uppförts i en förteckning över personer som omfattas av restriktiva åtgärder ska anses ha åtminstone ett moraliskt intresse av att uppförandet ogiltigförklaras, med beaktande av konsekvenserna för dennes anseende, även efter det att vederbörande strukits från denna förteckning (se dom av den 28 maj 2013, Abdulrahim/rådet och kommissionen,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, punkterna
–
, och dom av den 8 september 2016, Iranian Offshore Engineering & Construction/rådet,
C‑459/15 P
, ej publicerad,
EU:C:2016:646
, punkt
).
Beträffande en privaträttslig juridisk person krävs det emellertid att den antingen har rättslig existens, eller att talan har väckts av dess rättsinnehavare.
Såsom framgår av punkt 35 ovan är det, för det första, utrett att Sanabel Relief Agency inte längre hade rättslig existens vid tidpunkten för tribunalens avgörande. Klagandena har, för det andra, inte vid något tillfälle gjort gällande att deras talan, såvitt den avser Sanabel Relief Agency, väckts av andra fysiska eller juridiska personer som sagt sig vara dess rättsinnehavare, särskilt dess grundare och tidigare ledare Ghunia Abdrabbah och Taher Nasuf, andra respektive tredje klagande (se, bland annat, dom av den 20 oktober 1983, Gutmann/kommissionen,
92/82
,
EU:C:1983:286
, punkt
, och dom av den 23 april 1986, Les Verts/Europaparlamentet,
294/83
,
EU:C:1986:166
, punkterna
–
).
Då det är utrett att Sanabel Relief Agency inte längre hade rättslig existens vid tidpunkten för tribunalens avgörande kan denna enhet inte heller dra fördel av den lösning som domstolen funnit i domen av den 18 januari 2007, PKK och KNK/rådet (
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
).
Domstolen slog visserligen fast, i punkt 112 i nyssnämnda dom, att då Europeiska unionens lagstiftare anser att en organisation vars existens är omdiskuterad fortfarande existerar i tillräckligt hög grad för att kunna bli föremål för restriktiva åtgärder är det ur rättvisehänseende och för konsekvensens skull nödvändigt att anse att denna enhet fortfarande existerar i tillräckligt hög grad för att kunna angripa den aktuella åtgärden. En annan bedömning skulle nämligen leda till att en organisation skulle kunna upptas i den omtvistade förteckningen utan att ha möjlighet att väcka talan häremot.
Icke desto mindre befinner sig Sanabel relief Agency i en helt annan situation än den som var aktuell i PKK:s fall, och domstolen fann i punkt 53 i den domen att tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna i beslutet som var föremål för det överklagandet, nämligen att PKK hade upplösts, var oriktig och utgjorde en missuppfattning av den förebringade bevisningen.
Tribunalen gjorde sig således inte skyldig till felaktig rättstillämpning dåden fastställde att det saknades anledning att döma i saken såvitt avsåg Sanabel Relief Agency.
Följaktligen kan överklagandet inte vinna bifall såvitt avser den fjärde grunden.
Den första grunden
Parternas argument
Genom den första grunden har klagandena klandrat tribunalen för att felaktigt ha tolkat den tredje åberopade grunden, avseende ett åsidosättande av rätten till egendom och rätten till respekt för privatlivet. Klagandena har invänt mot att tribunalen, i punkterna 81–90 i den överklagade domen, underkände den grunden med stöd av artikel 44 i dess rättegångsregler, utan att i sak pröva de bevis klagandena hade ingett. Därigenom underlät tribunalen att beakta deras skriftliga och muntliga yttranden och/eller åsidosatte de principer som fastställts genom dom av den 14 april 2015, Ayadi/kommissionen (
T‑527/09
RENV, ej publicerad,
EU:T:2015:205
).
Klagandena har gjort gällande att de genom denna tredje grund, i precisa ordalag, hävdade att rådet och kommissionen på ett oproportionerligt sätt hade skadat deras rätt till egendom och rätt till respekt för privatlivet. De anser att tribunalen därför borde ha utfört en bedömning av de faktiska omständigheter de anfört avseende de sakförhållanden som institutionerna lagt klagandena till last. Klagandena har understrukit att de i detta avseende åberopade en avgörande omständighet, nämligen att vid tidpunkten då de återuppfördes i den omtvistade förteckningen ansåg Förenade kungariket – som var den medlemsstat som låg bakom att de uppförts i förteckningen över personer vars tillgångar skulle frysas – att de inte längre uppfyllde kriterierna för att uppföras i denna förteckning. De har förtydligat att de, i punkt 94 i deras stämningsansökan, anförde att denna omständighet visade att kommissionen inte uppnått de föreskrivna beviskraven för att styrka att klagandena uppfyllde kriterierna i resolution 1617 (2005), med följden att den skada som åsamkats deras rättigheter var uppenbart oproportionerlig.
De anser dessutom att den ståndpunkt tribunalen intagit i den överklagade domen är oförenlig med dom av den 14 april 2015, Ayadi/kommissionen (
T‑527/09
RENV, ej publicerad,
EU:T:2015:205
), varigenom tribunalen fann att den omständigheten att sökanden inte ”uttryckligen” invänt mot kommissionens bedömning av de faktiska omständigheterna inte utgjorde hinder mot att pröva huruvida dessa omständigheter var materiellt riktiga, då sökanden oupphörligen invänt mot denna bedömning i sina yttranden och underförstått i de övriga grunder som åberopats.
Rådet och kommissionen har gjort gällande att tribunalen med fog underkände klagandenas tredje grund, då deras ansökan inte svarade mot de uppställda kraven på klarhet och precision.
Domstolens bedömning
Tribunalen fann, i punkterna 81–90 i den överklagade domen att den tredje grunden som klagandena åberopat i sin ansökan inte uppfyllde de krav som anges i artikel 44.1 i tribunalens rättegångsregler av den 2 maj 1991 i ändrad lydelse, och talan kunde därmed inte vinna bifall såvitt avsåg den grunden.
Härvid erinrade tribunalen inledningsvis om att dessa krav innebär att de väsentliga faktiska och rättsliga omständigheter på vilka talan grundas ska framgå på ett konsekvent och begripligt sätt av innehållet i själva ansökan, och att ansökan således tydligt ska ange vad grunden för talan består i. Endast ett abstrakt omnämnande av denna grund motsvarar inte nyssnämnda krav.
Tribunalen konstaterade därefter att klagandenas argument avseende ett åsidosättande av rätten till egendom inte hade utvecklats vidare, de enda synpunkter som framförts i ansökan avsåg straffrättsliga beviskrav. Tribunalen påpekade dessutom att klagandena under förhandlingen hade tillfrågats om innebörden av denna grund och att klagandena hade uppgett att de därigenom avsåg att bestrida den motivering som kommissionen lagt till grund för beslutet att återuppföra dem i den omtvistade förteckningen, och hänvisade härvidlag till punkterna 65, 94 och 95 i ansökan, samt till det yttrande över konsekvenserna av domen av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
), som de ingett den 9 september 2013, efter det att de ingett sin ansökan till tribunalen,
Tribunalen konstaterade slutligen, för det första, att hänvisningarna till punkterna 94 och 95 i ansökan var rent abstrakta och inte avsåg något av de skäl som förekom i den motivering kommissionen lagt till grund för sitt beslut att återuppföra klagandena i den omtvistade förteckningen. Tribunalen påpekade, för det andra, att den omständigheten att de grunder som åberopats i ansökan var obegripliga inte kunde avhjälpas genom att hänvisa till dess bilagor, såsom angetts i punkt 65 i ansökan.
Under dessa förhållanden kan det inte anses att en felaktig rättstillämpning behäftar de skäl som föranledde tribunalen att underkänna klagandenas tredje grund, och inte heller att tribunalen missuppfattade denna grund.
Enligt artikel 21 i stadgan för Europeiska unionens domstol, som är tillämplig på förfarandet vid tribunalen enligt artikel 53 första stycket i samma stadga, och artikel 44 i tribunalens rättegångsregler av den 2 maj 1991 i ändrad lydelse, ska ansökan nämligen, bland annat, innehålla uppgifter om föremålet för talan, yrkandena och en kortfattad framställning av de åberopade grunderna.
Härvid erinrar domstolen, för det första, om att för att en talan vid tribunalen ska kunna tas upp till sakprövning krävs det att de väsentliga, faktiska och rättsliga, omständigheter som talan grundas på, åtminstone kort men på ett konsekvent och begripligt sätt, framgår av innehållet i själva ansökan. Innehållet i en ansökan kan visserligen understödjas och kompletteras på särskilda punkter genom hänvisning till specifika avsnitt i bifogade handlingar, men en generell hänvisning till andra handlingar kan, även om dessa handlingar bifogas ansökan, inte kompensera att sådana väsentliga delar av den rättsliga argumentationen som ska återfinnas i själva ansökan saknas (dom av den 11 september 2014, MasterCard m.fl./kommissionen,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, punkt
, och dom av den 19 mars 2015, Dole Food och Dole Fresh Fruit Europe/kommissionen,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
, punkt
).
Den kortfattade framställning av grunderna som alla ansökningar måste innehålla, i den mening som avses i dessa artiklar, innebär, för det andra, att en ansökan klart ska uttrycka vad grunden för talan består i (dom av den 11 september 2014, MasterCard m.fl./kommissionen,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
, punkt
).
Det framgår vid en granskning av den ansökan klagandena gett in i första instans att även om den tredje grunden, genom själva rubriken, formellt avsåg ett åsidosättande av rätten till egendom och rätten till respekt för privatlivet, ifrågasatte de mycket kortfattade argument som anförts till stöd för denna grund endast kommissionens bedömning av de bevis som rättfärdigade att klagandena uppfördes i den omtvistade förteckningen.
Klagandena hävdade nämligen att kommissionen hade underlåtit att beakta meddelandet från Förenade kungarikets regerings som angav att klagandena sedan länge hade upphört att uppfylla de kriterier som uppställdes i resolution 1617 (2005) för att uppföras i nämnda förteckning. Således avsåg deras argumentation främst de beviskrav som uppställs inom straffrätten, och inte rätten till egendom.
Följaktligen var det korrekt av tribunalen att anse att klagandenas tredje grund inte svarade mot de krav som uppställs i artikel 44 i tribunalens rättegångsregler av den 2 maj 1991 i ändrad lydelse.
Domstolen anser inte heller att tribunalen missuppfattade denna grund, då klagandena i deras ansökan inte visat att det förelåg någon som helst koppling mellan de beviskrav de åberopat och åsidosättandet av deras rätt till egendom och rätt till respekt för privatlivet.
Det följer av ovanstående att tribunalen inte gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning då den, i punkt 90 i den överklagade domen, underkände klagandenas tredje grund.
Överklagandet kan således inte vinna bifall såvitt avser den första grunden.
Den andra grunden
Parternas argument
Genom den andra grunden, som avser punkterna 78 och 79 i den överklagade domen, har klagandena gjort gällande att tribunalen inte utförde den rättsliga prövning den var skyldig till i enlighet med domen av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkterna
och
). Tribunalen vare sig krävde att de faktiska omständigheter kommissionen åberopat skulle styrkas, eller kontrollerade huruvida de anklagelser som riktades mot klaganden inte låg alltför långt tillbaka i tiden. Tribunalen beaktade inte heller de detaljerade synpunkter klagandena framfört till såväl kommissionen som tribunalen, för att hävda att de anklagelser som riktats mot klagandena var ogrundade.
Rådet har i första hand gjort gällande att klagandenas andra grund är vag och sammanblandar överväganden avseende de omtvistade rättsakternas formella lagenlighet, i synnerhet angående motiveringsskyldigheten, som utgör en väsentlig formföreskrift, och deras materiella lagenlighet, angående huruvida skälen för att uppföra klagandena i den omtvistade förteckningen var välgrundade. Följaktligen svarade inte denna grund mot de formkrav som stadgas i artikel 169.2 i domstolens rättegångsregler och skulle således avvisas då det var uppenbart att den inte kan tas upp till prövning. Rådet har i andra hand anfört att genom denna grund har klagandena endast omformulerat den första grunden för överklagandet avseende bestridandet i sak av de skäl kommissionen lagt till grund för att återuppföra klagandena i den omtvistade förteckningen, och således kan den inte godtas av samma anledning som anförts vid prövningen av den första grunden för överklagandet.
Kommissionen anser att det är uppenbart att överklagandet inte kan vinna bifall såvitt avser denna grund, som åsyftar punkterna 78 och 79 i den överklagade domen, varigenom tribunalen fann att förordning nr 1139/2010 inte var behäftad med ett åsidosättande av motiveringsskyldigheten. Tribunalen tillämpade med stor precision de kriterier som slogs fast i domen av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
), vilka kräver att motiveringen ska innehålla en beskrivning av de individuella, specifika och konkreta skäl som fått de behöriga myndigheterna att anse att restriktiva åtgärder ska vidtas gentemot en person. Kommissionen har i tillägg anfört att punkterna 120 och 121 i nyssnämnda dom inte avser motiveringsskyldigheten, utan prövningen i sak av de åberopade skälen, med följden att ”klagandena skjuter bredvid målet”.
Domstolens bedömning
I punkt 80 i den överklagade domen fann tribunalen att talan inte kunde vinna bifall såvitt avsåg klagandenas andra grund, angående att kommissionen åsidosatt motiveringsskyldigheten med avseende på de omtvistade rättsakterna. Genom nämnda grund invände klagandena mot den vaga och otillräckliga motivering kommissionen lagt till grund för beslutet att återuppföra klagandena i den omtvistade förteckningen.
I punkterna 74–76 i den överklagade domen erinrade tribunalen om de krav som följer av den skyldighet att motivera rättsakter som går någon emot som åvilar institutionerna enligt artikel 296 FEUF och framhöll, bland annat, att enligt punkt 116 i domen av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
), innebär denna skyldighet under alla omständigheter, inklusive i de fall då motiveringen av en unionsrättsakt motsvarar skäl som har anförts av ett internationellt organ, att denna motivering ska innehålla en beskrivning av de individuella, specifika och konkreta skäl som har fått de behöriga myndigheterna att anse att den berörda personen bör bli föremål för restriktiva åtgärder.
Tribunalen drog härav, i punkt 77 i den överklagade domen, slutsatsen att det ”vore möjligt att stödja sig på motiveringen till att uppföra de berörda i den omtvistade förteckningen, såtillvida denna motivering innehåller individuella, specifika och konkreta skäl som alltjämt är giltiga mot bakgrund av de yttranden som inkommit från de personer som förekommer i förteckningen”.
Det framgår således av punkterna 78 och 79 i den överklagade domen att tribunalen, dels uppgav att förordning nr 1139/2010 hänvisade till meddelandet till klagandena om motiveringen och de synpunkter de hade kunnat inkomma med i det avseendet, dels prövade grunderna för denna motivering och fann att de i förevarande fall var förenliga med de krav som följer av domen av den18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
, punkt
), eftersom de innehöll individuella, specifika och konkreta skäl som rättfärdigade att klagandena uppförts i den omtvistade förteckningen.
Det kan således inte med fog hävdas att tribunalen, genom de argument som angavs i de nyssnämnda punkterna och varigenom tribunalen prövade skälen till att klagandena återuppfördes i den omtvistade förteckningen, inte kontrollerade huruvida kommissionen uppfyllt sin skyldighet att motivera de omtvistade rättsakterna.
Med hänsyn till att klagandena inte har hävdat att tribunalen missuppfattade den andra grunden som åberopats till stöd för deras talan i första instans, kan överklagandet följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den andra grunden.
Den tredje grunden
Parternas argument
Genom den tredje grunden har klagandena gjort gällande att tribunalen felaktigt ansåg att kommissionen för egen räkning hade genomfört en omsorgsfull, opartisk och oberoende prövning av de faktiska omständigheter som åberopats i motiveringen till de omtvistade rättsakterna, samt av uppgifter till klagandenas försvar och synpunkter som de inkommit med. Klagandena har i detta hänseende framhållit att det förefaller som om tribunalen inte beaktade de skriftliga och muntliga yttranden de gett in under förfarandets gång, då tribunalen inte bemött något av de argument klagandena lagt fram.
Klagandena anser att vid tidpunkten då de omtvistade rättsakterna antogs gav kommissionen endast sken av att ha kontrollerat underlaget i ärendet. Kommissionen iakttog endast på ett rent formellt sätt klagandenas rätt till försvar, utan att ha för avsikt att ifrågasätta sanktionskommitténs bedömningar med hänsyn till klagandenas synpunkter, vilket motsvarar ett agerande som tribunalen redan haft tillfälle att underkänna i dom av den 30 september 2010, Kadi/kommissionen (
T‑85/09
,
EU:T:2010:418
, punkt
), därefter i dom av den 21 mars 2014, Yusef/kommissionen (
T‑306/10
,
EU:T:2014:141
, punkterna
och
), och dom av den 14 april 2015, Ayadi/kommissionen (
T‑527/09
RENV, ej publicerad,
EU:T:2015:205
, punkterna
och
). Den omständigheten att kommissionen inte upprättade någon kontakt med Förenade kungariket, den medlemsstat som förvisso låg bakom att klagandena uppfördes i förteckningarna över de personer vars tillgångar skulle frysas men som inte längre ansåg att de skulle återuppföras i förteckningen vid tidpunkten då de omtvistade rättsakterna antogs, visar att kommissionen verkligen agerade på ett sådant sätt.
Emellertid konstaterade tribunalen endast, i punkterna 66 och 67 i den överklagade domen, att kommissionen hade ”omprövat” skälen till uppförandet den 16 april 2010 och utbytt uppgifter med sanktionskommittén den 27 maj, den 14 september och den 26 oktober 2010. Det förelåg emellertid ingen omständighet som kunde styrka att kommissionen faktiskt hade gjort en utvärdering av uppgifterna till klagandenas försvar och huruvida de påstådda skälen var välgrundade. Att endast förmedla klagandenas synpunkter till sanktionskommittén den 27 maj 2010 och anmoda denna att klargöra skälen till varför klagandena inte avförts från den omtvistade förteckningen, visar inte att kommissionen för egen räkning utvärderade de uppgifter Förenade kungarikets myndigheter förfogade över. I punkterna 66–70 i den överklagade domen godtog tribunalen följaktligen en ”irrationell” bedömning av de faktiska omständigheterna.
Rådet är av den uppfattningen att klagandenas tredje grund avser tribunalens bedömning av de faktiska omständigheterna och att den därmed ska avvisas då den inte kan prövas i sak. Rådet har gjort gällande att, på grundval av förfarandet för kommissionens omprövning, missuppfattade inte tribunalen någon av de faktiska omständigheter som anfördes inom ramen för den första och den andra grunden som klagandena åberopade i första instans. Inom ramen för överklagandet har klagandena inte inkommit med tillräckliga bevis för att styrka att tribunalen uppenbart missuppfattade bevisningen avseende de faktiska omständigheterna angående kommissionens förfarande, i enlighet med de principer som fastställdes i domen av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
).
Kommissionen har även gjort gällande att klagandena, som i huvudsak har yrkat att domstolen ska ompröva de bevis och faktiska omständigheter som utgjorde stöd för att uppföra dem i den omtvistade förteckningen, inte har utpekat någon särskild handling som styrker att tribunalens bedömningar var materiellt oriktiga, eller visar att tribunalen missuppfattade den förebringade bevisningen, med följden att klagandenas tredje grund ska avvisas inom ramen för överklagandet.
Kommissionen anser även att de tre mycket allmänt hållna argument som klagandena anfört till stöd för deras invändning mot att tribunalen bedömt de faktiska omständigheterna på ett irrationellt sätt saknar grund. Först och främst kan klagandena inte vinna framgång med påståendet att den motivering som framgår av punkt 70 i den överklagade domen inte var styrkt, då tribunalen med fog konstaterade, dels att kommissionen hade utfört en noggrann, oberoende och kritisk prövning av klagandenas synpunkter och av den omständigheten att de uppförts i sanktionskommitténs förteckning över personer som omfattades av restriktiva åtgärder, dels att kommissionen inte rent automatiskt hade kopierat denna kommittés slutsatser. Vidare kan klagandena inte vinna framgång med argumentet att motiveringen som framgår av punkterna 66–70 i den överklagade domen är oförenlig med domen av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
), domen av den 21 mars 2014, Yusef/kommissionen (
T‑306/10
,
EU:T:2014:141
), och domen av den 14 april 2015, Ayadi/kommissionen (
T‑527/09
RENV, ej publicerad,
EU:T:2015:205
). Huruvida ett åsidosättande av rätten till försvar och rätten till ett effektivt domstolsskydd föreligger ska nämligen bedömas mot bakgrund av de särskilda omständigheterna i varje enskilt fall. Argumentet att tribunalen gjorde sig skyldig till felaktig rättstillämpning i punkterna 66–70 i den överklagade domen, på grund av att ingen kontakt upprättades med Förenade kungariket, vid vilken tidpunkt det än må vara, saknar slutligen grund. Nämnda rättspraxis ålägger nämligen inte på något sätt kommissionen en skyldighet att ta kontakt med Förenade kungariket. Under alla förhållanden rådgjorde kommissionen med Europeiska unionens förvaltningskommitté, i vilken samtliga medlemsstater är representerade.
Domstolens bedömning
Efter att i punkterna 59–70 i den överklagade domen ha prövat klagandenas första grund, avseende oegentligheter vid kommissionens omprövningsförfarande, underkände tribunalen denna grund.
I punkterna 59–65 i den överklagade domen erinrade tribunalen för det första om domstolens definition, enligt domen av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
), av de skyldigheter som åvilar institutionerna när de antar ett beslut om att uppföra en persons namn i en förteckning över personer som omfattas av restriktiva åtgärder, för att rätten till försvar och rätten till ett effektivt domstolsskydd ska iakttas.
För det andra prövade tribunalen, i punkterna 66–70 i den överklagade domen, de olika faserna av det förfarande kommissionen följt för att anta förordning nr 1139/2010, varigenom klagandena återuppfördes i den omtvistade förteckningen.
Härav drog tribunalen slutsatsen att kommissionen hade iakttagit de tre processuella garantier som domstolen framhållit i sin dom av den 18 juli 2013, kommissionen m.fl./Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P och C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
), genom att utföra en noggrann, oberoende och kritisk omprövning av parternas yttranden och av det uppförande sanktionskommittén beslutat om, samt genom att göra en fördjupad och egen prövning av kommitténs slutsatser. Tribunalen fann således, i punkt 71 i den överklagade domen, att talan inte kunde vinna bifall såvitt avsåg klagandenas första grund.
Inom ramen för den tredje grunden för överklagandet har klagandena inte anfört någon omständighet som skulle kunna visa att tribunalens bedömning grundade sig på materiellt oriktiga uppgifter eller innebar en missuppfattning av den bevisning som förebringats vid tribunalen.
Klagandena har nämligen endast gjort gällande att tribunalen felaktigt konstaterade att kommissionen hade utfört en omsorgsfull, opartisk och oberoende prövning av deras ärende. I detta hänseende grundade sig klagandena på den omständigheten att Förenade kungariket, som låg bakom att de uppförts i Förenta nationernas förteckning, radikalt hade ändrat uppfattning beträffande klagandena sedan november månad år 2009, och på den skriftväxling som ägt rum mellan kommissionen och sanktionskommittén från och med september månad år 2009.
Det kan emellertid konstateras att även om en sådan omständighet kunde motivera att klagandena ströks från den omtvistade förteckningen, vilket slutligen skedde genom antagandet av genomförandeförordning nr 640/2011, kunde den inte i sig leda till att tribunalen skulle finna att kommissionen hade underlåtit att uppfylla sina skyldigheter och åsidosatt klagandenas rätt till försvar genom att anta förordning nr 1139/2010.
Domstolen erinrar nämligen inledningsvis om att klagandena uppfördes i den omtvistade förteckningen för första gången genom förordning nr 246/2006, till följd av sanktionskommitténs beslut av den 7 februari 2006 om att uppföra dem i den förteckning över personer och enheter som omfattades av restriktiva åtgärder som upprättats med stöd av resolution 1390 (2002). Artikel 2 i förordning nr 881/2002 ogiltigförklarades sedan, såvitt den avsåg klagandena, genom tribunalens dom av den 29 september 2010, Al-Faqih m.fl./rådet (
T‑135/06–T‑138/06
, ej publicerad,
EU:T:2010:412
), som det hänvisas till i punkt 6 ovan. De återuppfördes därefter i den omtvistade förteckningen genom förordning nr 1139/2010, vilken utgjorde föremålet för den talan om ogiltigförklaring som tribunalen ogillade genom den överklagade domen. De ströks slutligen från den omtvistade förteckningen genom genomförandeförordning nr 640/2011, som antagits till följd av sanktionskommitténs beslut av den 22 juni 2011 varigenom de ströks från Förenta nationernas förteckning.
Det framgår av skäl 2–6 i förordning nr 1139/2010 att den förordningen hade retroaktiv verkan, och främst avsåg att ersätta förordning nr 881/2002, i dess lydelse enligt förordning nr 246/2006, såvitt den avsåg klagandena. Artikel 2 andra stycket i förordning nr 1139/2010 angav uttryckligen att den förordningen skulle tillämpas från och med den 11 februari 2006.
Klagandenas argumentation ska därmed anses vara verkningslös.
Överklagandet kan följaktligen inte vinna bifall såvitt avser den tredje grunden.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 184.2 i domstolens rättegångsregler ska domstolen besluta om rättegångskostnaderna när överklagandet ogillas. I enlighet med artikel 138.1 i rättegångsreglerna, som enligt dess artikel 184.1 är tillämplig i mål om överklagande, ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Rådet och kommissionen har yrkat att klagandena ska förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna. Eftersom klagandena har tappat målet, ska rådets och kommissionens yrkande bifallas och Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah och Taher Nasuf ersätta rättegångskostnaderna.

Mot denna bakgrund beslutar domstolen (åttonde avdelningen) följande:

1)
Överklagandet ogillas.

2)
Al-Bashir Mohammed Al-Faqih, Ghunia Abdrabbah och Taher Nasuf ska ersätta rättegångskostnaderna.

Underskrifter
(
*1
)	Rättegångsspråk: engelska.