CELEX: 62016CJ0217
Eelotsusetaotlus
Euroopa Komisjoni otsus, mis puudutab makstud summade tagasimaksmist ja mida saab pöörata täitmisele
ELTL artikkel 299
Sundtäitmine
Täitemeetmed
Sellise liikmesriigi kohtu kindlaksmääramine, kes on pädev täitmist puudutavates kohtuvaidlustes
Selle isiku kindlaksmääramine, kellel on rahaline kohustus
Liikmesriigi menetlusnormide kohaldamise tingimused
Liikmesriikide menetlusautonoomia
Võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtted

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada ELTL artiklit 299 ning nõukogu 24. juuni 1988. aasta määrust (EMÜ) nr 2052/88 struktuurifondide ülesannete ja tõhususe kohta ning nende tegevuse kooskõlastamise kohta teiste struktuurifondide ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega (
EÜT 1988, L 185, lk 9
); nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määrust (EMÜ) nr 4253/88, millega nähakse ette sätted määruse nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega (
EÜT 1988, L 374, lk 1
), ja nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määrust (EMÜ) nr 4256/88, millega nähakse ette sätted määruse nr 2052/88 rakendamiseks Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) arendusrahastu suhtes (
EÜT 1988, L 374, lk 25
).
Taotlus on esitatud Euroopa Komisjoni ja Dimos Zagoriou (Zagori omavalitsusüksus, Kreeka) vahelises kohtuvaidluses, mille ese on Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondist (EAGGF) antud abi ühe osa sissenõudmine komisjoni otsuse alusel, mis puudutab eelnevalt makstud summade tagasimaksmist ja mida saab ELTL artikli 299 kohaselt täitmisele pöörata.
Õiguslik raamistik
Määruse nr 4253/88 artiklis 24 on sätestatud:
„1.   Kui projekt või meede näib õigustavat üksnes osa selleks eraldatud rahalisest abist, uurib komisjon juhtumit asjakohasel viisil partnerluse raames, nõudes eelkõige seda, et liikmesriik või liikmesriigi poolt ettevõtmise rakendamiseks määratud ametiasutused esitaksid omapoolsed märkused kindlaksmääratud aja jooksul.
2.   Pärast uurimist võib komisjon asjaomasele projektile või meetmele antavat abi vähendada või selle peatada, kui uurimise käigus ilmneb õigusnormide rikkumine või eelkõige projekti või meetme laadi või rakendamise tingimusi mõjutav oluline muudatus, mille kohta ei ole taotletud komisjoni heakskiitu.
3.   Iga alusetult makstud ning tagasinõudmisele kuuluv summa makstakse komisjonile tagasi. Tagasimaksmata summadelt võidakse arvestada viivist […]“ [mitteametlik tõlge]
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimused
4. oktoobri 2006. aasta otsusega K(2006) 4798, mille saab ELTL artikli 299 kohaselt täitmisele pöörata, määras komisjon kindlaks, et Dimotiki Epicheirisi Touristikis Anaptyxis tou Dimou Aristis Zagoriou Ioanninon (Aristis Zagoriou Ioanninoni omavalitsusüksuse turismi arendamise munitsipaalettevõte, Kreeka) võlgneb talle 284739,20 eurot. Otsust tehti viimati nimetatud ettevõtjatelt 1993. aastal antud abi tagasinõudmiseks.
Kuna nimetatud munitsipaalettevõte likvideeriti, adresseeriti 31. augusti 2008. aasta maksekäsk Kentriko Zagori omavalitsusüksusele (Kreeka), kellega Aristi Zagoriou Ioanninoni omavalitsusüksus oli vahepeal liidetud ning kes sai seetõttu viimati nimetatud omavalitsusüksuse õigusjärglaseks, ning seejärel toimus 7. oktoobri 2008. aasta aktiga, mis toimetati Kentriko Zagori omavalitsusüksusele kätte 15. oktoobril 2008, komisjoni nõudel pangas Kentriko Zagori omavalitsusüksuse pangakontode arestimine summas 322213,54 eurot. Pank kandis vastavalt arestimisaktile kogu selle summa komisjonile üle.
Nagu selgub eelotsusetaotlusest, esitas Kentriko Zagori omavalitsusüksus (Kreeka), kelle asemele on põhikohtuasjas asunud tema üldõigusjärglane Zagori omavalitsusüksus, 23. oktoobril 2008 Monomeles Protodikeio Athinonile (Ateena esimese astme tsiviilkohus ainuisikulises koosseisus, Kreeka) vastuväite komisjoni otsuse alusel tehtud maksekäsu peale.
Kentriko Zagori omavalitsusüksus palus samas menetluses ka arestimisakti tühistamist.
Oma nõuete põhjenduseks viitas vastuväite esitaja esiteks sellele, et tal ei ole täitemenetluses võlgnikuks olemise võimet ning seetõttu ei saa tema suhtes sellist täitemeedet rakendada, ning teiseks asjaolule, et vaidlusalune summa käib tulude kohta, mida ei ole võimalik arestida.
Pärast seda, kui Monomeles Protodikeio Athinon (Ateena esimese astme tsiviilkohus ainuisikulises koosseisus, Kreeka) tunnistas ennast pädevaks asja lahendama, kuna tegemist on eraõigusliku vaidlusega, rahuldas ta 14. mai 2013. aasta otsusega osaliselt vastuväite esitaja nõuded, tühistades arestimisakti, kuna Kentriko Zagori omavalitsusüksusel puudub täitemenetluses võlgnikuks olemise võime.
Komisjon esitas selle otsuse peale apellatsioonkaebuse eelotsusetaotluse esitanud kohtule, asudes eelkõige seisukohale, et esimese astme kohus tõlgendas liidu õigust valesti. Nimetatud institutsioon leiab sisuliselt, et esimese astme kohus ei olnud pädev põhikohtuasja menetlema, kuna tegemist on haldusvaidlusega, mida lahendavad halduskohtud. Komisjon väidab samuti, et nõuet saab Zagori omavalitsusüksuse suhtes täita.
Neil asjaoludel otsustas Efeteio Athinon (Ateena apellatsioonikohus, Kreeka) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Mis liiki on [komisjoni] aktid, kui ta teostab oma pädevust määruste nr 205[2]/88, nr 4253/88 ja nr 4256/88 alusel, ning täpsemalt, kas need komisjoni aktid on avalik-õiguslikud ja nende alusel tekkivad vaidlused on igal juhul sisu poolest haldusvaidlused, eelkõige kui [komisjoni] poolt määratud kolmanda isiku valduses oleva vara aresti ese on erasektori laen ja kui selle esialgse nõude aluseks, mille rahuldamiseks täitemenetlust läbi viiakse, on avaliku õiguse valdkonda kuuluv õigussuhe, mis on tekkinud eespool viidatud [komisjoni] aktidest, või on tegemist eraõiguslike aktidega, mille alusel tekkivad vaidlused on tsiviilvaidlused?
2.
Kui arvestada ELTL artiklit 299 – mille kohaselt reguleerivad [komisjoni] selliste aktide sundtäitmist, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide, selles riigis kehtivad tsiviilkohtumenetluse normid, mille territooriumil täitmine aset leiab – ja asjaolu, et see sama artikkel näeb ette, et täitemeetmete õiguspärasuse kontroll kuulub liikmesriikide kohtute pädevusse, siis kuidas määratakse kindlaks liikmesriikide kohtute pädevus selle täitmise käigus tekkinud vaidluste lahendamisel, kui liikmesriigi õiguse kohaselt on need vaidlused sisu poolest haldusvaidlused, ehk teisisõnu, kui asjaomane õigussuhe kuulub avaliku õiguse valdkonda?
3.
Kas [komisjoni] poolt määruste nr 205[2]/88, nr 4253/88 ja nr 4256/88 alusel antud selliste aktide sundtäitmisel, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide, [määratakse] isiku täitemenetluses võlgnikuks olemise võime kindlaks liikmesriigi või liidu õiguse alusel?
4.
Kui õigussubjekt, kellel lasub rahaline kohustus Euroopa Komisjoni poolt määruste nr 205[2]/88, nr 4253/88 ja nr 4256/88 alusel antud aktist tulenevalt, on munitsipaalettevõte, kes on vahepeal tegevuse lõpetanud, siis kas omavalitsusüksus, kellele see ettevõte kuulus, vastutab viidatud määruste alusel [komisjoni] ees kõnealuse rahalise kohustuse eest?“
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene ja teine küsimus
Esimese ja teise küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artiklit 299 tuleb tõlgendada nii, et selle artikliga määratakse kindlaks, milline liikmesriigi kohtuharu on pädev menetlema siis, kui vaidlustatakse komisjoni selliste aktide sundtäitmine, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide ja mida saab vastavalt sellele artiklile pöörata täitmisele.
Selles küsimuses nähtub ELTL artikli 299 esimesest lõigust, et muu hulgas komisjoni õigusaktid, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide, saab pöörata täitmisele.
Kuigi ELTL artikli 299 teise lõiguga on tõesti täpsustatud, et täitmist reguleerivad selles riigis kehtivad tsiviilkohtumenetluse normid, mille territooriumil täitmine aset leiab, tuleb viidet tsiviilkohtumenetluse normidele mõista nii, et sellega peetakse silmas liikmesriigi norme, mis reguleerivad sundtäitmist. Nimelt on ELTL artikli 299 kolmandas lõigus ette nähtud, et kui korraldus otsuse täitmise tagamise kohta on lisatud, siis toimub asjaomase isiku poolt täitmise taotlemine kooskõlas liikmesriigi õigusaktidega, ning ELTL artikli 299 neljandas lõigus, et kaebused täitmise ebaõige viisi kohta kuuluvad liikmesriigi kohtute pädevusse.
Nii ELTL artikli 299 sõnastusest kui ka ülesehitusest tuleneb, et selles ei sisaldu sõnaselgelt sätet, millega määrataks liikmesriigi õiguses kindlaks, milline kohtuharu on pädev menetlema vaidlusi, mis on seotud komisjoni selliste aktide sundtäitmisega, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide ja mida saab pöörata täitmisele.
Järelikult on vastavalt liikmesriigi menetlusautonoomia põhimõttele selline kindlaksmääramine ja menetlusnormide kehtestamine vaidlustamiseks, mis on mõeldud õigussubjektidele liidu õigusest tulenevate õiguste kaitse tagamiseks, iga liikmesriigi riigisisese õiguskorra ülesanne. Siiski selgub Euroopa Kohtu väljakujunenud praktikast, et liikmesriigi õiguse kohaldamine ei tohi kahjustada liidu õiguse kohaldamist ja tõhusust ning nii oleks see juhul, kui liikmesriigi õiguse kohaldamisel muutuks eeskirju eirates antud abi tagasinõudmine praktiliselt võimatuks. Samuti tuleb liikmesriigi õigust kohaldada nii, et see ei oleks diskrimineeriv võrreldes menetlusega, mida kohaldatakse sama tüüpi riigisiseste vaidluste lahendamisel, ja liikmesriigi kohtud on kohustatud neid asju menetlema samasuguse hoolsusega ja sellise korra kohaselt, mis ei muuda kõnealuste summade tagasinõudmist keerulisemaks kui see on sarnastel juhtudel vastavaid liikmesriigi sätteid rakendades (vt selle kohta kohtuotsus, 13.3.2008, Vereniging Nationaal Overlegorgaan Sociale Werkvoorziening jt,
C‑383/06–C‑385/06
,
EU:C:2008:165
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Komisjon väidab oma kirjalikes seisukohtades, et liidu õiguses on ette nähtud, et sama kohtuharu kohtutel on pädevus nii siis, kui vaidlustamine puudutab liikmesriigi vahenditest alusetult makstud abi tagasinõudmist, kui ka siis, kui vaidlustamine on seotud Euroopa Liidu vahenditest alusetult makstud abi tagasinõudmisega.
Sellega seoses tuleneb käesoleva kohtuotsuse punktis 16 toodud kaalutlustest, et vaidlustamist, mis puudutab liikmesriigi avaliku võimu kandja aktide sundtäitmist, ning vaidlustamist, mis käsitleb ELTL artiklis 299 mainitud liidu institutsiooni akti sundtäitmist, tuleb kohelda võrdselt.
Selleks tuleb esiteks teha kindlaks võrreldavad menetlused või vaidlustamised ning teiseks teha kindlaks, kas vaidlustamist, mis on seotud sellise akti sundtäitmisega, millele on viidatud ELTL artiklis 299, koheldakse ebasoodsamalt kui avaliku võimu kandja akti sundtäitmist puudutavat võrreldavat vaidlustamist.
Mis esiteks puudutab vaidlustamiste võrreldavust, siis liikmesriigi kohus, kellele ainsana on vahetult teada kohaldatavad menetlusnormid, peab hindama asjaomaste vaidlustamiste sarnasust, võttes arvesse nende eset, alust ja olulisi tunnuseid (kohtuotsus, 27.6.2013, Agrokonsulting‑04,
C‑93/12
,
EU:C:2013:432
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis teiseks puudutab vaidlustamiste sarnast kohtlemist, siis tuleb meelde tuletada, et iga kord, kui tekib küsimus, kas liikmesriigi menetlusnorm, mis puudutab liidu õigusel põhinevat vaidlustamist, on ebasoodsam kui menetlusnorm, mis puudutab sarnast riigisisest vaidlustamist, tuleb seda analüüsida, arvestades selle normi kohta menetluses tervikuna, vastava menetluse kulgu ning menetluse eripära erinevates liikmesriigi ametiasutustes (kohtuotsus, 1.12.1998, Levez,
C‑326/96
,
EU:C:1998:577
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Liikmesriigi kohus peab seega analüüsima, kas menetlusnormid, mida kohaldatakse ELTL artiklis 299 viidatud aktide sundtäitmisega seotud vaidlustamisele, on ebasoodsamad menetlusnormidest, mida kohaldatakse vaidlustamisele, mis puudutab liikmesriigi avaliku võimu kandja akti sundtäitmist. Seega rikutaks liidu õigust, kui erinevate normide kohaldamine sarnastele vaidlustele tähendaks, et juhul, kui vaidlustatakse ELTL artiklis 299 viidatud aktide sundtäitmine, oleks kohtlemine ebasoodsam.
Sellega seoses tuleb meenutada, et menetlusnorm, mille kohaselt lahendatakse sarnaseid vaidlusi riigisiseste erinevate kohtuharude poolt vastavalt sellele, kas need vaidlused põhinevad liidu õigusel või liikmesriigi õigusel, ei kujuta endast tingimata menetlusnormi, mida võib pidada ebasoodsaks (vt analoogia alusel kohtuotsus, 12.2.2015, Baczó ja Vizsnyiczai,
C‑567/13
,
EU:C:2015:88
, punkt
).
Sellega seoses tuleb tõdeda, et esiteks ei ole käesoleval juhul esitatud ühtegi väidet, et just tsiviilkohtutes vaidlustamine oleks komisjonile ebasoodsam kui halduskohtus vaidlustamine ning teiseks ei sisalda midagi sellist Euroopa Kohtu käsutuses olev toimik. Järelikult tuleb liikmesriigi kohtul analüüsida, kas käesoleval juhul võib olla tegemist võrdväärsuse põhimõtte rikkumisega.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb esimesele ja teisele küsimusele vastata, et ELTL artiklit 299 tuleb tõlgendada nii, et see artikkel ei määra kindlaks, milline liikmesriigi kohtuharu on pädev menetlema siis, kui vaidlustatakse komisjoni selliste aktide sundtäitmine, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide ja mida saab vastavalt sellele artiklile pöörata täitmisele; see tuleb vastavalt liikmesriigi menetlusautonoomia põhimõttele määrata kindlaks liikmesriigi õigusega, tingimusel et see ei kahjustada liidu õiguse kohaldamist ja tõhusust.
Liikmesriigi kohus peab kindlaks tegema, kas liikmesriigi menetlusnormide kohaldamine juhul, kui vaidlustatakse ELTL artiklis 299 viidatud aktide sundtäitmine, toimub mittediskrimineerival viisil võrreldes nende menetlustega, millega lahendatakse samalaadseid riigisiseseid vaidlusi, ning sellise korra kohaselt, mis ei muuda kõnealuste summade tagasinõudmist keerulisemaks, kui see on sarnastel juhtudel vastavaid liikmesriigi sätteid rakendades.
Kolmas ja neljas küsimus
Kolmanda ja neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus sisuliselt teada, kas ELTL artiklit 299 ja määruseid nr 2052/88, nr 4253/88 ja nr 4256/88 tuleb tõlgendada nii, et nendega määratakse sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas kindlaks isikud, kelle suhtes saab nõuda sundtäitmist komisjoni otsuse alusel, mis puudutab makstud summade tagasimaksmist ja mida saab täitmisele pöörata.
Sellega seoses nähtub ELTL artikli 299 esimese lõigu sõnastusest, et Euroopa Liidu Nõukogu, komisjoni või Euroopa Keskpanga õigusaktid, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide, saab pöörata täitmisele.
Sellest sättest tuleneb, et neid akte saab sundtäita nendes aktides nimetatud muude isikute suhtes peale riikide.
Sundtäitmist puudutavate liikmesriigi õigusnormide kohta ilmneb ELTL sama artikli 299 teisest ja kolmandast lõigust, et need normid reguleerivad täitmisele pööramise korda, mitte isikuid, keda see täitmine võib puudutada.
Kui puuduvad liidu õigusnormid, mis määravad kindlaks need isikud ja eelkõige võimaldavad teha kindlaks, kas täitmine võib toimuda muu isiku kui komisjoni otsuse adressaadi suhtes, siis tuleb järelikult iga liikmesriigi riigisiseses õiguskorras määrata kindlaks isikud, kelle suhtes sundtäitmine võib toimuda, kuid seda siiski tingimusel, et liikmesriigi õigusnormid ei ole vähem soodsad kui õigusnormid, mida kohaldatakse riigisisese õigusega reguleeritavate sarnaste olukordade suhtes (võrdväärsuse põhimõte), ja et need ei muuda praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks Euroopa Liidu õigusega antud õiguste kasutamist (tõhususe põhimõte) (vt selle kohta kohtuotsus, 12.2.2015, Baczó ja Vizsnyiczai,
C‑567/13
,
EU:C:2015:88
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Juhul kui isik, kellele on viidatud otsuses, mis paneb talle rahalise kohustuse, on likvideeritud, peab eelotsusetaotluse esitanud kohus need isikud sel alusel kindlaks määrama.
Komisjon väidab sellega seoses, et asjakohased liikmesriigi õigusnormid õigusjärgluse kohta välistavad täielikult või muudavad ülemäära raskeks ELTL artikli 299 alusel tehtud otsuste täitmise liidu ees võlgnikeks oleva ühe kategooria suhtes ning muudavad igal juhul raskemaks liidu võlanõuete täitmise võrreldes analoogiliste Kreeka riigi võlanõuete täitmisega. Nimelt on komisjon arvamusel, et need normid võimaldavad avaliku võimu kandjal, kes kontrollib alusetult liidu abi saanud äriühingut, see äriühing likvideerida ja sisuliselt kanda endale üle kogu tema vara, sealhulgas abi, omades samas õigust loobuda soovikohaselt äriühingu kohustustest. Seega sai Zagori omavalitsusüksus põhikohtuasjas endale Kentriko Zagori Ioanninoni omavalitsusüksuse võlad Kreeka riigi ja sotsiaalkindlustusasutuste, kuid mitte liidu ees.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtu kolmas ja neljas küsimus ei puuduta siiski seda, kas liidu õigusega on kooskõlas liikmesriigi õigusnormid likvideeritud munitsipaalettevõtte õigusjärgluse kohta. Pealegi ei sisalda eelotsusetaotlus asjakohast õiguslikku raamistikku seoses õigusjärgluse normidega liikmesriigi õiguses ning seega ei võimalda Euroopa Kohtul eelotsusetaotluse esitanud kohut abistada tema menetluses oleva konkreetse vaidluse lahendamisel.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kolmandale ja neljandale küsimusele vastata, et ELTL artiklit 299 ja määruseid nr 2052/88, nr 4253/88 ja nr 4256/88 tuleb tõlgendada nii, et nendega ei määrata sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas kindlaks isikuid, kelle suhtes saab nõuda sundtäitmist komisjoni otsuse alusel, mis puudutab makstud summade tagasimaksmist ja mida saab täitmisele pöörata. Need isikud tuleb kindlaks määrata liikmesriigi õiguses, võttes arvesse võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kolmas koda) otsustab:

1.
ELTL artiklit 299 tuleb tõlgendada nii, et see artikkel ei määra kindlaks, milline liikmesriigi kohtuharu on pädev menetlema siis, kui vaidlustatakse Euroopa Komisjoni selliste aktide sundtäitmine, mis panevad rahalise kohustuse muudele isikutele peale riikide ja mida saab vastavalt sellele artiklile pöörata täitmisele; see tuleb vastavalt liikmesriigi menetlusautonoomia põhimõttele määrata kindlaks liikmesriigi õigusega, tingimusel et see ei kahjustada liidu õiguse kohaldamist ja tõhusust.
Liikmesriigi kohus peab kindlaks tegema, kas liikmesriigi menetlusnormide kohaldamine juhul, kui vaidlustatakse ELTL artiklis 299 viidatud aktide sundtäitmine, toimub mittediskrimineerival viisil võrreldes nende menetlustega, millega lahendatakse samalaadseid riigisiseseid vaidlusi, ning sellise korra kohaselt, mis ei muuda kõnealuste summade tagasinõudmist keerulisemaks, kui see on sarnastel juhtudel vastavaid liikmesriigi sätteid rakendades.

2.
ELTL artiklit 299 ning nõukogu 24. juuni 1988. aasta määrust (EMÜ) nr 2052/88 struktuurifondide ülesannete ja tõhususe kohta ning nende tegevuse kooskõlastamise kohta teiste struktuurifondide ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega; nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määrus (EMÜ) nr 4253/88, millega nähakse ette sätted määruse nr 2052/88 rakendamiseks seoses struktuurifondide tegevuse kooskõlastamisega teiste struktuurifondidega ning Euroopa Investeerimispanga ja muude olemasolevate rahastamisvahendite tegevusega, ja nõukogu 19. detsembri 1988. aasta määrust (EMÜ) nr 4256/88, millega nähakse ette sätted määruse nr 2052/88 rakendamiseks Euroopa Põllumajanduse Arendus- ja Tagatisfondi (EAGGF) arendusrahastu suhtes, tuleb tõlgendada nii, et nendega ei määrata sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas kindlaks neid isikuid, kelle suhtes saab nõuda sundtäitmist Euroopa Komisjoni otsuse alusel, mis puudutab makstud summade tagasimaksmist ja mida saab täitmisele pöörata.
Need isikud tuleb kindlaks määrata liikmesriigi õiguses, võttes arvesse võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtteid.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: kreeka.