CELEX: 62015CJ0672
Ennakkoratkaisupyyntö
Direktiivi 2002/46/EY
Ravintolisiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentäminen
Vitamiinit ja kivennäisaineet, joita voidaan käyttää ravintolisien valmistuksessa
Enimmäismäärät
Jäsenvaltioiden toimivalta
Kansallinen säännöstö, jossa asetetaan nämä määrät
Vastavuoroista tunnustamista ei ole
Kyseisten määrien vahvistamisessa noudatettavat menettelytavat ja huomioon otettavat seikat

Ennakkoratkaisupyyntö koskee ravintolisiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 10.6.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/46/EY (
EYVL 2002, L 183, s. 51
) ja EUT-sopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty rikosasiassa, jossa Noria Distribution SARL:ää syytetään siitä, että se on pitänyt hallussaan, esitellyt, tarjonnut myytäväksi tai myynyt Ranskassa kiellettyjä ravintolisiä, joiden se on tiennyt olevan väärennettyjä, pilaantuneita tai myrkyllisiä, ja siitä, että se on erehdyttänyt tai yrittänyt erehdyttää sopimusosapuoliaan kyseisten ravintolisien käyttöön ja keskeisiin ominaisuuksiin liittyvistä vaaroista.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Unionin oikeus
Direktiivin 2002/46 2 artiklan sanamuoto on seuraava:
”Tässä direktiivissä tarkoitetaan:
a)
’ravintolisillä’ elintarvikkeita, joiden tarkoituksena on täydentää tavanomaista ruokavaliota, ja jotka ovat yhden tai useamman ravintoaineen tai muun aineen, jolla on yksin tai yhdessä muiden tällaisten aineiden kanssa ravitsemuksellinen tai fysiologinen vaikutus, tiivistettyjä lähteitä, joita pidetään kaupan annosmuodossa eli kapseleina, pastilleina, tabletteina, pillereinä ja muissa vastaavanlaisissa muodoissa, jauhepusseina, nesteampulleina, tippapulloina sekä muissa vastaavanlaisissa muodoissa olevina nestemäisinä tai jauhemaisina valmisteina, jotka on tarkoitus nauttia pieninä mitta-annoksina;
b)
’ravintoaineilla’ seuraavia aineita:
i)
vitamiineja; ja
ii)
kivennäisaineita.”
Mainitun direktiivin 3 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Jäsenvaltioiden on huolehdittava siitä, että ravintolisiä saa pitää yhteisössä kaupan ainoastaan, jos ne ovat tässä direktiivissä vahvistettujen sääntöjen mukaisia.”
Saman direktiivin 5 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Ravintolisissä esiintyvien vitamiinien ja kivennäisaineiden päivittäiset enimmäismäärät vahvistetaan valmistajan suositteleman päivittäisen annoksen mukaisesti ottaen huomioon seuraavat seikat:
a)
yleisesti hyväksyttäviin tutkimustietoihin perustuvan tieteellisen riskinarvioinnin perusteella vitamiineille ja kivennäisaineille vahvistetut suurimmat turvalliset raja-arvot ottaen huomioon tarvittaessa erot eri kuluttajaryhmien herkkyysasteiden välillä;
b)
vitamiinien ja kivennäisaineiden saanti muista ravintolähteistä.
2.   Edellä 1 kohdassa tarkoitettuja enimmäismääriä vahvistettaessa on lisäksi otettava asianmukaisesti huomioon väestön vitamiinien ja kivennäisaineiden saannin vertailuarvot.
3.   Sen varmistamiseksi, että ravintolisät sisältävät riittäviä määriä vitamiineja ja kivennäisaineita, on valmistajan suosittelemalle päivittäiselle annokselle vahvistettava sopivalla tavalla vähimmäismäärät.
4.   Edellä 1–3 kohdassa tarkoitetut vitamiinien ja kivennäisaineiden enimmäis- ja vähimmäismäärät vahvistetaan 13 artiklan 2 kohdassa tarkoitettua menettelyä noudattaen.”
Direktiivin 2002/46 11 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jäsenvaltiot eivät saa valmisteiden koostumuksen, valmistusominaisuuksien, esillepanon tai merkintöjen vuoksi kieltää tai rajoittaa 1 artiklassa tarkoitettujen, tämän direktiivin tai sen täytäntöönpanemiseksi tarvittaessa annettujen yhteisön säädösten mukaisten valmisteiden kauppaa, sanotun kuitenkaan rajoittamatta 4 artiklan 7 kohdan soveltamista.
2.   Edellä 1 kohta ei estä kansallisten sääntöjen soveltamista siinä tapauksessa, että tämän direktiivin täytäntöönpanosta ei ole annettu yhteisön säädöksiä, sanotun kuitenkaan rajoittamatta yhteisön perustamissopimuksen ja erityisesti sen 28 ja 30 artiklan soveltamista.”
Direktiivin 2002/46 liitteessä I luetellaan ”vitamiinit ja kivennäisaineet, joita saadaan käyttää ravintolisien valmistuksessa” ja liitteessä II ”vitamiinit ja kivennäisaineita sisältävät aineet, joita saadaan käyttää ravintolisien valmistuksessa”.
Ranskan oikeus
Direktiivi 2002/46 saatettiin osaksi Ranskan oikeutta ravintolisistä 20.3.2006 annetulla asetuksella nro 2006-352 (décret n
o
2006-352 du 20 mars 2006 relatif aux compléments alimentaires; JORF 25.3.2006, s. 4543), jonka 5 §:n mukaan vitamiineja ja kivennäisaineita voidaan käyttää ravintolisien valmistuksessa ainoastaan kulutus-, maatalous- ja terveysasioista vastaavien ministereiden päätöksessä vahvistetuin edellytyksin.
Mainitun asetuksen 16 §:ssä säädetään menettelystä, jota on noudatettava saatettaessa ensimmäistä kertaa markkinoille Ranskassa ravintolisä, joka sisältää ravitsemukselliseen tai fysiologiseen tarkoitukseen käytettävää ainetta, kasvia tai kasviperäistä valmistetta ja jota ei ole mainittu kyseisen asetuksen 6 ja 7 §:ssä tarkoitetuissa päätöksissä mutta jota valmistetaan ja pidetään laillisesti kaupan jossakin toisessa Euroopan unionin jäsenvaltiossa tai Euroopan talousalueesta 2.5.1992 tehdyn sopimuksen (
EYVL 1994, L 1, s. 3
) sopimuspuolena olevassa valtiossa.
Ravintolisien valmistuksessa sallituista ravintoaineista 9.5.2006 tehdyn ministeriöiden päätöksen (arrêté interministériel du 9 mai 2006 relatif aux nutriments pouvant être employés dans la fabrication des compléments alimentaires; JORF 28.5.2006, s. 7977; jäljempänä 9.5.2006 tehty päätös), joka tehtiin 20.3.2006 annetun asetuksen nro 2006-352 5 §:n mukaisesti, vahvistetaan muun muassa niiden vitamiinien ja kivennäisaineiden luettelo, joita voidaan käyttää ravintolisien valmistuksessa, sekä päivittäiset enimmäisannokset, joita ei saada ylittää niitä valmistukseen käytettäessä.
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymykset
Noria Distribution on ranskalainen yhtiö, joka pitää kaupan ravintolisiä Euroopan unionissa.
Mainittua yhtiötä syytettiin siitä, että se oli 1.9.2007–1.10.2008 pitänyt hallussaan, esitellyt, tarjonnut myytäväksi tai myynyt Ranskassa kiellettyjä ravintolisiä, joiden se on tiennyt olevan väärennettyjä, pilaantuneita tai myrkyllisiä, koska ne eivät olleet voimassa olevan säännöstön mukaisia, ja erehdyttänyt tai yrittänyt erehdyttää sopimuskumppaneitaan kyseisten ravintolisien käyttöön ja keskeisiin ominaisuuksiin liittyvistä vaaroista, koska mainitut ravintolisät ylittivät niiden valmistuksessa sallitut vitamiinien ja kivennäisaineiden päivittäiset enimmäisannokset, jotka on vahvistettu 9.5.2006 tehdyssä päätöksessä.
Ennakkoratkaisupyynnön mukaan Noria Distribution ei kiistä sitä vastaan esitettyjen tosiseikkojen aineellista paikkansapitävyyttä. Se väittää kuitenkin, että 9.5.2006 tehty päätös, joka on sitä vastaan käytävän rikosoikeudenkäynnin perustana, ei ole unionin oikeuden mukainen.
Tässä tilanteessa tribunal de grande instance de Perpignan (Perpignanin alioikeus, Ranska) päätti lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavat ennakkoratkaisukysymykset:
”1)
Ovatko direktiivi 2002/46 sekä tavaroiden vapaata liikkuvuutta ja vastavuoroista tunnustamista koskevat yhteisön periaatteet esteenä 9.5.2006 tehdyn päätöksen kaltaiselle kansalliselle asiakirjalle, jolla kielletään vastavuoroisen tunnustamisen menettelyn soveltaminen vitamiini- ja kivennäisainepohjaisiin ravintolisiin, jotka ovat peräisin toisesta jäsenvaltiosta, kieltämällä kevennetyn menettelyn soveltaminen tuotteisiin, joita pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa ja [joiden ravintoaineiden arvot ylittävät] 9.5.2006 tehdyssä päätöksessä [vahvistetut raja-arvot]?
2)
Sallivatko direktiivi 2002/46 ja erityisesti sen 5 artikla sekä tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyviä säännöksiä koskevassa yhteisön oikeuskäytännössä vahvistetut periaatteet vitamiinien ja kivennäisaineiden päivittäisten enimmäisannosten vahvistamisen suositeltujen päivittäisten annosten pohjalta siten, että enimmäismäärä on kolme kertaa suositeltua päivittäistä annosta suurempi niiden ravintoaineiden osalta, joihin liittyy vähiten riskejä, yhtä suuri kuin suositeltu päivittäinen annos niiden ravintoaineiden osalta, joiden kohdalla turvallisen raja-arvon ylittymiseen liittyy riskejä, ja suositeltua päivittäistä annosta pienempi tai olematon niiden ravintoaineiden osalta, joihin liittyy eniten riskejä?
3)
Sallivatko direktiivi 2002/46 sekä tavaroiden vapaaseen liikkuvuuteen liittyviä säännöksiä koskevassa yhteisön oikeuskäytännössä vahvistetut periaatteet annosten vahvistamisen yksinomaan kansallisten tieteellisten lausuntojen pohjalta, vaikka uusissa ja kansainvälisissä tieteellisissä lausunnoissa todettaisiin, että annokset voivat olla suuremmat identtisissä käyttöolosuhteissa?”
Ennakkoratkaisukysymysten tarkastelu
Ensimmäinen kysymys
Ensimmäisellä kysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyrkii selvittämään, onko direktiivin 2002/46 säännöksiä ja EUT-sopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jossa ei säädetä kyseisen jäsenvaltion markkinoille saattamista koskevasta menettelystä sellaisille ravintolisille, joiden ravintoainepitoisuus ylittää mainitussa säännöstössä asetetut päivittäiset enimmäisannokset ja jotka on laillisesti valmistettu tai joita pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa.
Aluksi on muistutettava, että jäsenvaltiot ovat toimivaltaisia antamaan ravintolisien valmistuksessa sallittujen ravintoaineiden enimmäismääriä koskevia säännöksiä niin kauan kun komissio ei ole vahvistanut näitä määriä direktiivin 2002/46 5 artiklan 4 kohdan mukaisesti, mutta jäsenvaltioiden on kuitenkin tätä toimivaltaa käyttäessään noudatettava SEUT 34 ja SEUT 36 artiklaa ja otettava huomioon direktiivin 2002/46 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa olevat seikat, mukaan luettuna vaatimus yleisesti hyväksyttyihin tutkimustietoihin perustuvan tieteellisen riskinarvioinnin suorittamisesta (ks. vastaavasti tuomio 29.4.2010, Solgar Vitamin’s France ym.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
,
ja
kohta).
Tästä on muistutettava, että tavaroiden vapaa liikkuvuus jäsenvaltioiden välillä on yksi EUT-sopimuksen perusperiaatteista, joka ilmenee SEUT 34 artiklassa määrättynä jäsenvaltioiden välisen tuonnin määrällisiä rajoituksia ja kaikkia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä koskevana kieltona (ks. tuomio 2.12.2004, komissio v. Alankomaat,
C‑41/02
,
EU:C:2004:762
,
kohta ja tuomio 28.1.2010, komissio v. Ranska,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
,
kohta).
Rajoituksia vaikutukseltaan vastaavia toimenpiteitä koskeva kielto, josta on määrätty SEUT 34 artiklassa, koskee kaikkia kauppaa koskevia jäsenvaltioiden säädöksiä, jotka voivat tosiasiallisesti tai mahdollisesti rajoittaa unionin sisäistä kauppaa suoraan tai välillisesti (ks. mm. tuomio 11.7.1974, Dassonville,
8/74
,
EU:C:1974:82
,
kohta; tuomio 5.3.2009, komissio v. Espanja,
C‑88/07
,
EU:C:2009:123
,
kohta ja tuomio 28.1.2010, komissio v. Ranska,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
,
kohta).
Pääasiassa kyseessä olevalla säännöstöllä kuitenkin luodaan rajoitus unionin sisäiselle kaupalle, koska ravintolisää, jonka ravintoainepitoisuus ylittää mainitussa säännöstössä asetetut enimmäismäärät, ei voida pitää kaupan Ranskassa, vaikka se on laillisesti valmistettu tai sitä pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa.
Kyseinen säännöstö on siis SEUT 34 artiklassa tarkoitettu määrällisiä rajoituksia vaikutukseltaan vastaava toimenpide.
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännön mukaan jäsenvaltion lainsäädäntö, jossa kielletään pitämästä kyseisessä valtiossa kaupan elintarvikkeita, joiden ravintoainepitoisuus ylittää mainitussa lainsäädännössä asetetut enimmäismäärät mutta jotka on laillisesti valmistettu ja/tai joita pidetään laillisesti kaupan muussa jäsenvaltiossa, voi SEUT 34 artiklassa tarkoitettuna määrällistä rajoitusta vaikutukseltaan vastaavana toimenpiteenä olla perusteltu, jos se täyttää SEUT 36 artiklan – sellaisena kuin unionin tuomioistuin on sitä tulkinnut – mukaiset vaatimukset (ks. vastaavasti tuomio 5.2.2004, Greenham ja Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
,
kohta).
Yhtäältä tällaisessa lainsäädännössä on säädettävä menettelystä, jonka avulla taloudelliset toimijat voivat saada luvan pitää kaupan ravintolisiä, jotka sisältävät sallittuja suurempia ravintoaineannoksia. Tämän menettelyn on oltava helppokäyttöinen ja saatettavissa loppuun kohtuullisessa ajassa ja menettelyn johdettua hylkäävään päätökseen tuo hylkäävä päätös on voitava saattaa tuomioistuimen käsiteltäväksi (ks. vastaavasti tuomio 5.2.2004, komissio v. Ranska,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
,
kohta; tuomio 5.2.2004, Greenham ja Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
,
kohta ja tuomio 28.1.2010, komissio v. Ranska,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
,
kohta).
Toisaalta toimivaltaiset kansalliset viranomaiset voivat hylätä hakemuksen luvan saamiseksi edellä mainittujen ravintolisien kaupan pitämiseksi vain, jos näistä ravintolisistä aiheutuu todellista vaaraa kansanterveydelle (ks. vastaavasti tuomio 5.2.2004, komissio v. Ranska,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
,
kohta; tuomio 5.2.2004, Greenham ja Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
,
kohta ja tuomio 28.1.2010, komissio v. Ranska,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
,
kohta).
Käsiteltävässä asiassa kansallisen tuomioistuimen esittämä ensimmäinen kysymys koskee yksinomaan tämän tuomion 22 kohdassa mainitun edellytyksen noudattamista, eikä edellisessä kohdassa tarkoitetun edellytyksen noudattamista, jonka tutkinta on osa sen kysymyksen selvittämistä, perustuuko pääasiassa kyseessä olevassa säännöstössä säädetyn kaltainen kaupan pitämisen kieltäminen perusteelliseen arviointiin kansanterveyteen kohdistuvasta todellisesta vaarasta, jonka SEUT 36 artiklaan vetoava jäsenvaltio väittää olevan olemassa.
Tämän tuomion 22 kohdassa esitetystä edellytyksestä on todettava, että vaikka pääasiassa kyseessä olevassa säännöstössä säädetään menettelystä, joka koskee eräiden kyseisen säännöstön nojalla kiellettyjen mutta muussa jäsenvaltiossa laillisesti valmistettujen tai kaupan pidettyjen ravintolisien saattamista Ranskan markkinoille, on ilmeisen selvää, ettei tätä menettelyä kuitenkaan sovelleta pääasiassa kyseessä olevan kaltaisiin ravintolisiin, joiden ravintoainepitoisuus ylittää mainitussa säännöstössä asetetut enimmäismäärät ja jotka on laillisesti valmistettu tai joita pidetään laillisesti kaupan muussa jäsenvaltiossa.
Tämän tuomion 22 kohdassa mainitut edellytykset täyttävän menettelyn olemassaolo on kuitenkin yksi edellytyksistä sille, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen säännöstö voi olla oikeutettu SEUT 36 artiklan perusteella.
Näin ollen on niin, että sikäli kuin pääasiassa kyseessä olevalla säännöstöllä kielletään pitämästä kaupan ravintolisiä, joiden ravintoainepitoisuus ylittää mainitussa säännöstössä asetetut enimmäismäärät, säätämättä mistään menettelyistä tämän kaltaisten ravintolisien markkinoille saattamiseksi, vaikka kyseiset ravintolisät on laillisesti valmistettu tai niitä pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa, mainittu säännöstö ei ole tämän tuomion 22 kohdassa tarkoitetun edellytyksen mukainen, eikä se täten voi olla oikeutettu SEUT 36 artiklan perusteella.
Tässä tilanteessa ensimmäisen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2002/46 säännöksiä ja EUT-sopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jossa ei säädetä kyseisen jäsenvaltion markkinoille saattamista koskevasta menettelystä sellaisille ravintolisille, joiden ravintoainepitoisuus ylittää mainitussa säännöstössä asetetut päivittäiset enimmäisannokset ja jotka on laillisesti valmistettu tai joita pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa.
Toinen kysymys
Toisella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyrkii selvittämään, onko direktiivin 2002/46 säännöksiä ja erityisesti sen 5 artiklaa sekä EUT-sopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että mainitussa 5 artiklassa tarkoitetut enimmäismäärät asetetaan suhteessa suositeltuihin päivittäisannoksiin siten, että enimmäismäärä on kolme kertaa mainittua annosta suurempi niiden ravintoaineiden osalta, joihin liittyy vähiten riskejä, yhtä suuri kuin tämä annos niiden ravintoaineiden osalta, joiden kohdalla turvallisen raja-arvon ylittymiseen liittyy riskejä, ja kyseistä annosta pienempi tai olematon niiden ravintoaineiden osalta, joihin liittyy eniten riskejä.
Kansallinen tuomioistuin viittaa olettamaan, jonka mukaan mainitut määrät on voitu vahvistaa ”käyttäen ravintoaineita koskevia kriteereitä oikeutusperusteena tavaroiden vapaan liikkuvuuden rajoittamiselle” ja ”ilman asiantuntijoiden tieteellisesti määrittelemiä turvallisia raja-arvoja”.
Tästä on muistutettava, että SEUT 34 ja SEUT 36 artiklan noudattamisen lisäksi ravintolisien valmistuksessa sallittujen vitamiinien ja kivennäisaineiden enimmäismäärät on vahvistettava direktiivin 2002/46 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa olevien vaatimusten mukaisesti (ks. tuomio 29.4.2010, Solgar Vitamin’s France ym.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
,
ja
kohta).
Mainitun 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan nämä enimmäismäärät vahvistetaan valmistajan suositteleman päivittäisen annoksen mukaisesti ottaen huomioon yleisesti hyväksyttäviin tutkimustietoihin perustuvan tieteellisen riskinarvioinnin perusteella vitamiineille ja kivennäisaineille vahvistetut suurimmat turvalliset raja-arvot ja tarvittaessa erot eri kuluttajaryhmien herkkyysasteiden välillä (ks. tuomio 29.4.2010, Solgar Vitamin’s France ym.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
,
kohta).
Tästä seuraa, että direktiivin 2002/46 5 artiklassa tarkoitettujen enimmäismäärien vahvistamisen on perustuttava muun muassa vitamiineille ja kivennäisaineille vahvistettuihin suurimpiin turvallisiin raja-arvoihin, jotka on määritelty ihmisten terveyteen kohdistuvien riskien sellaisen tieteellisen arvioinnin tuloksena, joka pohjautuu merkityksellisiin tutkimustietoihin eikä pelkästään hypoteettisiin näkökohtiin (ks. tuomio 29.4.2010, Solgar Vitamin’s France ym.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
,
kohta).
Ravintolisien valmistuksessa sallittujen vitamiinien ja kivennäisaineiden enimmäismäärien vahvistaminen silloin, kun vaaraa ihmisten terveydelle ei ole havaittu ja kun suurimpia turvallisia raja-arvoja ei ole vahvistettu näille ravintoaineille tällaisen tieteellisen arvioinnin jälkeen, ei täten vastaa tätä vaatimusta (ks. tuomio 29.4.2010, Solgar Vitamin’s France ym.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
,
kohta).
Sen jälkeen kun suurimmat turvalliset raja-arvot on vahvistettu, mahdollisuutta vahvistaa ravintolisien valmistuksessa sallittujen vitamiinien ja kivennäisaineiden enimmäismäärät tasolle, joka jää huomattavasti näiden raja-arvojen alapuolelle, ei voida sulkea pois, jos enimmäismäärien vahvistaminen on perusteltua direktiivin 2002/46 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa olevien vaatimusten huomioon ottamisen vuoksi ja vahvistaminen tapahtuu suhteellisuusperiaatteen mukaisesti (ks. tuomio 29.4.2010, Solgar Vitamin’s France ym.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
,
kohta).
Näin ollen mainitun 5 artiklan 1 kohdan b alakohdan ja 2 kohdan mukaisesti näiden määrien asettamisessa on kyseisten rajojen lisäksi otettava huomioon myös muista elintarvikelähteistä saatavat vitamiini- ja kivennäisannokset sekä väestön vitamiinien ja kivennäisaineiden saannin vertailuarvot.
Arvioinnit, joiden perusteella vahvistetaan ravintolisien valmistuksessa sallittujen vitamiinien ja kivennäisaineiden enimmäismääriä, on lisäksi suoritettava tapauskohtaisesti (ks. vastaavasti tuomio 23.9.2003, komissio v. Tanska,
C‑192/01
,
EU:C:2003:492
,
kohta; tuomio 5.2.2004, Greenham ja Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
,
kohta; tuomio 5.2.2004, komissio v. Ranska,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
,
kohta; tuomio 2.12.2004, komissio v. Alankomaat,
C‑41/02
,
EU:C:2004:762
,
kohta ja tuomio 29.4.2010, Solgar Vitamin’s France ym.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
,
ja
kohta).
Lopuksi on muistettava, että oikeuskäytännössä on todettu, että vaikka jäsenvaltion väestön ravitsemuksellista tarvetta koskevalla kriteerillä voi olla merkitystä kyseisen valtion suorittamassa perusteellisessa arvioinnissa, joka koskee ravintoaineiden lisäämisestä elintarvikkeisiin mahdollisesti aiheutuvaa riskiä kansanterveydelle, yksistään tällaisen tarpeen puuttumisella ei voida perustella muissa jäsenvaltioissa laillisesti valmistettujen ja/tai myytävien elintarvikkeiden myynnin ehdotonta kieltämistä SEUT 36 artiklan nojalla (ks. tuomio 5.2.2004, Greenham ja Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
,
kohta; tuomio 2.12.2004, komissio v. Alankomaat,
C‑41/02
,
EU:C:2004:762
,
kohta ja tuomio 29.4.2010, Solgar Vitamin’s France ym.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
,
kohta).
Muun muassa edellä esitettyjen seikkojen perusteella direktiivin 2002/46 5 artiklassa tarkoitetut enimmäismäärät on määritettävä tapauskohtaisesti kaikkien mainitun 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa olevien seikkojen perusteella ja erityisesti niiden suurimpien turvallisten raja-arvojen perusteella, jotka kyseisille ravintoaineille on vahvistettu kansanterveyteen kohdistuvien riskien perusteellisessa arvioinnissa, joka ei nojaudu yleisluontoisiin tai hypoteettisiin seikkoihin vaan merkityksellisiin tieteellisiin tietoihin.
Näin ollen menetelmä, jossa mainitut määrät vahvistetaan kaikkia näitä seikkoja huomioon ottamatta pelkästään kyseisen väestön ravitsemuksellisten tarpeiden perusteella tai ilman, että määrät vahvistetaan tapauskohtaisesti, ei ole kyseisen 5 artiklan ja EUT-sopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevien määräysten mukainen.
Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, onko pääasiassa kyseessä oleva menetelmä näiden määrien vahvistamiseksi tällainen.
Tässä tilanteessa toiseen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2002/46 säännöksiä ja EUT-sopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä on tulkittava siten, että kyseisen direktiivin 5 artiklassa tarkoitetut enimmäismäärät on vahvistettava tapauskohtaisesti ja siten, että huomioon otetaan kaikki mainitun 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa esitetyt seikat ja erityisesti ne suurimmat turvalliset raja-arvot, jotka kyseisille ravintoaineille on vahvistettu kansanterveyteen kohdistuvien riskien perusteellisessa arvioinnissa, joka ei nojaudu yleisluontoisiin tai hypoteettisiin seikkoihin vaan merkityksellisiin tieteellisiin tietoihin. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, täyttääkö pääasiassa kyseessä oleva menetelmä kyseisten määrien vahvistamiseksi nämä vaatimukset.
Kolmas kysymys
Kolmannella kysymyksellään kansallinen tuomioistuin pyrkii selvittämään, onko direktiivin 2002/46 säännöksiä ja EUT-sopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että mainitun direktiivin 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu tieteellinen riskinarviointi, joka on suoritettava ennen kuin vahvistetaan suurimmat turvalliset raja-arvot, jotka on muun muassa otettava huomioon määritettäessä mainitussa 5 artiklassa tarkoitettuja enimmäismääriä, toteutetaan yksinomaan kansallisten tieteellisten lausuntojen pohjalta, vaikka kyseisen toimenpiteen toteuttamishetkellä on saatavilla myös uusia kansainvälisiä tieteellisiä lausuntoja, joissa todetaan, että raja-arvot voidaan asettaa korkeammalle.
Tästä on muistutettava, että mainitun 5 artiklan 1 kohdan a alakohdan mukaan näiden enimmäismäärien vahvistamisessa on otettava huomioon muun muassa ”yleisesti hyväksyttäviin tutkimustietoihin” perustuvan tieteellisen riskinarvioinnin perusteella vitamiineille ja kivennäisaineille vahvistetut suurimmat turvalliset raja-arvot.
Tästä sanamuodosta ei näin ollen voida päätellä, että puheena oleva arviointi voitaisiin suorittaa yksinomaan kansallisten tutkimustietojen perusteella, jos myös kansainvälisiä tutkimustietoja on saatavilla.
Vaikka luotettavien kansainvälisten tutkimustietojen puuttuessa ei ole mahdotonta, että tällainen arviointi suoritetaan yksinomaan luotettavampien kansallisten tieteellisten lausuntojen perusteella, näin ei sitä vastoin voida toimia, jos tällaisia tutkimustietoja on saatavilla.
Kun direktiivin 2002/46 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa edellytetään, että kyseinen arviointi perustuu ”yleisesti hyväksyttäviin tutkimustietoihin”, siinä tarkoitetaan, että tämä arviointi on suoritettava luotettavien tutkimustietojen perusteella, riippumatta siitä, ovatko ne kansallisia vai kansainvälisiä.
Mainitussa säännöksessä tarkoitettuun arviointiin sovelletaan lisäksi niitä samoja edellytyksiä, jotka seuraavat unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä, kun kyse on kansanterveyteen kohdistuvan todellisen uhkan olemassaolosta, johon jäsenvaltio vetoaa oikeuttaakseen SEUT 36 artiklan nojalla toimenpiteen, jolla kielletään pitämästä kaupan ravintolisää. Unionin tuomioistuin on todennut tästä muun muassa, että tällaisen uhkan olemassaolo on osoitettava kussakin tapauksessa kansallisten ravintotottumusten valossa ja kansainvälisen tieteellisen tutkimuksen tulokset huomioon ottaen (ks. tuomio 23.9.2003, komissio v. Tanska,
C‑192/01
,
EU:C:2003:492
,
kohta; tuomio 5.2.2004, komissio v. Ranska,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
,
kohta ja tuomio 29.4.2010, Solgar Vitamin’s France ym.,
C‑446/08
,
EU:C:2010:233
,
kohta).
Tässä yhteydessä unionin tuomioistuin on myös todennut yhtäältä, että tällainen toimenpide voidaan toteuttaa ainoastaan siinä tapauksessa, että väitetyn kansanterveyteen kohdistuvan todellisen uhkan olemassaolo on osoitettu riittävästi kyseisen toimenpiteen toteutusajankohtana käytettävissä olleiden tuoreimpien tieteellisten tietojen perusteella (ks. tuomio 23.9.2003, komissio v. Tanska,
C‑192/01
,
EU:C:2003:492
,
kohta; tuomio 5.2.2004, komissio v. Ranska,
C‑24/00
,
EU:C:2004:70
,
kohta; tuomio 2.12.2004, komissio v. Alankomaat,
C‑41/02
,
EU:C:2004:762
,
kohta ja tuomio 28.1.2010, komissio v. Ranska,
C‑333/08
,
EU:C:2010:44
,
kohta), ja toisaalta, että tämän uhkan arvioinnin on perustuttava luotettavimpiin käytettävissä oleviin tieteellisiin tietoihin ja kansainvälisen tutkimuksen tuoreimpiin tuloksiin (ks. tuomio 5.2.2004, Greenham ja Abel,
C‑95/01
,
EU:C:2004:71
,
kohta).
Näin ollen on niin, että jos luotettavia ja tuoreita kansainvälisiä tieteellisiä tietoja on saatavilla hetkellä, jolloin direktiivin 2002/46 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa säädetty tieteellinen riskinarviointi suoritetaan, tässä arvioinnissa ei voida jättää huomiotta näitä tietoja.
Tässä tilanteessa kolmanteen kysymykseen on vastattava, että direktiivin 2002/46 säännöksiä ja EUT-sopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että mainitun direktiivin 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu tieteellinen riskinarviointi, joka on suoritettava ennen kuin vahvistetaan suurimmat turvalliset raja-arvot, jotka on muun muassa otettava huomioon määritettäessä mainitussa 5 artiklassa tarkoitettuja enimmäismääriä, toteutetaan yksinomaan kansallisten tieteellisten lausuntojen pohjalta, vaikka kyseisen toimenpiteen toteuttamishetkellä on saatavilla myös luotettavia ja tuoreita kansainvälisiä tieteellisiä lausuntoja, joissa todetaan, että raja-arvot voidaan asettaa korkeammalle.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (ensimmäinen jaosto), on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Ravintolisiä koskevan jäsenvaltioiden lainsäädännön lähentämisestä 10.6.2002 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2002/46/EY säännöksiä ja EUT-sopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä on tulkittava siten, että ne ovat esteenä pääasiassa kyseessä olevan kaltaiselle jäsenvaltion säännöstölle, jossa ei säädetä kyseisen jäsenvaltion markkinoille saattamista koskevasta menettelystä sellaisille ravintolisille, joiden ravintoainepitoisuus ylittää mainitussa säännöstössä asetetut päivittäiset enimmäisannokset ja jotka on laillisesti valmistettu tai joita pidetään laillisesti kaupan toisessa jäsenvaltiossa.

2)
Direktiivin 2002/46 säännöksiä ja EUT-sopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä on tulkittava siten, että kyseisen direktiivin 5 artiklassa tarkoitetut enimmäismäärät on vahvistettava tapauskohtaisesti ja siten, että huomioon otetaan kaikki mainitun 5 artiklan 1 ja 2 kohdassa esitetyt seikat ja erityisesti ne suurimmat turvalliset raja-arvot, jotka kyseisille ravintoaineille on vahvistettu kansanterveyteen kohdistuvien riskien perusteellisessa arvioinnissa, joka ei nojaudu yleisluontoisiin tai hypoteettisiin seikkoihin vaan merkityksellisiin tieteellisiin tietoihin. Kansallisen tuomioistuimen on arvioitava, täyttääkö pääasiassa kyseessä oleva menetelmä kyseisten määrien vahvistamiseksi nämä vaatimukset.

3)
Direktiivin 2002/46 säännöksiä ja EUT-sopimuksen tavaroiden vapaata liikkuvuutta koskevia määräyksiä on tulkittava siten, että ne ovat esteenä sille, että mainitun direktiivin 5 artiklan 1 kohdan a alakohdassa tarkoitettu tieteellinen riskinarviointi, joka on suoritettava ennen kuin vahvistetaan suurimmat turvalliset raja-arvot, jotka on muun muassa otettava huomioon määritettäessä mainitussa 5 artiklassa tarkoitettuja enimmäismääriä, toteutetaan yksinomaan kansallisten tieteellisten lausuntojen pohjalta, vaikka kyseisen toimenpiteen toteuttamishetkellä on saatavilla myös luotettavia ja tuoreita kansainvälisiä tieteellisiä lausuntoja, joissa todetaan, että raja-arvot voidaan asettaa korkeammalle.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.