CELEX: 62019CJ0265
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Intelektuālais īpašums
Autortiesību blakustiesības
Direktīva 2006/115/EK
8. panta 2. punkts
Fonogrammu izmantošana Savienībā
Izpildītāju tiesības uz taisnīgu atlīdzību, kas tiek dalīta ar fonogrammu producentiem
Piemērojamība trešo valstu valstspiederīgajiem
Līgums par izpildījumu un fonogrammām
4. un 15. pants
Trešo valstu paziņotās atrunas
Tiesību uz taisnīgu atlīdzību ierobežojumi, kas savstarpēji var izrietēt no šīm atrunām attiecībā uz trešo valstu valstspiederīgajiem Savienībā
Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 17. panta 2. punkts un 52. panta 1. punkts
Pamattiesības uz intelektuālā īpašuma aizsardzību
Prasība, lai jebkurš ierobežojums būtu noteikts tiesību aktos, ar to tiktu ievērota pamattiesību būtību un tas būtu samērīgs
Savienības un dalībvalstu kompetenču sadalījums šo ierobežojumu noteikšanā
Kompetenču sadalījums attiecībās ar trešajām valstīm
LESD 3. panta 2. punkts
Savienības ekskluzīvā kompetence

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/115/EK (2006. gada 12. decembris) par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā (
OV 2006, L 376, 28. lpp.
) 8. pantu, lasot to it īpaši saistībā ar Pasaules Intelektuālā īpašuma organizācijas [
World Intellectual Property Organisation
] (
WIPO
) Līgumu par izpildījumu un fonogrammām [
WIPO Performances and Phonograms Treaty
], kas pieņemts Ženēvā 1996. gada 20. decembrī un Eiropas Kopienas vārdā apstiprināts ar Padomes 2000. gada 16. marta Lēmumu 2000/278/EK (
OV 2000, L 89, 6. lpp.
; turpmāk tekstā – “
WPPT
”).
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp
Recorded Artists Actors Performers Ltd
(turpmāk tekstā – “
RAAP
”), no vienas puses, un
Phonographic Performance (Ireland) Ltd
(turpmāk tekstā – “
PPI
”), kā arī
Minister for Jobs, Enterprise and Innovation
(darba, uzņēmumu un inovāciju ministrs, Īrija),
Ireland
(Īrija) un
Attorney General
[ģenerālprokuroru], no otras puses, par trešo valstu valstspiederīgo tiesībām uz taisnīgu un vienotu atlīdzību, ja viņi ir devuši ieguldījumu fonogrammas tapšanā, kas ir izmantota Īrijā.
Atbilstošās tiesību normas
Vīnes Konvencija par starptautisko līgumu tiesībām
1969. gada 23. maija Vīnes konvencijas par starptautisko līgumu tiesībām (
Recueil des traités des Nations unies
, 1155. sēj., 331. lpp.) 19. pantā ir noteikts:
“Valsts, parakstot, ratificējot, pieņemot, apstiprinot vai pievienojoties līgumam, var veikt atrunu [..].”
Minētās konvencijas 21. pantā ir noteikts:
“1.   Atrunas, kas veiktas attiecībā pret citu dalībnieku saskaņā ar 19., 20. un 23. pantu:
a)
izmaina atrunu veikušai valstij tās attiecībās ar citu dalībnieku tos līguma, attiecībā uz kuru ir veikta atruna, noteikumus veiktās atrunas apmērā; un
b)
izmaina šos noteikumus tādā pašā mērā arī citam dalībniekam tā attiecībās ar valsti, kas veikusi atrunu.
2.   Atrunas neizmaina līguma noteikumus citiem līguma dalībniekiem
inter se
.
[..]”
Romas konvencija
Starptautiskā konvencija par izpildītāju, fonogrammu producentu un raidorganizāciju tiesību aizsardzību tika noslēgta Romā 1961. gada 26. oktobrī (turpmāk tekstā – “Romas konvencija”).
Eiropas Savienība nav pievienojusies šai konvencijai. Turpretī visas tās dalībvalstis, izņemot Maltas Republiku, ir pievienojušās šai konvencijai.
Minētās konvencijas 2. pantā ir noteikts:
“1.   Šīs Konvencijas izpratnē par valstisko aizsardzību tiek uzskatīta dalībvalsts likumdošanā nodrošinātā aizsardzība, kas tiek piešķirta:
a)
izpildītājiem, konkrētās valsts pilsoņiem, ja izpildījums, pārraide vai pirmā fiksācija ir notikusi šīs valsts teritorijā;
b)
fonogrammu producentiem, konkrētās valsts pilsoņiem, ja fonogrammas pirmā fiksācija vai pirmā publikācija ir notikusi šīs valsts teritorijā;
[..]
2.   Katrs valstiskais pielietojums pakļaujams tai aizsardzībai un ierobežojumiem, ko īpaši garantē šī Konvencija.”
Šīs pašas konvencijas 4. pantā ir paredzēts:
“Katra dalībvalsts garantē aizsardzību izpildītājiem, ja tiek ievērots kāds no sekojošiem nosacījumiem:
a)
priekšnesums notiek citā dalībvalstī;
b)
ja priekšnesums ir fiksēts fonogrammā, kuras tiesības aizsargā šīs Konvencijas 5. pants;
[..].”
Romas konvencijas 5. pantā ir noteikts:
“1.   Katra dalībvalsts garantē aizsardzību fonogrammu producentiem, ja tiek ievērots kāds no sekojošiem nosacījumiem:
a)
fonogrammas producents ir citas dalībvalsts pilsonis (pilsonības kritērijs);
b)
skaņas pirmo reizi tika fiksētas citā dalībvalstī (fiksācijas kritērijs);
c)
fonogramma pirmo reizi publicēta citā dalībvalstī (publicēšanas kritērijs).
2.   Ja fonogramma pirmo reizi publicēta valstī, kas nav Konvencijas dalībvalsts, bet trīsdesmit dienu laikā no klajā nākšanas brīža tā tiek izdota arī kādā no dalībvalstīm (vienlaicīga publicēšana), tiek uzskatīts, ka pirmpublicētāja ir Konvencijas dalībvalsts.
3.   Informējot ANO Ģenerālsekretāru ar attiecīgu notu, jebkura dalībvalsts var paziņot par nodomu nepielietot publicēšanas vai, citā gadījumā, fiksācijas kritēriju. Šāds paziņojums jāiesniedz ratifikācijas, pieņemšanas, pievienošanās brīdī vai vēlāk; pēdējā gadījumā tas stājas spēkā sešus mēnešus pēc iesniegšanas brīža.”
Minētās konvencija 17. pantā ir paredzēts:
“Jebkura dalībvalsts, kas 1961. gada 26. oktobrī piešķir aizsardzību fonogrammu producentiem, balstoties tikai uz fiksācijas kritērija principu, var apliecināt, [vienlaicīgi ar savu ratifikācijas, akceptēšanas vai pievienošanās instrumentu] iesniedzot ANO Ģenerālsekretāram attiecīgu notu, kas saskaņā ar [5.] pantu tā ievēros tikai fiksācijas kritēriju [..].”
WPPT
Savienība un tās dalībvalstis ir
WPPT
dalībnieces. Šis starptautiskais nolīgums stājās spēkā Savienībā, kā arī noteiktās dalībvalstīs, tostarp Īrijā, 2010. gada 14. martā. Attiecībā uz citām dalībvalstīm tas ir stājies spēkā agrāk. Kopumā aptuveni simts valstis ir
WPPT
dalībnieces.
WPPT
1. panta 1. punkts ir formulēts šādi:
“Nekas šajā līgumā neliek atkāpties no saistībām, kādas Līgumslēdzējām pusēm ir vienai pret otru saskaņā ar [Romas konvenciju].”
WPPT
2. pantā ir noteikts:
“Šajā līgumā:
a)
“izpildītāji” ir aktieri, dziedātāji, mūziķi, dejotāji un citas personas, kas tēlo, uzstājas, deklamē, izpilda, interpretē vai citādi atveido literāros un mākslas darbus vai folkloras izpausmes;
b)
“fonogramma” ir izpildījuma skaņu vai citu skaņu fiksācija, vai arī tādu skaņu atveidojuma fiksācija, kas nav fiksētas un ir iekļautas kinematogrāfijas vai citos audiovizuālos darbos;
c)
“fiksācija” ir skaņu iemiesojums vai to atveidojums, kuras tādējādi var uztvert, reproducēt vai pārraidīt ar ierīces palīdzību;
d)
“fonogrammas producents” ir persona vai juridiska persona, kas uzņemas iniciatīvu un ir atbildīga par izpildījuma skaņu vai citu skaņu pirmo fiksāciju vai skaņu atveidojuma fiksāciju;
[..].”
Saskaņā ar
WPPT
3. pantu “Personas, kas gūst labumu no aizsardzības saskaņā ar šo līgumu”:
“1.   Līgumslēdzējas puses šajā līgumā paredzēto aizsardzību piešķir tiem izpildītājiem un fonogrammu producentiem, kas ir pārējo Līgumslēdzēju pušu valstspiederīgie.
2.   Par pārējo Līgumslēdzēju pušu valstspiederīgajiem uzskata tos izpildītājus vai fonogrammu producentus, kas atbilst kritērijiem attiecībā uz tiesībām saņemt aizsardzību, kuri paredzēti saskaņā ar Romas konvenciju, ja visas šā līguma Puses ir minētās konvencijas dalībvalstis. Attiecībā uz šiem tiesību kritērijiem Līgumslēdzējas puses piemēro šā līguma 2. panta attiecīgās definīcijas.
3.   Visas Līgumslēdzējas puses, izmantojot iespējas, kas paredzētas Romas konvencijas 5. panta 3. punktā vai, lai īstenotu minētās konvencijas 5. pantu, 17. pantā, Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijas (
WIPO
) ģenerāldirektoram sniedz paziņojumu, kā to paredz minētie noteikumi.”
WPPT
4. pantā “Valsts režīms” ir paredzēts:
“1.   Katra Līgumslēdzēja puse citu Līgumslēdzēju pušu valstspiederīgajiem, kas definēti 3. panta 2. punktā, piešķir tādu pašu režīmu, kādu tā piešķir saviem valstspiederīgajiem attiecībā uz ekskluzīvajām tiesībām, kuras piešķir īpaši un kuras minētas šajā līgumā, un attiecībā tiesībām uz taisnīgu atlīdzību, kas paredzētas šā līguma 15. pantā.
2.   Saistības, kas paredzētas [šī panta] 1. punktā, neattiecas uz apmēru, kādā kāda cita Līgumslēdzēja puse izmanto atrunas, ko pieļauj šā līguma 15. panta 3. punkts.”
WPPT
15. pants “Tiesības saņemt atlīdzību par apraidi un atklātu raidījumu” ir formulēts šādi:
“1.   Izpildītājiem un fonogrammu producentiem ir tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību par tiešu vai netiešu to fonogrammu apraidi vai jebkāda veida pārraidi sabiedrībai, kas publicētas komerciālos nolūkos.
2.   Līgumslēdzējas valstis savos tiesību aktos var noteikt, ka vienreizējo taisnīgo atlīdzību no lietotāja pieprasa izpildītājs vai fonogrammas producents, vai abi. Līgumslēdzējas puses var ieviest tiesību aktus, ar ko, ja izpildītājs un fonogrammas producents nav noslēguši nolīgumu, nosaka noteikumus, saskaņā ar kuriem izpildītāji un fonogrammu producenti sadala vienreizējo taisnīgo atlīdzību.
3.   Visas Līgumslēdzējas puses paziņojumā, ko deponē
WIPO
ģenerāldirektoram, var darīt zināmu, ka tās piemēros [šī panta] 1. punkta noteikumus tikai attiecībā uz konkrētu izmantojumu vai ierobežos piemērošanu kādā citā veidā, vai arī vispār nepiemēros šos noteikumus.
4.   Šajā pantā fonogrammas, ko padara pieejamas sabiedrībai, izmantojot vadus vai bezvadu sistēmu, tā, lai sabiedrības locekļiem tās ir pieejamas pašu izvēlētā vietā un laikā, uzskata par komerciālos nolūkos izdotām fonogrammām.”
WPPT
23. panta 1. punktā ir noteikts:
“Līgumslēdzējas puses saskaņā ar savu tiesību sistēmu apņemas noteikt pasākumus, kas vajadzīgi, lai nodrošinātu šā līguma piemērošanu.
Atbilstoši
WPPT
33. pantam:
“Šā līguma depozitārs ir
WIPO
ģenerāldirektors.”
Lai gan attiecībā uz
WPPT
ratifikāciju, ko veikušas Savienības dalībvalstis, Savienība pati un vairākas trešās valstis nav pievienojušas atrunu saskaņā ar šī starptautiskā nolīguma 15. panta 3. punktu, noteiktas trešās valstis, tostarp Amerikas Savienotās Valstis, Čīles Republika, Singapūras Republika, Ķīnas Tautas Republika, Austrālijas Savienība, Krievijas Federācija, Korejas Republika, Kanāda, Indijas Republika un Jaunzēlande savukārt ir formulējušas šādas atrunas.
Tādējādi tostarp paziņojumos Nr. 8, Nr. 66 un Nr. 92 attiecībā uz
WPPT
ir paziņots šādi [neoficiāls tulkojums]:
“Saskaņā ar [
WPPT
15. panta 3. punktu] Amerikas Savienotās Valstis [šī līguma 15. panta 1. punktu] piemēros tikai attiecībā uz noteiktām apraides darbībām un izpildījuma publiskošanu ar digitālajiem līdzekļiem, par ko tieši vai netieši tiek iekasēta nodeva par uztveršanu, vai par citām retranslācijām un izziņošanām ar digitālo fonogrammu, kā paredzēts Amerikas Savienoto Valstu likumā.”
“[..] Ķīnas Tautas Republika neuzskata, ka tai ir saistošs [
WPPT
] 15. panta 1. punkts. [..]”
“[..] Saskaņā ar [
WPPT
15. panta 3. punktu] [..] Indijas Republika paziņo, ka Indijā nepiemēro [šī līguma 15. panta 1. punktu] par vienreizēju taisnīgu atlīdzību izpildītājiem un fonogrammu producentiem.”
Direktīva 2006/115
Direktīvas 2006/115 5.–7., 12. un 13. apsvērumā ir noteikts:
“(5)
Autoru un izpildītāju mākslinieciskā jaunrade prasa atbilstīgus ienākumus kā pamatu turpmākai mākslinieciskai jaunradei, un ieguldījumi, izgatavojot fonogrammas un uzņemot filmas, ir īpaši lieli un riskanti. Efektīvi nodrošināt šos ienākumus un atlīdzināt šos ieguldījumus var vienīgi ar attiecīgo tiesību subjektu piemērotu juridisku aizsardzību.
(6)
Šāda mākslinieciskā jaunrade un uzņēmējdarbība daudzējādā ziņā ir pašnodarbinātu personu darbība. Šāda darbība būtu jāatvieglo, [Savienībā] nodrošinot saskaņotu juridisku aizsardzību. [..]
(7)
Dalībvalstu tiesību akti būtu jātuvina tādā veidā, lai neradītu pretrunas ar starptautiskām konvencijām, uz kurām balstās daudzu dalībvalstu autortiesību un blakustiesību tiesību akti.
[..]
(12)
Jāveic pasākumi, lai nodrošinātu to, ka neatsaucamu taisnīgu atlīdzību saņem autori un izpildītāji, kam jāpatur iespēja uzticēt šo tiesību administrēšanu viņus pārstāvošajām mantisko tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācijām.
(13)
Taisnīgo atlīdzību var samaksāt vienā vai vairākos maksājumos jebkurā laikā, līguma noslēgšanas brīdī vai arī pēc tam. Būtu jāņem vērā tas, cik nozīmīgs ir attiecīgo autoru un izpildītāju ieguldījums fonogrammā vai filmā.”
Šīs direktīvas 8. panta, kurš ietilpst tās II nodaļā “Blakustiesības”, 2. punktā ir paredzēts:
“Dalībvalstis paredz tiesības, kas nodrošina to, ka vienreizēju taisnīgu atlīdzību maksā lietotāji, ja komerciālos nolūkos publicētas fonogrammas vai šādu fonogrammu reprodukcijas izmanto raidīšanai bez vadiem vai publiskošanai, un lai nodrošinātu to, ka šo atlīdzību savā starpā sadala attiecīgie izpildītāji un fonogrammu producenti. Ja nav noslēgts nolīgums starp izpildītājiem un skaņu ierakstu producentiem, dalībvalstis var izstrādāt noteikumus par to, kā šo atlīdzību sadalīt viņu starpā.”
Minētās direktīvas 11. pantā “Piemērošana laikā” ir paredzēts:
“1.   Šī direktīva attiecas uz visiem ar autortiesībām aizsargātiem darbiem, izpildījumiem, fonogrammām, raidījumiem un filmu pirmajām fiksācijām, kas minētas šajā direktīvā un ko 1994. gada 1. jūlijā joprojām aizsargāja ar dalībvalstu tiesību aktiem autortiesību un blakustiesību jomā vai kas tanī dienā atbilda aizsardzības kritērijiem saskaņā ar šo direktīvu.
2.   Šo direktīvu piemēro, neskarot nevienu izmantošanas darbību, kas veikts pirms 1994. gada 1. jūlija.
[..]”
Ar Direktīvu 2006/115 ir kodificēta un atcelta Padomes Direktīva 92/100/EEK (1992. gada 19. novembris) par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām, kas attiecas uz autortiesībām intelektuālā īpašuma jomā (
OV 1992, L 346, 61. lpp.
). Tajā nav noteikts transponēšanas termiņš, bet tās 14. pantā un I pielikuma B daļā ir atsauce uz Direktīvas 92/100 un direktīvu, ar kurām tā grozīta, transponēšanas termiņiem. Šie termiņi beidzās attiecīgi 1994. gada 1. jūlijā, 1995. gada 30. jūnijā un 2002. gada 21. decembrī.
Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta formulējums būtībā ir identisks Direktīvas 92/100 8. panta 2. punkta formulējumam.
Īrijas tiesības
Copyright and Related Rights Act 2000
(2000. gada Autortiesību un blakustiesību likums), redakcijā, kas piemērojama pamatlietā (turpmāk tekstā – “
CRR
Act
”), 38. panta 1. punktā ir paredzēts:
“Ja persona ierosina
(a)
atskaņot skaņu ierakstu publiski vai
(b)
iekļaut skaņas ierakstu translācijā vai kabeļprogrammu pakalpojumā,
tai ir tiesības to var darīt, ja tā
(i)
piekrīt veikt maksājumus par šādu atskaņošanu vai iekļaušanu translācijā, vai kabeļprogrammu pakalpojumā licencēšanas iestādei un
(ii)
atbilst šī panta prasībām.”
CRR Act
184. pantā, kas ir ietverts tā II daļā, ir noteikts:
“1.   Literatūras, dramatisko, muzikālo vai māksliniecisko darbu, skaņu ierakstu, filmu, publicētā izdevuma tipogrāfisku izvietojumu vai sākotnējo datubāzi var aizsargāt ar autortiesībām, ja tas vai tā pirmo reizi ir likumīgi darīts pieejams sabiedrībai
(a)
valsts teritorijā; vai
(b)
jebkurā valstī, teritorijā, pavalstī vai apgabalā, uz kuru šīs daļas attiecīgais noteikums ir attiecināms.
2.   Šī panta ietvaros likumīgi padarot darbu pieejamu sabiedrībai vienā valstī, teritorijā, pavalstī vai apgabalā, tas ir uzskatāms par pirmo reizi likumīgi sabiedrībai pieejamu darbu, pat ja darbs ir vienlaicīgi likumīgi padarīts par sabiedriski pieejamu citur; un šajā nolūkā darba likumīga publiskošana citur iepriekšējo 30 dienu laikā ir uzskatāma par veiktu vienlaicīgi.”
Šī likuma 208. pantā, kas ir ietverts tā III daļā, ir noteikts:
“Māksliniekam ir tiesības kā autortiesību uz skaņu ierakstu īpašniekam saņemt taisnīgu atlīdzību, ja visa vai būtiska tāda izpildījuma daļas skaņu ieraksts, kas atbilst nosacījumiem un ir darīts pieejams sabiedrībai komerciālos nolūkos, ir
a)
publiskots vai
b)
ietilpst radioapraides translācijā vai kabeļprogrammu pakalpojumā.”
Minētā likuma 287. panta 1. punktā, kurš arī ietilpst šajā III daļā, ir noteikts:
“Šajā un IV daļā:
“atbilstošā valsts” nozīmē
(a)
Īriju,
(b)
citu [Eiropas Ekonomikas zonas (EEZ)] dalībvalsti vai
(c)
ciktāl to paredz 289. pantā paredzētais rīkojums, valsti, kas paredzēta šajā pantā;
“atbilstošais indivīds” ir atbilstošās valsts pilsonis vai subjekts, vai indivīds, kura domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir minētajā valstī, un
“atbilstošā persona” ir Īrijas pilsonis vai indivīds, kuras domicils vai pastāvīgā dzīvesvieta ir Īrijā.”
Šī paša likuma 288. pantā ir paredzēts:
“Izpildījums ir atbilstošs izpildījums šīs [III] daļas un IV daļas noteikumu izpratnē, ja to sniedz atbilstošs indivīds vai atbilstoša persona, vai tā notiek atbilstošā valstī, teritorijā, pavalstī vai apgabalā saskaņā ar šo nodaļu.”
CRR Act
289. panta 1. punktā ir noteikts:
“Valdība ar rīkojumu var izraudzīt atbilstošu valsti, paredzot tai aizsardzību saskaņā ar šo [III] daļu un IV daļu, jebkuru valsti, teritoriju, pavalsti vai apgabalu, par kuru valdība ir pārliecinājusies, ka tās tiesību aktos ir vai tiks pieņemti noteikumi, kas nodrošina atbilstošu aizsardzību īru izpildījumiem.”
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Prasītāja pamatlietā –
RAAP
, saskaņā ar Īrijas tiesībām dibināta sabiedrība – ir izpildītāju tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija.
Pirmā atbildētāja pamatlietā –
PPI
, arī saskaņā ar Īrijas tiesībām dibināta sabiedrība – ir fonogrammu producentu tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija.
RAAP
un
PPI
noslēdza līgumu, kas paredz noteikumus, saskaņā ar kuriem Īrijā maksājamās maksas par publisku atskaņošanu bāros un citās vietās, kas pieejamas sabiedrībai, vai par ierakstītās mūzikas translēšanu pēc tam, kad lietotāji par tām ir samaksājuši
PPI
, ir jāsadala ar izpildītājiem un šajā nolūkā
PPI
tās daļēji atlīdzina
RAAP
. Tomēr tās nav vienisprātis par šī līguma tvērumu attiecībā uz
PPI
samaksātajām maksām gadījumā, ja translēto mūziku ir izpildījis kāds, kurš nav ne EEZ dalībvalsts valstspiederīgais, ne EEZ dalībvalsts rezidents.
Šajā ziņā
RAAP
uzskata, ka visas maksājamās maksas saskaņā ar Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu un šajā direktīvā minētajiem starptautiskajiem nolīgumiem ir jāsadala starp fonogrammas producentu un izpildītāju. Tā uzskata, ka izpildītāja pilsonībai un dzīvesvietai šajā ziņā nav nozīmes.
Savukārt
PPI
uzskata, ka ar
CRR Act
izveidotā sistēma, atbilstoši kurai izpildītājiem, kuri nav ne EEZ valsts valstspiederīgie, ne rezidenti un kuru izpildījumu avots nav arī skaņu ieraksts, kas veikts EEZ, nav tiesību saņemt daļu no maksām, kas kļūst iekasējamas, ja šos izpildījumus translē Īrijā, ir saderīga gan ar Direktīvu 2006/115, gan ar starptautiskajiem nolīgumiem, uz kuriem direktīvā ir atsauce. Atalgojot šos izpildītājus par fonogrammu, kuru tapšanā tie ir snieguši ieguldījumu, izmantošanu Īrijā, netiktu ievērota Īrijas likumīgi pieņemtā starptautiskā savstarpīguma pieeja. It īpaši, ja tiktu pieņemta
RAAP
nostāja, ASV izpildītāji saņemtu atlīdzību Īrijā, lai gan, kā uzskata
PPI
, šī trešā valsts piešķir Īrijas izpildītājiem tiesības uz taisnīgu atlīdzību tikai daļēji.
Šīs nesaskaņas dēļ
RAAP
uzskata, ka summas, ko
PPI
tai izmaksā, ir nepietiekamas, un cēla prasību pret
PPI
iesniedzējtiesā –
High Court
(Augstā tiesa, Īrija).
Šī tiesa norāda, ka
CRR Act
38., 184., 208., 287. un 288. pantu kopējā ietekme, izņemot situāciju, kas vēl nav notikusi, no rīkojuma pieņemšanas saskaņā ar tā 289. pantu izslēdz, ka izpildītāji, kuri ir trešo valstu valstspiederīgie EEZ un kuru domicils vai dzīvesvieta nav EEZ, var saņemt daļu no maksām, kas maksājamas, translējot Īrijā viņu ārpus EEZ ierakstītos izpildījumus, līdz ar ko fonogrammu producenti, ieskaitot tos, kuri veic savu darbību ārpus EEZ, pilnībā saņem šīs maksas.
Tādējādi to skaņu ierakstu gadījumā, kuros ir iesaistīti Amerikas Savienoto Valstu fonogrammu producenti un izpildītāji, šie producenti varētu pilnībā saņemt visas maksas, kuras lietotājiem ir jāmaksā Īrijā.
Minētā tiesa norāda, ka šī situācija ir saistīta ar to, ka
CRR Act
noteiktie atlīdzības saņemšanas kritēriji ir atšķirīgi fonogrammu producentiem un izpildītājiem. Tomēr esot apšaubāms, ka šādi valsts tiesību akti ir saderīgi ar Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu, jo šajā tiesību normā ir prasīts, lai dalībvalstis paredzētu vienreizēju taisnīgu atlīdzību, ko maksā lietotājs un kas ir jāsadala starp fonogrammas producentu un izpildītāju.
Iesniedzējtiesa šajā ziņā konstatē, ka
CRR Act
, kas vienādi attiecas uz visiem izpildītājiem, kuri ir Savienības vai pat EEZ dalībvalsts valstspiederīgie vai rezidenti, ir ievēroti LESD noteikumi, kas aizliedz jebkādu diskrimināciju. Tomēr
CRR Act
ir jābūt saderīgam arī ar Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu, kurā ir vispārīgi noteikts, ka katrai dalībvalstij ir jānodrošina, ka taisnīgu atlīdzību savā starpā sadala “attiecīgie izpildītāji un fonogrammu producenti”. Esot jānosaka, kādā mērā un kādā veidā šī direktīva ir jāinterpretē, ņemot vērā Romas konvenciju, kuras dalībniece ir Īrija, un
WPPT
, kura puses ir gan Īrija, gan Savienība.
Turklāt esot jāprecizē, kādas sekas ir noteiktu trešo valstu, piemēram, Amerikas Savienoto Valstu, paustajām atrunām saskaņā ar
WPPT
. Šī problemātika it īpaši radot jautājumu par to, vai Savienības dalībvalstij ir rīcības brīvība, lai reaģētu uz šīm atrunām.
Ņemot vērā pamatlietas nozīmi, darba, uzņēmumu un inovāciju ministrs, kā arī Īrija un
Attorney General
bija iesaistīti tiesvedībā kā otrais, trešais un ceturtais atbildētājs pamatlietā.
Šajos apstākļos
High Court
(Augstā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai valsts tiesas pienākums interpretēt Direktīvu 2006/115, ņemot vērā Romas konvencijas un/vai
WPPT
nolūku un mērķi, aptver vienīgi jēdzienus, kas skaidri norādīti [šajā direktīvā], vai arī šīs pienākums attiecas uz jēdzieniem, kas ir atrodami tikai abos starptautiskajos nolīgumos? Tieši kādā apjomā ir jāinterpretē Direktīvas [2006/115] 8. pants, ņemot vērā
WPPT
4. pantā paredzēto prasību par “šā līguma traktējumu līgumslēdzējā valstī”?
2)
Vai dalībvalstij ir rīcības brīvība paredzēt kritērijus, lai noteiktu, kuri izpildītāji atbilst definīcijai “attiecīgie izpildītāji” saskaņā ar Direktīvas [2006/115] 8. pantu? Jo īpaši, vai dalībvalsts var ierobežot tiesības uz daļu no taisnīgas atlīdzības apstākļos, kad vai nu: i) izpilde notiek EEZ valstī, vai ii) izpildītāji ir [EEZ] pastāvīgie iedzīvotāji vai rezidenti?
3)
Kāda rīcības brīvība ir dalībvalstij, atbildot uz atrunu, ko saskaņā ar
WPPT
15. panta 3. punktu iesniegusi cita līgumslēdzēja puse? Konkrētāk, vai dalībvalstij ir precīzi jāatspoguļo otras līgumslēdzējas puses iesniegtās atrunas noteikumi? Vai līgumslēdzējai pusei nav jāpiemēro Romas konvencijas 5. pantā noteiktais 30 dienu noteikums, ciktāl tas var izraisīt to, ka producents, kas ir no atrunas līgumslēdzējas puses, saņem atlīdzību saskaņā ar 15. panta 1. punktu, bet tā paša ieraksta izpildītāji atlīdzību nesaņem? Vai arī atbildes sniedzēja puse ir tiesīga nodrošināt labvēlīgākas tiesības atrunas līgumslēdzējas puses valstspiederīgajiem, nekā to ir veikusi atrunas līgumslēdzēja puse, t.i., vai atbildes sniedzēja puse var nodrošināt tiesības, kuras nav abpusējas ar atrunas līgumslēdzēju pusi?
4)
Vai ir pieļaujams jebkurā gadījumā attiecināt tiesības uz taisnīgu atlīdzību tikai uz skaņu ieraksta producentiem, t.i., liegt šīs tiesības izpildītājiem, kuru izpildījums ir fiksēts šajā skaņu ierakstā?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo un otro jautājumu
Ar pirmo un otro jautājumu, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts, ņemot vērā Romas konvenciju un/vai
WPPT
, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka dalībvalsts, transponējot savos tiesību aktos vārdus “attiecīgie izpildītāji”, kas ietverti šajā tiesību normā un kas aptver izpildītājus, kuriem ir tiesības uz šajā tiesību normā norādīto vienreizēju taisnīgu atlīdzību, izslēdz valstu, kas ir trešās valstis attiecībā pret EEZ, valstspiederīgos, vienīgi izņemot tos, kuru domicils vai dzīvesvieta ir EEZ, un tos, kuru ieguldījums fonogrammas tapšanā ir noticis EEZ.
Šajā ziņā vispirms ir jāatgādina, ka tādas Savienības tiesību normas teksts, kurā tās satura un tvēruma noskaidrošanai nav nevienas tiešas norādes uz dalībvalstu tiesībām, parasti visā Savienībā ir jāinterpretē autonomi un vienveidīgi, ņemot vērā šīs tiesību normas formulējumu, kontekstu, kādā tā iekļaujas, un ar tiesisko regulējumu, kurā šī norma ir ietverta, sasniedzamos mērķus (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2000. gada 19. septembris, Linster,
C‑287/98
,
EU:C:2000:468
,
43.
punkts; 2011. gada 22. septembris, Budějovický Budvar,
C‑482/09
,
EU:C:2011:605
,
29.
punkts, kā arī 2019. gada 1. oktobris, Planet49,
C‑673/17
,
EU:C:2019:801
,
47.
punkts).
Piemērojot šo judikatūru, Tiesa ir uzsvērusi, ka dalībvalstīm nav jādefinē jēdzieni, kas direktīvās autortiesību un blakustiesību jomā ir ietverti bez tiešas atsauces uz dalībvalstu tiesībām, piemēram, jēdzieni “sabiedrība” un “taisnīga atlīdzība” (spriedumi, 2003. gada 6. februāris, SENA,
C‑245/00
,
EU:C:2003:68
,
24.
punkts; 2006. gada 7. decembris, SGAE,
C‑306/05
,
EU:C:2006:764
,
31.
punkts, un 2011. gada 30. jūnijs, VEWA,
C‑271/10
,
EU:C:2011:442
,
25.
un
26.
punkts)
Tas pats attiecas uz Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā minētajiem vārdiem “attiecīgie izpildītāji”. Tā kā šajā direktīvā nav nevienas atsauces uz valstu tiesībām attiecībā uz šo vārdu tvērumu, tie ir jāinterpretē vienveidīgi visā Savienībā, ņemot vērā šīs tiesību normas formulējumu, tās kontekstu un šīs direktīvas mērķus.
Attiecībā uz Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta formulējumu ir jākonstatē, ka šajā tiesību normā nav skaidri precizēts, vai vārdi “attiecīgie izpildītāji” attiecas tikai uz izpildītājiem, kam ir tādas valsts pilsonība, kurā šo direktīvu piemēro, vai arī tie attiecas arī uz izpildītājiem, kam ir citas valsts pilsonība.
Attiecībā uz kontekstu, kādā iekļaujas šī tiesību norma, un Direktīvas 2006/115 mērķiem ir jānorāda, ka no tās 5.–7. apsvēruma izriet, ka tās mērķis ir nodrošināt autoru un izpildītāju mākslinieciskās jaunrades turpinātību, paredzot saskaņotu tiesisko aizsardzību, kas nodrošina iespēju saņemt atbilstošus ienākumus un atlīdzināt ieguldījumus, “nerad[ot] pretrunas ar starptautiskām konvencijām, uz kurām balstās daudzu dalībvalstu autortiesību un blakustiesību tiesību akti”.
No tā izriet, ka šajā direktīvā ietvertie jēdzieni ir jāinterpretē atbilstoši šajās konvencijās ietvertajiem ekvivalentajiem jēdzieniem (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 15. marts, SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
,
55.
punkts; 2016. gada 10. novembris, Vereniging Openbare Bibliotheken,
C‑174/15
,
EU:C:2016:856
,
33.
punkts, kā arī 2019. gada 29. jūlijs, Pelham u.c.,
C‑476/17
,
EU:C:2019:624
,
53.
punkts).
Minēto konvenciju vidū ir
WPPT
, kura līgumslēdzējas puses ir Savienība un visas tās dalībvalstis.
Saskaņā ar
WPPT
2. panta a) punktu jēdziens “izpildītāji” aptver visas personas, “kas tēlo, uzstājas, deklamē, izpilda, interpretē vai citādi atveido literāros un mākslas darbus vai folkloras izpausmes”. Turklāt no šī starptautiskā nolīguma 2. panta b) punkta izriet, ka fonogrammu tostarp veido šādas izpildīšanas skaņu fiksācija.
Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā šīm personām ir piešķirtas kompensējoša rakstura tiesības, kuru aktivizējošais elements ir darba, kas nostiprināts komerciālos nolūkos publicētajā fonogrammā, izpildījuma publiskošana (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 31. maijs, Reha Training,
C‑117/15
,
EU:C:2016:379
,
30.
–
32.
punkts).
Precīzāk, no šīs tiesību normas izriet, ka katras dalībvalsts tiesību aktos ir jānodrošina, pirmkārt, ka lietotājs maksā vienreizēju taisnīgu atlīdzību, ja komerciālos nolūkos publiskota fonogramma vai šīs fonogrammas reprodukcija tiek izmantota raidīšanai bez vadiem vai jebkādai publiskošanai, un, otrkārt, ka šī atlīdzība tiek sadalīta starp izpildītāju un fonogrammas producentu.
Atstājot katrai dalībvalstij iespēju gadījumā, kad nav nolīguma starp izpildītājiem un fonogrammu producentiem, noteikt minētās atlīdzības sadales kārtību, Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā tomēr ir ietverts skaidrs un beznosacījumu pienākums piešķirt šiem māksliniekiem un producentiem tiesības uz taisnīgu atlīdzību, kas ir tiem ir jāsadala savā starpā. Kā izriet no šīs direktīvas 5., 12. un 13. apsvēruma, izpildītājam izmaksātās atlīdzības daļai ir jābūt atbilstošai, atspoguļojot šī izpildītāja ieguldījuma fonogrammā nozīmīgumu.
Šīs kompensējoša rakstura tiesības, kā par to liecina Direktīvas 2006/115 II nodaļas, kurā ietilpst tās 8. pants, nosaukums, ir autortiesību blakustiesības.
Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 80. punktā, Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā paredzētais pienākums nodrošināt atlīdzību, kas ir taisnīga un tiek sadalīta starp fonogrammas producentu un izpildītāju, ir piemērojams, ja fonogramma vai tās reprodukcija tiek izmantota Savienībā.
Tā tas ir gadījumā, kad fonogrammas publiskošana kā iepriekš minēto blakustiesību tiesību izraisošais elements ir adresēta sabiedrībai, kas atrodas vienā vai vairākās dalībvalstīs. Proti, tā kā šajā direktīvā nav precizēta tās teritoriālā piemērošanas joma, tā atbilst LES 52. pantā minētajai Līgumu piemērošanas jomai (spriedums, 2017. gada 4. maijs, El Dakkak un Intercontinental,
C‑17/16
,
EU:C:2017:341
,
22.
un
23.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra). Ievērojot LESD 355. pantu, šo piemērošanas jomu veido dalībvalstu teritorijas.
Turklāt, lai šis Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā paredzētais pienākums būtu piemērojams, fonogrammai ir jāatbilst šīs direktīvas 11. pantā noteiktajiem piemērošanas laikā kritērijiem.
Savukārt minētajā direktīvā, kurā bez papildu precizējuma ir atsauce uz “izpildītājiem” un “fonogrammu producentiem”, nav paredzēts neviens nosacījums, saskaņā ar kuru izpildītājam vai fonogrammas producentam būtu jābūt EEZ dalībvalsts pilsonim vai viņa domicilam vai dzīvesvietai būtu jābūt šādā valstī, vai arī nosacījums, ka mākslinieciska darba veikšanas vietai būtu jābūt saistītai ar EEZ dalībvalsts teritoriju.
Gluži pretēji, Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta konteksts un šīs direktīvas mērķi, kas atgādināti šī sprieduma 50. punktā, kā arī Savienības noslēgto starptautisko nolīgumu pārākums pār citām atvasināto tiesību aktu kategorijām, kas izriet no LESD 216. panta 2. punkta (spriedums, 2011. gada 21. decembris, Air Transport Association of America u.c.,
C‑366/10
,
EU:C:2011:864
,
50.
punkts), liek minēto 8. panta 2. punktu interpretēt cik vien iespējams atbilstīgi
WPPT
(pēc analoģijas skat. spriedumu, 2014. gada 18. marts, Z,
C‑363/12
,
EU:C:2014:159
,
72.
punkts). Taču šis starptautiskais nolīgums, kas ir Savienības tiesību sistēmas neatņemama sastāvdaļa (skat. it īpaši spriedumus, 1974. gada 30. aprīlis, Haegeman,
181/73
,
EU:C:1974:41
,
5.
punkts, un 2013. gada 11. aprīlis, HK Danmark,
C‑335/11 un C‑337/11
,
EU:C:2013:222
,
28.
–
30.
punkts), Savienībai un tās dalībvalstīm principā uzliek pienākumu piešķirt tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību gan izpildītājiem un fonogrammu producentiem, kas ir Savienības dalībvalstu valstspiederīgie, gan tiem, kas ir citu
WPPT
līgumslēdzēju pušu valstspiederīgie.
Pirmkārt, saskaņā ar
WPPT
15. panta 1. punktu tā līgumslēdzējām pusēm ir jānodrošina izpildītājiem un fonogrammu producentiem tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību, ja komerciālos nolūkos publicētas fonogrammas tiek izmantotas translēšanai vai jebkādai publiskošanai. Kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis secinājumu 72. un 73. punktā, šī pienākuma transponēšana Savienības tiesībās laikā, kad stājās spēkā
WPPT
attiecībā uz Savienību, proti, 2010. gada 14. martā, jau bija nodrošināta ar Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu, ar kuru bez grozījumiem tika aizstāts Direktīvas 92/100 8. panta 2. punkts.
Otrkārt,
WPPT
4. panta 1. punktā ir precizēts, ka katrai līgumslēdzējai pusei šīs tiesības ir jāpiešķir vienādi saviem valstspiederīgajiem un “citu līgumslēdzēju pušu valstspiederīgajiem” šī nolīguma 3. panta 2. punkta izpratnē.
Šajā pēdējā minētajā tiesību normā ir noteikts, ka jēdziens “citu līgumslēdzēju pušu valstspiederīgie” attiecas uz izpildītājiem un producentiem, kuri atbilst Romas konvencijā paredzētajiem kritērijiem, ja visas
WPPT
līgumslēdzējas puses būtu šīs konvencijas līgumslēdzējas valstis, un šajos kritērijos ietvertajiem terminiem ir
WPPT
2. pantā definētais tvērums.
Tā kā
WPPT
3. panta 2. punkta un 4. panta 1. punkta kopīgas iedarbības rezultātā ir pārņemti Romas konvencijā ietvertie kritēriji, šiem kritērijiem ir nozīme, lai noteiktu
WPPT
15. panta, ar kuru šis 4. panta 1. punkts ir skaidri saistīts, tvērumu.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka saskaņā ar Romas konvencijas 4. pantu mākslinieks vai izpildītājs, kas ir šīs konvencijas līgumslēdzējas valsts valstspiederīgais, ir pakļauts valsts režīmam, kuru citas līgumslēdzējas valstis piemēro saviem valstspiederīgajiem, ja izpilde ir ierakstīta fonogrammā, kas ir aizsargāta saskaņā ar minētās konvencijas 5. pantu. Tā tas it īpaši ir gadījumā – kā tas izriet no šī 5. panta 1. punkta a) apakšpunkta – ja fonogrammas producents ir tādas Romas konvencijas līgumslēdzējas valsts valstspiederīgais, kas nav valsts, kuras teritorijā tiek izmantota fonogramma.
No visiem šiem apsvērumiem izriet, ka tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību, kas ir atzītas Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā, ar kuru Savienības tiesībās tiek nodrošināta
WPPT
15. panta 1. punkta piemērošana, valsts likumdevējs nevar piešķirt tikai EEZ dalībvalstu pilsoņiem.
Protams, no
WPPT
15. panta 3. punkta izriet, ka jebkura šī starptautiskā nolīguma puse, paziņojot atrunu
WIPO
ģenerāldirektoram, var paziņot, ka tā neatzīst tiesības uz taisnīgu atlīdzību, kas paredzētas minētā līguma 15. panta 1. punktā, vai, lai gan atzīstot šīs tiesības, tā piemēros tās tikai savā teritorijā. Kā noteikts
WPPT
4. panta 2. punktā, šī starptautiskā nolīguma 15. panta 1. punktā paredzētais pienākums nav piemērojams, ja šādas atrunas ir paziņotas.
Tomēr, kā izriet no
WIPO
paziņojumu reģistra, Savienība, tās dalībvalstis un liels skaits trešo valstu, kas ir
WPPT
līgumslēdzējas valstis, nav paziņojušas atrunu saskaņā ar
WPPT
15. panta 3. punktu un līdz ar to tām ir savstarpēji saistošs šī starptautiskā nolīguma 4. panta 1. punkts un 15. panta 1. punkts.
Šādos apstākļos Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu, pretējā gadījumā pārkāpjot minēto nolīgumu, dalībvalsts nekādā veidā nevar īstenot tādējādi, ka no tiesībām uz taisnīgu atlīdzību tiek izslēgti visi izpildītāji, valstu, kas ir trešās valstis attiecībā pret EEZ, valstspiederīgie, izņemot tikai tos izpildītājus, kuru domicils vai dzīvesvieta ir EEZ vai kuru ieguldījums fonogrammas tapšanā ir noticis EEZ.
Šo secinājumu neatspēko tas, ka noteiktas dalībvalstis saskaņā ar Romas konvencijas 5. panta 3. punktu vai 17. pantu ir paziņojušas atrunu un to pārsūtījušas
WIPO
ģenerāldirektoram saskaņā ar
WPPT
3. panta 3. punktu. Proti, lai gan no šī starptautiskā nolīguma 1. panta izriet, ka neviena no tā normām nevar atbrīvot dalībvalstis no to pienākumiem saskaņā ar Romas konvenciju (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 15. marts, SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
,
50.
punkts), šī atruna ļauj vienīgi ierobežot saistības, ko uzņēmusies dalībvalsts saskaņā ar šo konvenciju, bet nerada tai nekādu jaunu pienākumu. No tā izriet, ka to nekādā gadījumā nevar uzskatīt par minētās valsts pienākumu, kura izpildi var traucēt šī sprieduma 68. punktā izklāstītā Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta interpretācija.
Šī sprieduma 71. punktā formulēto secinājumu neatspēko arī tas, uz ko Īrija atsaucas savos Tiesai iesniegtajos apsvērumos, ka tādi indivīdi kā izpildītāji vai viņu tiesību kolektīvā pārvaldījuma organizācija nevar tieši atsaukties uz
WPPT
4. un 15. pantu Īrijas tiesās, jo šīm tiesību normām, kā to ir norādījusi Tiesa (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2012. gada 15. marts, SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
,
48.
punkts), nav tiešās iedarbības.
Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 127. punktā, tas nekādā veidā nemazina nepieciešamību interpretēt Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktu atbilstoši šim starptautiskajam nolīgumam (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2012. gada 15. marts, SCF,
C‑135/10
,
EU:C:2012:140
,
48.
,
51.
un
52.
punkts). Jebkura ieinteresētā persona var atsaukties uz šīs direktīvas 8. panta 2. punktu Īrijas tiesās, lai strīdā, kāds ir pamatlietā un kurā Īrija turklāt ir iesaistīta kā atbildētāja, apstrīdētu Īrijas tiesību aktu saderību ar šo tiesību normu. Šādā strīdā Īrijas tiesām ir pienākums interpretēt minēto tiesību normu atbilstoši
WPPT
.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz pirmo un otro jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts, ņemot vērā
WPPT
4. panta 1. punktu un 15. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka dalībvalsts, transponējot savos tiesību aktos vārdus “attiecīgie izpildītāji”, kas ietverti šajā 8. panta 2. punktā un kas aptver izpildītājus, kuriem ir tiesības uz šajā tiesību normā norādīto vienreizēju taisnīgu atlīdzību, izslēdz valstu, kas ir trešās valstis attiecībā pret EEZ, valstspiederīgos, vienīgi izņemot tos, kuru domicils vai dzīvesvieta ir EEZ, un tos, kuru ieguldījums fonogrammas tapšanā ir noticis EEZ.
Par trešo jautājumu
Ar trešo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai
WPPT
15. panta 3. punkts un Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka trešo valstu atbilstoši šī 15. panta 3. punktam paziņotās atrunas, kuru rezultātā to teritorijās tiek ierobežotas
WPPT
15. panta 1. punktā paredzētās tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību, Savienībā izraisa šī 8. panta 2. punktā paredzēto tiesību ierobežojumus, kurus katra dalībvalsts var noteikt attiecībā uz šo trešo valstu pilsoņiem.
Kā izklāstīts lēmumā par prejudiciālu jautājumu uzdošanu, šo jautājumu atbilstību pamatlietas atrisināšanai nosaka apstāklis, ka noteiktu trešo valstu, tostarp Amerikas Savienoto Valstu, atbilstoši
WPPT
15. panta 3. punktam paziņotās atrunas varētu mazināt Īrijas saistību apjomu un tādējādi būt faktors, kas jāņem vērā, pārbaudot tādas ar
CRR Act
radītas situācijas saderīgumu ar Savienības tiesībām, kurā tādu fonogrammu izmantošana Īrijā, kas ietver mākslinieku, kuri ir šo trešo valstu valstspiederīgie, skaņu ierakstus, var sniegt atlīdzību producentam, kura netiek dalīta ar izpildītāju.
CRR Act
sekas tostarp esot Amerikas Savienoto Valstu izpildītāju autortiesību blakustiesību ierobežošana Īrijas teritorijā.
Šajā ziņā vispirms ir jānorāda, kā tas ir minēts šī sprieduma 19. un 20. punktā, ka vairākas trešās valstis ar atrunu, kas balstīta uz
WPPT
15. panta 3. punktu, ir paziņojušas, ka tās neuzskata, ka tām ir saistošs tā 15. panta 1. punkts. Citas trešās valstis, tostarp Amerikas Savienotās Valstis, paziņoja, ka tās piemēros šo 15. panta 1. punktu ierobežoti.
Katra no šīm atrunām attiecībā uz Savienību un tās dalībvalstīm tādā pašā mērā samazina
WPPT
15. panta 1. punktā paredzēto pienākumu pret trešo valsti, kura ir paudusi atrunu. Šīs sekas ir izklāstītas
WPPT
4. panta 2. punktā, kas ir jāinterpretē, ņemot vērā atbilstošās starptautisko tiesību normas, kuras piemērojamas attiecībās starp līgumslēdzējām pusēm (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 25. februāris, Brita,
C‑386/08
,
EU:C:2010:91
,
43.
punkts, un 2018. gada 27. februāris, Western Sahara,
C‑266/16
,
EU:C:2018:118
,
58.
punkts). Šo noteikumu vidū ir Vīnes konvencijas 21. panta 1. punktā kodificētais savstarpības princips. Saskaņā ar šo principu atruna, kuru paudusi līgumslēdzējas puse attiecībā uz citām līgumslēdzējām pusēm, groza tā starptautiskā līguma tiesību normu, uz kuru tā attiecas saistībā ar valsti, kas paudusi atrunu, attiecībās ar citām šī līguma pusēm, un groza šo noteikumu tādā pašā mērā attiecībā uz šīm pusēm attiecībās ar valsti, kas paudusi atrunu.
No šiem elementiem izriet, ka saskaņā ar atbilstošajām starptautisko tiesību normām, kas piemērojamas attiecībās starp līgumslēdzējām pusēm, Savienībai un tās dalībvalstīm nav neierobežoti jāpiešķir
WPPT
15. panta 1. punktā paredzētās tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību trešo valstu valstspiederīgajiem, kuri, izmantojot atrunu, kas paziņota atbilstoši šī starptautiskā nolīguma 15. panta 3. punktam, izslēdz vai ierobežo šādu tiesību piešķiršanu savā teritorijā.
Savienībai un tās dalībvalstīm nav arī bez ierobežojumiem jāpiešķir tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību trešās valsts, kas nav
WPPT
līgumslēdzēja puse, valstspiederīgajiem.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka trešo valstu atteikumam piešķirt visiem vai dažiem komerciālos nolūkos publicētu fonogrammu izmantošanas veidiem tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību fonogrammu producentiem un izpildītājiem, kuri ir snieguši ieguldījumu šo fonogrammu tapšanā, var būt tādas sekas, ka dalībvalstu valstspiederīgie, kuri darbojas ierakstītās mūzikas tirdzniecībā, kas bieži ir starptautiska, nesaņem pienācīgus ienākumus un viņiem ir daudz grūtāk atpelnīt savus ieguldījumus.
Šāds atteikums turklāt var apdraudēt Savienības dalībvalstu izpildītāju un producentu iespēju piedalīties šajā tirdzniecībā vienlīdzīgi ar tādas trešās valsts fonogrammu izpildītājiem un producentiem, kura ir paziņojusi atrunu saskaņā ar
WPPT
15. panta 3. punktu, radot situāciju, kurā šie pēdējie minētie izpildītāji un producenti arī gūst ienākumus visos gadījumos, kad viņu ierakstītā mūzika ir izplatīta Savienībā, lai gan šī trešā valsts ar atrunu, kas paziņota saskaņā ar
WPPT
15. panta 3. punktu, distancējas ne tikai no šī starptautiskā nolīguma 15. panta 1. punkta, bet arī no tā 4. panta 1. punkta, kurā ir paredzētas vienlīdzīgas attieksmes pienākums saistībā ar tiesībām uz taisnīgu atlīdzību par fonogrammu, kas publiskotas komerciālos nolūkos, izmantošanu.
No tā izriet, ka nepieciešamība saglabāt taisnīgus nosacījumus dalībai mūzikas ierakstu tirdzniecībā ir vispārējo interešu mērķis, kas var attaisnot Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā paredzēto autortiesību blakustiesību ierobežojumu attiecībā uz to trešo valstu valstspiederīgajiem, kuras šīs tiesības nepiešķir vai piešķir tikai daļēji.
Tādējādi šīs tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību Savienībā, kā izriet no šī sprieduma 57. punkta, ir autortiesību blakustiesības. Līdz ar to tās ir neatņemama Eiropas Savienības Pamattiesību hartas (turpmāk tekstā – “Harta”) 17. panta 2. punktā paredzētās intelektuālā īpašuma aizsardzības sastāvdaļa (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2014. gada 27. marts, UPC Telekabel Wien,
C‑314/12
,
EU:C:2014:192
,
47.
punkts; 2018. gada 7. augusts, Renckhoff,
C‑161/17
,
EU:C:2018:634
,
41.
punkts, kā arī 2019. gada 29. jūlijs, Pelham u.c.,
C‑476/17
,
EU:C:2019:624
,
32.
punkts).
Līdz ar to saskaņā ar Hartas 52. panta 1. punktu jebkuram šo autortiesību blakustiesību īstenošanas ierobežojumam ir jābūt noteiktam tiesību aktos, kas nozīmē, ka pašā juridiskajā pamatā, kas ļauj iejaukties šajās tiesībās, ir skaidri un precīzi jānosaka to īstenošanas ierobežojuma apjoms (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2015. gada 17. decembris, WebMindLicenses,
C‑419/14
,
EU:C:2015:832
,
81.
punkts; atzinumu 1/15 (ES un Kanādas PDR nolīgums), 2017. gada 26. jūlijs,
EU:C:2017:592
,
139.
punkts, un spriedumu, 2020. gada 16. jūlijs 2020, Facebook Ireland un Schrems,
C‑311/18
,
EU:C:2020:559
,
175.
un
176.
punkts).
Tas vien, ka pastāv atbilstoši
WPPT
15. panta 3. punktam pienācīgi paziņota atruna, neatbilst šai prasībai, jo šāda atruna neļauj attiecīgajiem trešās valsts valstspiederīgajiem zināt, kādā veidā viņu tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību Savienībā var būt ierobežotas. Šajā ziņā ir nepieciešama skaidra pašas Savienības tiesību norma.
Tā kā Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts ir saskaņots noteikums, tikai Savienības likumdevējam, nevis valstu likumdevējiem ir jānosaka, vai ir jāierobežo šo autortiesību blakustiesību piešķiršana Savienībā trešo valstu pilsoņiem, un apstiprinošas atbildes gadījumā šis ierobežojums ir jādefinē skaidri un precīzi. Kā savos apsvērumos ir uzsvērusi Komisija, ne šajā tiesību normā, ne arī kādā citā Savienības tiesību normā līdz šim nav ietverts šāda veida ierobežojums.
Ir jāpiebilst, ka Savienībai ir LESD 3. panta 2. punktā paredzētā ekskluzīvā ārējā kompetence risināt sarunas ar trešajām valstīm par jaunām savstarpējām saistībām
WPPT
ietvaros vai ārpus tā par tiesībām uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību komerciālos nolūkos publiskoto fonogrammu producentiem un izpildītājiem, kuri sniedz ieguldījumu šo fonogrammu tapšanā.
Jebkurš nolīgums šajā jautājumā faktiski varētu mainīt Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta, kas ir kopīgs Savienības noteikums, tvērumu. Pastāv pilnīga saskaņa starp šādā specializētā nolīgumā paredzēto jomu un identisko jomu, kas paredzēta 8. panta 2. punktā. Šādas pilnīgas saskaņas pastāvēšana tostarp ir viena no situācijām, kurās Savienībai ir ekskluzīvā ārējā kompetence, kas paredzēta LESD 3. panta 2. punktā (skat. it īpaši spriedumus, 2014. gada 4. septembris, Komisija/Padome,
C‑114/12
,
EU:C:2014:2151
,
68.
–
70.
punkts, un 2018. gada 20. novembris, Komisija/Padome (Antarktikas JAZ),
C‑626/15 un C‑659/16
,
EU:C:2018:925
,
113.
punkts).
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz trešo jautājumu ir jāatbild, ka
WPPT
15. panta 3. punkts un Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts saskaņā ar pašreizējām Savienības tiesībām ir jāinterpretē tādējādi, ka atrunas, kuras trešās valstis ir paziņojušas saskaņā ar šo 15. panta 3. punktu un kuru sekas ir tādas, ka to teritorijās tiek ierobežotas
WPPT
15. panta 1. punktā paredzētās tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību, tomēr Savienībā neizraisa to, ka tiek ierobežotas 8. panta 2. punktā paredzētās tiesības attiecībā uz šo trešo valstu valstspiederīgajiem, taču šādus ierobežojumus var pieņemt Savienības likumdevējs, ar nosacījumu, ka tie ir saderīgi ar Hartas 52. panta 1. punkta prasībām. Līdz ar to minētais 8. panta 2. punkts nepieļauj, ka dalībvalsts ierobežo tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību attiecībā uz fonogrammu izpildītājiem un producentiem, kas ir šo trešo valstu valstspiederīgie.
Par ceturto jautājumu
Ar ceturto jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka tajā paredzētās tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību ir ierobežotas tādējādi, ka tikai fonogrammas producents saņem atlīdzību, to nesadalot savā starpā ar izpildītāju, kurš ir sniedzis ieguldījumu fonogrammas tapšanā.
Šajā ziņā, ņemot vērā, kā izriet no paša Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkta formulējuma, ka gan izpildītājiem, gan fonogrammu producentiem ir tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību, dažu kategoriju izpildītāju izslēgšana no jebkādas atlīdzības saņemšanas par fonogrammu vai to reprodukciju izmantošanas, kuru tapšanā šie izpildītāji ir snieguši ieguldījumu, noteikti apdraud šo tiesību ievērošanu.
Tā kā šai atlīdzībai ir būtiska īpašība, ka tā tiek “sadalīta” starp fonogrammas producentu un izpildītāju, tā ir jāsadala starp tiem. Lai gan, kā tas ir konstatēts šī sprieduma 56. punktā, Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punktā katrai dalībvalstij ir atstāta iespēja noteikt šīs sadales nosacījumus, šī tiesību norma tomēr neļauj dalībvalstij izslēgt atlīdzības sadali attiecībā uz noteiktām izpildītāju kategorijām un tādējādi nodrošināt to fonogrammu producentiem, kuru tapšanā šie izpildītāji ir snieguši ieguldījumu, visu atlīdzību, kas gūta no šo fonogrammu vai to reprodukciju izmantošanas.
Turklāt ir jānorāda, ka šāda izslēgšana apdraudētu šī sprieduma 50. punktā atgādināto Direktīvas 2006/115 mērķi nodrošināt autoru un izpildītāju mākslinieciskās jaunrades turpinātību, paredzot saskaņotu tiesisko aizsardzību, kas tiem nodrošinātu iespēju saņemt atbilstošus ienākumus un atpelnīt savus ieguldījumus.
Līdz ar to uz ceturto uzdoto jautājumu ir jāatbild, ka Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka tajā paredzētās tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību ir ierobežotas tādējādi, ka tikai attiecīgās fonogrammas producents saņem atlīdzību, to nedalot ar izpildītāju, kurš sniedzis ieguldījumu fonogrammas tapšanā.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2006/115/EK (2006. gada 12. decembris) par nomas tiesībām un patapinājuma tiesībām, un dažām blakustiesībām intelektuālā īpašuma jomā 8. panta 2. punkts, ņemot vērā Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijas Līguma par izpildījumu un fonogrammām 4. panta 1. punktu un 15. panta 1. punktu, ir jāinterpretē tādējādi, ka ar to netiek pieļauts, ka dalībvalsts, transponējot savos tiesību aktos vārdus “attiecīgie izpildītāji”, kas ietverti šī 8. panta 2. punktā un kas aptver izpildītājus, kuriem ir tiesības uz šajā tiesību normā norādīto vienreizēju taisnīgu atlīdzību, izslēdz valstu, kas ir trešās valstis attiecībā pret Eiropas Ekonomikas zonu (EEZ), valstspiederīgos, vienīgi izņemot tos, kuru domicils vai dzīvesvieta ir EEZ, un tos, kuru ieguldījums fonogrammas tapšanā ir noticis EEZ.

2)
Pasaules intelektuālā īpašuma organizācijas (
WIPO
) Līguma par izpildījumu un fonogrammām 15. panta 3. punkts un Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts saskaņā ar pašreizējām Savienības tiesībām ir jāinterpretē tādējādi, ka atrunas, kuras trešās valstis ir paziņojušas saskaņā ar šo 15. panta 3. punktu un kuru sekas ir tādas, ka to teritorijās tiek ierobežotas
WIPO
Līguma par izpildījumu un fonogrammām 15. panta 1. punktā paredzētās tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību, tomēr Savienībā neizraisa to, ka tiek ierobežotas 8. panta 2. punktā paredzētās tiesības attiecībā uz šo trešo valstu valstspiederīgajiem, taču šādus ierobežojumus var pieņemt Savienības likumdevējs, ar nosacījumu, ka tie ir saderīgi ar Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 52. panta 1. punkta prasībām. Līdz ar to minētais 8. panta 2. punkts nepieļauj, ka dalībvalsts ierobežo tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību attiecībā un fonogrammu izpildītājiem un producentiem, kas ir šo trešo valstu valstspiederīgie.

3)
Direktīvas 2006/115 8. panta 2. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj, ka tajā paredzētās tiesības uz vienreizēju taisnīgu atlīdzību ir ierobežotas tādējādi, ka tikai attiecīgās fonogrammas producents saņem atlīdzību, to nedalot ar izpildītāju, kurš ir sniedzis ieguldījumu fonogrammas tapšanā.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.