CELEX: 62015CJ0687
Prasība atcelt tiesību aktu
Eiropas Savienības Padomes secinājumi par Starptautiskās Telesakaru savienības 2015. gada Pasaules radiosakaru konferenci
LESD 218. panta 9. punkts
Atkāpe no paredzētās juridiskās formas
Juridiskā pamata nenorādīšana

Ar savu prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz atcelt Eiropas Savienības Padomes secinājumus par Starptautiskās Telesakaru savienības (
ITU
) 2015. gada Pasaules radiosakaru konferenci (PRK‑15), kas pieņemti 2015. gada 26. oktobrī Padomes 3419. sanāksmē Luksemburgā (turpmāk tekstā – “apstrīdētais akts”).
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
ITU
ir ANO informācijas un sakaru tehnoloģiju specializētā aģentūra. Kā izriet tostarp no tās statūtu 1. panta,
ITU
pasaules mērogā piešķir radiofrekvenču spektru un satelītu orbītas un izstrādā tehniskos standartus, lai nodrošinātu tīklu un tehnoloģiju savstarpēju savietojamību.
Saskaņā ar
ITU
statūtu 2. pantu to veido dalībvalstis un nozaru dalībnieki. Pašlaik 193 valstis ir
ITU
dalībvalstis, to skaitā visas Savienības dalībvalstis, savukārt pati Savienība ir “nozares dalībniece”.
ITU
statūtu 3. pantā “Dalībvalstu un Nozaru dalībnieku tiesības un pienākumi” ir noteikts:
“1.   Dalībvalstīm un Nozaru dalībniekiem ir šajos statūtos un konvencijā paredzētās tiesības un pienākumi.
[..]
3.   attiecībā uz dalību [
ITU
] darbībās Nozaru dalībniekiem ir atļauts pilntiesīgi piedalīties tās Nozares darbībās, kurā tie ir biedri, ar nosacījumu, ka šo statūtu vai konvencijas atbilstošajās normās nav paredzēts citādi:
[..]
b)
tiem ir atļauts, ar nosacījumu, ka tas ir paredzēts atbilstošajās konvencijas tiesību normās un atbilstošajos lēmumos, kas šajā ziņā ir pieņemti Pilnvaroto pārstāvju konferencē, piedalīties Jautājumu un Rekomendāciju, kā arī lēmumu par attiecīgās Nozares darba metodēm un procedūrām pieņemšanā.”
ITU
statūtu 4. panta “
ITU
akti” redakcija ir šāda:
“1.   [
ITU
] akti ir:
–
šie [
ITU
] statūti,
–
ITU
konvencija, un
–
administratīvie noteikumi.
[..]
3.   Šo statūtu un konvencijas normas tiek papildinātas ar turpmāk uzskaitītajām administratīvo noteikumu normām, ar ko regulē radiosakaru izmantošanu un kas ir saistoši visām dalībvalstīm:
[..]
–
radionoteikumi.
[..]”
ITU
statūtu 13. pantā “Radiosakaru konferences un radiosakaru asamblejas” ir noteikts:
“1.   Pasaules radiosakaru konference ir tiesīga daļēji vai izņēmuma gadījumos pilnīgi grozīt radionoteikumus un izskatīt jebkuru tās kompetencē esošu un tās dienas kārtībā iekļautu pasaules mēroga jautājumu. Citas šīs konferences funkcijas ir noteiktas konvencijā.
2.   Pasaules radiosakaru konferences parasti tiek sasauktas reizi trīs vai četros gados; tomēr, ievērojot attiecīgās konvencijas normas, šāda konference nav obligāti jāsasauc, vai arī var tikt sasaukta papildus konference.
[..]”
Savienības tiesības
Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Direktīva 2002/21/EK par kopējiem reglamentējošiem noteikumiem attiecībā uz elektronisko komunikāciju tīkliem un pakalpojumiem (pamatdirektīva) (
OV 2002, L 108, 33. lpp.
), kurā grozījumi izdarīti ar Eiropas Parlamenta un Padomes 2009. gada 25. novembra Direktīvu 2009/140/EK (
OV 2009, L 337, 37. lpp.
) (turpmāk tekstā – “pamatdirektīva”), tika pieņemta uz EKL 95. panta pamata.
Šīs pamatdirektīvas 8.a panta “Radiofrekvenču spektra politikas stratēģiska plānošana un saskaņošana” 4. punktā ir noteikts:
“Gadījumos, kad tas vajadzīgs nolūkā nodrošināt Eiropas Kopienas interešu efektīvu koordinēšanu starptautiskajās organizācijās, kas ir kompetentas radiofrekvenču spektra jautājumos, Komisija, maksimāli ņemot vērā [radiofrekvenču spektra politikas grupas (RSPG)] atzinumu, var ierosināt Eiropas Parlamentam un Padomei kopējus politikas mērķus.”
Šīs direktīvas 9. panta “Elektronisko komunikāciju pakalpojumiem izmantoto radiofrekvenču pārvaldība” 1. punkta otrajā daļā ir paredzēts:
“Piemērojot šo pantu, dalībvalstis ievēro attiecīgos starptautiskos nolīgumus, tostarp
ITU
radiosakaru noteikumus, un var ņemt vērā sabiedriskas kārtības apsvērumus.”
Arī Eiropas Parlamenta un Padomes 2002. gada 7. marta Lēmums Nr. 676/2002/EK par normatīvo bāzi radiofrekvenču spektra politikai Eiropas Kopienā (radiofrekvenču spektra lēmums) (
OV 2002, L 108, 1. lpp.
) tika pieņemts uz EKL 95. panta pamata. Šī lēmuma 1. panta 1. punktā ir noteikts:
“Šā lēmuma mērķis ir radīt Kopienā politiku un tiesisko regulējumu, lai nodrošinātu politisko pieeju koordināciju, un, vajadzības gadījumā, saskaņotus nosacījumus, ņemot vērā tā radio frekvenču spektra pieejamību un efektīvu izmantojumu, kas nepieciešams, lai nodrošinātu iekšējā tirgus izveidi un darbību tajās jomās, uz ko attiecas Kopienas politika, piemēram, elektronisko sakaru, transporta un pētniecības un attīstības (R & D) jomā.”
Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 14. marta Lēmums Nr. 243/2012/ES, ar ko izveido radiofrekvenču spektra daudzgadu politikas programmu (
OV 2012, L 81, 7. lpp.
), tika pieņemts uz LESD 114. panta pamata. Šī lēmuma 1. panta “Mērķis un darbības joma” 1. punktā ir noteikts:
“Ar šo lēmumu izveido radiofrekvenču spektra daudzgadu politikas programmu spektra izmantošanas stratēģiskajai plānošanai un saskaņošanai, lai nodrošinātu iekšējā tirgus darbību tajās Savienības politikas jomās, kurās izmanto spektru, piemēram, elektronisko sakaru, pētniecības, tehnoloģiju attīstības, kā arī kosmosa, satiksmes, enerģētikas un audiovizuālās politikas jomās.”
Direktīvas 243/2012 10. panta “Starptautiskās sarunas” 1. punktā ir noteikts:
“Starptautiskajās sarunās par spektra jautājumiem piemēro šādus principus:
a)
ja starptautisko sarunu priekšmets ir Savienības kompetencē, Savienības nostāju nosaka saskaņā ar Savienības tiesību aktiem;
b)
ja starptautisko sarunu priekšmets ir daļēji Savienības kompetencē un daļēji dalībvalstu kompetencē, Savienība un dalībvalstis cenšas noteikt kopēju nostāju saskaņā ar patiesas sadarbības principa prasībām.
Pirmās daļas b) apakšpunkta piemērošanas nolūkā Savienība un dalībvalstis sadarbojas saskaņā ar principu par Savienības un tās dalībvalstu vienotu starptautisku pārstāvību.”
Tiesvedības priekšvēsture un apstrīdētais akts
PRK‑15 norisinājās Ženēvā (Šveice) no 2015. gada 2. līdz 27. novembrim. Tajā tika panākta vienošanās pārskatīt radionoteikumus.
2015. gada 29. maijā Komisija, pamatodamās vienlaikus uz LESD 114. panta un 218. panta 9. punkta tiesību normām, iesniedza Padomei priekšlikumu Padomes lēmumam par nostāju, kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem PRK‑15 [COM(2015) 234
final
], kura 1. pantā bija paredzēts:
“Dalībvalstis, kopīgi rīkojoties Savienības interesēs, piedalās Starptautiskās Telesakaru savienības sarunās [PRK‑15] ar mērķi pārskatīt radionoteikumus.
Nostāja, kas sarunu procesā un pārskatīto radionoteikumu pieņemšanas laikā jāieņem Savienības vārdā, ir izklāstīta šā lēmuma pielikumā.
Ja [PRK‑15] laikā attiecībā uz pielikumā izklāstīto tiek izteikti jauni priekšlikumi, par kuriem Savienības nostāja vēl nav formulēta, Savienības nostāja saskaņojama uz vietas, pirms [PRK‑15] dalībnieki tiek aicināti pieņemt pārskatītos radionoteikumus. Šādos gadījumos Savienības nostāja atbilst šā lēmuma pielikumā izklāstītajiem principiem.”
Minētā priekšlikuma Padomes lēmumam pielikuma redakcija ir šāda:
“[PRK‑15] sarunu risināšanas un ITU pārskatīto Radionoteikumu pieņemšanas procesā Savienības vārdā būtu jāieņem šāda nostāja.
1.
Attiecībā uz darba kārtības 1.1. punktu:
•
1452–1492 MHz joslu un 1427–1452 MHz un 1492–1518 MHz blakusjoslas noteikt starptautisko mobilo telesakaru vajadzībām, vienlaikus aizsargājot pasīvos dienestus joslās zem 1427 MHz;
•
ar koprimāriem nosacījumiem 3400–3800 MHz joslu piešķirt mobilajiem dienestiem un noteikt to Starptautisko mobilo telesakaru vajadzībām;
•
noraidīt 470–694 MHz joslas koprimāru piešķiršanu mobilo dienestu vajadzībām Eiropā;
•
ne pievienot 5350–5470 MHz un 5725–5850 MHz joslu koprimāru piešķīrumu mobilo dienestu vajadzībām, ne arī noteikt minētās joslas, kā arī 5850–5925 MHz joslu,
IMT
vajadzībām, vienlaikus turpināt pētīt šīs trīs joslas, ar mērķi apsvērt to izmantošanu lokālo radiotīklu vajadzībām, un nodrošināt, ka primārais izmantojums vienmēr tiek aizsargāts.
2.
Attiecībā uz darba kārtības 1.2. punktu:
•
apraides dienestam joslās zem 694 MHz noteikt tādus aizsardzības līmeņus, kas atbilst
Conférence Européenne des Postes et Télécommunications
[Eiropas Pasta un telesakaru administrāciju konferences] pētījumu rezultātiem, un kā joslas apakšējo robežfrekvenci noteikt 694 MHz;
•
nepievienot papildu ierobežojumus apraides aizsardzībai 694–790 MHz joslā, tomēr var pieņemt pasākumus, lai nodrošinātu bezvadu platjoslu un esošo gaisa kuģniecības radionavigācijas sistēmu līdzsvarotu līdzāspastāvēšanu uz ES austrumu robežām 694–790 MHz joslā.
3.
Attiecībā uz darba kārtības 1.18. punktu – piešķirt 77,5–78 GHz joslu radiolokācijas dienesta vajadzībām un nodrošināt minētās joslas izmantošanu automobiļu radaru vajadzībām, neieviešot pārmērīgus ierobežojumus, bet atzīstot, ka radioastronomijas stacijas būtu jāturpina aizsargāt.
4.
Attiecībā uz darba kārtības 10. punktu – būtu jāatbalsta [2019. gada Pasaules radiosakaru konferences (PRK‑19)] darba kārtības punkts par spektra vajadzībām 5G mobilajām sistēmām, īpašu uzmanību pievēršot jauniem piešķīrumiem joslās virs 6 GHz un kopējai pieejai, lai attiecīgos saderības pētījumus uzsāktu pirms [PRK‑19].
5.
[PRK‑15] risinot sarunas par jebkuru attiecīgo grozījumu
ITU
Radionoteikumos, nodrošināt atbilstību Savienības tiesību aktiem, jo īpaši to principu ievērošanu, kas noteikti [pamatdirektīvas] 9. pantā [..] un [Lēmumā Nr. 243/2012], kā arī to, lai netiktu skarta šo aktu paredzamā tālākā izstrāde.”
Pēc diskusijām Padomē tā pieņēma apstrīdēto aktu, kurā ir noteikts:
“EIROPAS SAVIENĪBAS PADOME,
1.
ATGĀDINOT par
a)
[Lēmumu Nr. 676/2002];
b)
noteikumiem, kas iekļauti [pamatdirektīvā], īpaši tās 8.a panta 4. punktu;
c)
[Lēmumu Nr. 243/2012];
d)
Padomes secinājumiem par Eiropas nostāju Pasaules radiosakaru konferencēs, kas notika 1992., 1997., 2000., 2003., 2007. un 2012. gadā;
e)
būtisko nozīmi, kāda ir bezvadu tehnoloģijām, kurās izmanto frekvenču spektru, lai īstenotu stratēģijas “Eiropa 2020” pamatiniciatīvā “Digitālā programma Eiropai” noteiktos [Savienības] politikas mērķus nodrošināt ātru platjoslas internetu un panākt, lai digitālais vienotais tirgus radītu noturīgu ekonomisku un sabiedrisku labumu;
f)
Padomes 2010. gada 31. maija secinājumiem par Digitālo programmu Eiropai;
2.
ŅEMOT VĒRĀ
•
[RSPG] 2015. gada februāra atzinumu “Kopējās politikas mērķi saistībā ar PRK‑15”;
3.
PAUŽ PLAŠU ATBALSTU šādiem mērķiem, kas jāpanāk PRK‑15, lai sekmīgi īstenotu attiecīgo Savienības politiku.
a)
Attiecībā uz darba kārtības 1.1. punktu:
i.
1452–1492 MHz joslu un 1427–1452 MHz un 1492–1518 MHz blakusjoslas noteikt [
IMT
] vajadzībām, vienlaikus aizsargājot pasīvos dienestus joslās zem 1427 MHz. Šī noteikšana neliedz izmantot minētās joslas nekādiem dienestu, kuriem joslas ir piešķirtas, lietojumiem, tostarp aizsardzībai; tā arī neveido prioritāti Radionoteikumos;
ii.
ar koprimāriem nosacījumiem 3400–3800 MHz joslu piešķirt mobilajiem dienestiem un noteikt to [starptautisko mobilo telesakaru] vajadzībām, ņemot vērā, ka šai joslai ir svarīga nozīme [mākslīgo zemes] pavadoņu sakaros;
iii.
neatbalstīt nekādas izmaiņas piešķīrumos 470–694 MHz joslā Eiropā;
iv.
ne pievienot 5350–5470 MHz un 5725–5850 MHz joslu koprimāru piešķīrumu mobilo dienestu vajadzībām, ne arī noteikt minētās joslas, kā arī 5850–5925 MHz joslu, [starptautisko mobilo telesakaru] vajadzībām, vienlaikus turpināt pētīt šīs trīs joslas, ar mērķi apsvērt to izmantošanu lokālo radiotīklu vajadzībām, un nodrošināt, ka primārais izmantojums vienmēr tiek aizsargāts.
b)
Attiecībā uz darba kārtības 1.2. punktu:
i.
kā joslas apakšējo robežfrekvenci noteikt 694 MHz un atbalstīt Starptautiskās Telesakaru savienības radiosakaru sektora (
ITU-R
) ieteikumus par aizsardzības līmeņiem apraides pakalpojumam zem 694 MHz, kas atbilst Eiropas Pasta un telesakaru administrāciju konferences pētījumu rezultātiem;
ii.
nodrošināt līdzsvarotu līdzāspastāvēšanu starp bezvadu platjoslu un apraidi un nepievienot papildu ierobežojumus, kas pārsniegtu Ženēvas 2006. gada nolīgumā (
GE‑06
nolīgumā) noteiktos, apraides aizsardzībai 694–790 MHz joslā;
iii.
nodrošināt līdzsvarotu piekļuvi starp mobilo dienestu un gaisa kuģniecības radionavigācijas dienestiem (
aeronautical radionavigation services – ARNS
) pie ES austrumu dalībvalstu robežām un tādējādi atvieglot mobilo dienestu izvietojumu visās [Savienības] valstīs, izmantojot piemērotus radionoteikumu reglamentējošos noteikumus, vienlaikus veicinot mazākos faktiskās nošķirtības attālumus starp
ARNS
un
IMT
un atbalstot ES austrumu dalībvalstu tiesības šajā sakarībā.
c)
Attiecībā uz darba kārtības 1.18. punktu – piešķirt 77,5–78 GHz joslu radiolokācijas dienesta vajadzībām, lai atvieglotu automobiļu radaru izvietošanu, neieviešot pārmērīgus ierobežojumus, un atzīst, ka radioastronomijas stacijas būtu jāturpina aizsargāt;
d)
Attiecībā uz darba kārtības 10. punktu – atbalstīt PRK‑19 darba kārtības punktu par spektra vajadzībām 5G mobilajām sistēmām, īpašu uzmanību pievēršot jauniem piešķīrumiem joslās virs 6 GHz un kopējai pieejai, lai attiecīgos saderības pētījumus uzsāktu pirms PRK‑19.
4.
AICINA DALĪBVALSTIS
•
PRK‑15 risinot sarunas par jebkuru atbilstīgu grozījumu
ITU
Radionoteikumos, īstenot 3. punktā izklāstītos mērķus un ievērot principus, kas ietverti [Lēmumā Nr. 243/2012].
5.
AICINA KOMISIJU
•
Nevilcinoties ziņot Eiropas Parlamentam un Padomei par PRK‑15 rezultātiem un paņēmieniem, ar kuru palīdzību nodrošināt to, lai Eiropas gatavošanās nākamajai konferencei, kas notiks 2019. gadā (PRK‑19), pilnībā atbilstu Savienības politikai un principiem.”
Apstrīdētā akta pieņemšanas brīdī Komisija veica šādu paziņojumu, kas ir ierakstīts Padomes sanāksmes protokolā:
“Komisija pauž nožēlu, ka Padome, gatavojoties [PRK‑15], ir pieņēmusi secinājumus, nevis lēmumu, kā paredzēts [..] LESD 218. panta 9. punktā. Komisijas ieskatā, šī nostāja ir pretrunā Līgumam un Tiesas judikatūrai [..]. Komisija šajā ziņā patur visas savas tiesības.”
Lietas dalībnieku prasījumi un tiesvedība Tiesā
Komisijas prasījumi Tiesai ir šādi:
–
atcelt apstrīdēto aktu un
–
piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padome lūdz Tiesu:
–
pilnībā noraidīt prasību un
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Padomes prasījumu atbalstam tika atļauts iestāties lietā Čehijas Republikai, Vācijas Federatīvajai Republikai, Francijas Republikai un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotajai Karalistei.
Par prasību
Par lietā iestājušos dalībvalstu izvirzīto prasības pamatu pieņemamību
Prasības pamatojumam Komisija izvirza vienu pamatu par to, ka Padome, pieņemdama apstrīdēto aktu, nevis lēmumu, kā to piedāvāja Komisija, ir pārkāpusi LESD 218. panta 9. punktu.
Savos iestāšanās rakstos Čehijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika un Francijas Republika apstrīd LESD 218. panta 9. punkta piemērojamību šajā lietā, tostarp apgalvojot, ka Savienībai nebija nepieciešamās ārējās kompetences, lai Padome atbilstoši šai tiesību normai noteiktu Savienības vārdā pieņemamās nostājas par PRK‑15 dienas kārtības punktiem, kas ir minēti apstrīdētajā aktā.
Tomēr lietas dalībnieks, kam saskaņā ar Eiropas Savienības Tiesas statūtu 40. pantu ir atļauts iestāties šīs Tiesā izskatīšanai nodotā lietā, nedrīkst grozīt strīda priekšmetu, kā tas ir ierobežots ar galveno lietas dalībnieku prasījumiem un pamatiem. No tā izriet, ka ir pieņemami tikai tie personas, kas iestājusies lietā, argumenti, kuri iekļaujas šo prasījumu un pamatu robežās (it īpaši skat. spriedumu 2014. gada 7. oktobris, Vācija/Padome,
C‑399/12
,
EU:C:2014:2258
,
27.
punkts).
Ir skaidrs, ka galvenie lietas dalībnieki ir vienisprātis, ka LESD 218. panta 9. punkts ir piemērojams šai lietai. Strīda priekšmets, kura robežas nosaka ar šo galveno lietas dalībnieku prasījumiem un pamatiem, attiecas vienīgi uz to, vai apstrīdētais akts ir pieņemts atbilstoši šajā tiesību normā paredzētajām formas un procesuālajām prasībām. Tātad šī sprieduma 22. punktā minētie dalībvalstu, kas iestājušās lietā, pamati ir uzreiz jānoraida kā nepieņemami.
Par vienīgo pamatu
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija uzskata, ka, pieņemot secinājumus, nevis lēmumu, Padome ir pārkāpusi LESD 218. panta 9. punktu.
Šajā ziņā Komisija atgādina, ka, pieņemot lēmumu atbilstoši LESD 218. panta 9. punktam, Padome lemj ar kvalificētu balsu vairākumu. Turpretī praksē Savienības iestāžu starpā pastāvot viedokļu atšķirības par to, kādi ir piemērojamie balsošanas noteikumi tāda akta kā Padomes secinājumi pieņemšanai. Padome esot vairākkārt uzskatījusi, ka šādus aktus pieņem, pamatojoties uz konsensu, kas nozīmē, ka tos nevar pieņemt, ja kāda no dalībvalstīm tam iebilst. Komisija uzskata, ka šie balsošanas noteikumi nav atbilstoši Līgumiem. Tā uzskata, ka patiesībā no LES 16. panta 3. punkta, kurā ir paredzēts, ka “ja vien Līgumos nav paredzēts citādi, Padome lēmumus pieņem ar kvalificētu balsu vairākumu”, izriet, ka šie akti ir jāpieņem ar kvalificētu balsu vairākumu. Šī lieta apstiprinot to, ka vēlēšanās iegūt konsensu, nevis kvalificētu balsu vairākumu, var novest pie atšķirīga iznākuma, kas negatīvi ietekmētu Savienības politiku.
Komisija šajā ziņā apgalvo, ka apstrīdētā akta noteikumi ir atkāpe no tās 2015. gada 29. maija priekšlikuma. Lielākā daļa grozījumu esot veikti tieši tādēļ, lai apstrīdētā akta saturs atbilstu Padomes izvēlētajai akta formai. Līdz ar to, pirmkārt, apstrīdētajā aktā neesot nevienas norādes par tā juridisko pamatu. Pretēji tam, ko apgalvo Padome, Komisija uzskata, ka šāda nenorādīšana nav tīri formāls pārkāpums. Otrkārt, tā vietā, lai izmantotu detalizētus apsvērumus, ar ko tiktu paskaidroti pieņemamā akta iemesli, Padome esot vienīgi “atgādinājusi” virkni Savienības aktu, kas ir pieņemti attiecīgajā rīcības jomā. Treškārt, Komisija apgalvo, ka tā vietā, lai nolemtu, ka dalībvalstis, rīkodamās kopā Savienības interesēs, “pieņem” noteikta veida nostājas PRK‑15 laikā, no apstrīdētā akta izriet, ka Padome “pauž plašu atbalstu” mērķiem, kas ir jāsasniedz PRK‑15 sarunās, un “aicina dalībvalstis” sarunu laikā censties sasniegt noteiktus mērķus.
Komisijas ieskatā, šādi rīkodamās, Padome nav pieņēmusi skaidru un saistošu nostāju, kas dalībvalstīm bija jāievēro, tām piedaloties PRK‑15, rīkojoties kopīgi Savienības interesēs, bet drīzāk tā ir paredzējusi pienākumus rīkoties pēc iespējas labāk. Šādi pienākumi tomēr neesot piemēroti, lai nodrošinātu stipru un vienotu Savienības ārējo pārstāvniecību, un tādējādi ar tiem nevarot sasniegt Līgumos noteiktos mērķus.
Padome apgalvo, ka, pieņemdama aktu pēc Komisijas priekšlikuma, balstoties uz LESD 218. panta 9. punktu, tā ir noteikusi Savienībai saistošu nostāju, kas jāieņem PRK‑15, atbilstoši šai tiesību normai.
Pirmām kārtām, apstrīdētajā aktā esot skaidri noteiktas Savienības prioritātes par katru no PRK‑15 dienaskārtības punktiem, kas ir uzskaitīti Komisijas 2015. gada 29. maija priekšlikuma pielikumā. Otrām kārtām, apstrīdētajā aktā definētajām nostājām esot saistošs raksturs.
Attiecībā uz apgalvoto juridiskā pamata nenorādīšanu Padome uzskata, ka šāda nenorādīšana ļaunākajā gadījumā ir tīri formāls pārkāpums, kura sekas nevar būt apstrīdētā akta atcelšana, un tā šajā ziņā norāda, ka Komisija neapstrīd ne to, ka piemērojamais procesuālais juridiskais pamats ir LESD 218. panta 9. punkts, ne to, ka materiālais juridiskais pamats ir LESD 114. pants.
Attiecībā uz balsošanas kārtību Padome apgalvo, ka, lai gan principā apstrīdētā akta pieņemšanai esot bijis jāpiemēro kvalificēta balsu vairākuma procedūra, fakts, ka bija iespējams panākt vienprātību Padomē šī akta pieņemšanai, nevar nozīmēt to, ka Padome ir rīkojusies, neievērojot LESD 218. panta 9. punktā paredzēto procedūru. Šī iestāde piebilst, ka, tā kā Komisija atstāja negrozītu savu 2015. gada 29. maija priekšlikumu debašu laikā, kuru noslēgumā tika pieņemta Savienības nostāja, lai ņemtu vērā grozījumus, par ko tobrīd tika panākta vienošanās Padomes dalībvalstu starpā, no LESD 293. panta 1. punkta izriet, ka Padomei bija jālemj vienprātīgi.
Padome uzsver, ka reizēm tā secinājumu formā pieņem noteikta veida aktus, kuri rada tiesiskas sekas vai ir domāti to radīšanai, vienlaikus precizēdama, ka šādā gadījumā tai ir jāievēro Līgumos noteiktās procesuālās prasības atbilstoši piemērojamajam juridiskajam pamatam.
Šī iestāde apgalvo, ka pretēji tam, uz ko norāda Komisija, fakts, ka apstrīdētais akts ir atkāpe no tās 2015. gada 29. maijā iesniegtā priekšlikuma, nekādi nepierāda to, ka mēģinājumi panākt konsensu kvalificēta balsu vairākuma vietā var novest pie atšķirīga rezultāta, kas negatīvi ietekmētu Savienības politiku.
Turklāt Padome norāda, ka Komisijas izvirzītais iebildums par apstrīdētā akta formu ir pretrunā tās patstāvīgajai praksei saistībā ar Savienības nostājas izstrādāšanu iepriekšējām Pasaules radiosakaru konferencēm. Šī iestāde uzskata, ka Komisijas piedāvātā Līgumu interpretācija jūtami apgrūtinātu Savienības starptautisko interešu aizstāvību un aizskartu Līgumos noteikto institucionālo līdzsvaru.
Tiesas vērtējums
Ar savu vienīgo pamatu Komisija būtībā apgalvo, ka Padome, pieņemdama secinājumus par PRK‑15, nevis lēmumu atbilstoši Komisijas 2015. gada 29. maija priekšlikumam, ir pārkāpusi LESD 218. panta 9. punktu. Komisija arī pārmet Padomei, ka tā nav norādījusi apstrīdētā akta juridisko pamatu.
Saskaņā ar šo tiesību normu “Padome pēc Komisijas [..] priekšlikuma pieņem lēmumu, ar ko [..] nosaka nostāju, kas Savienības vārdā jāapstiprina kādā ar nolīgumu izveidotā struktūrā, ja šāda struktūra ir tiesīga pieņemt lēmumus ar juridiskām sekām, izņemot lēmumus, kas papildina vai groza attiecīgajā nolīgumā noteikto iestāžu sistēmu”.
Pieņemdama apstrīdēto aktu secinājumu formā, Padome tātad ir izvēlējusies citu akta formu, nevis to, kas paredzēta iepriekš minētajā tiesību normā.
Padome tomēr apgalvo, ka atbilstoši Līgumam tai ir izvēle par lēmuma formu atbilstoši LESD 218. panta 9. punktam. Šajā lietā materiāli tā esot pieņēmusi lēmumu secinājumu veidā. Padome turklāt uzskata, ka apstrīdētā akta juridiskā pamata neminēšana nav būtisks pārkāpums.
Pirmām kārtām, attiecībā uz apstrīdētā akta formu ir jāatgādina, ka ar Līgumiem ir izveidota kompetenču sadales sistēma starp dažādajām Savienības iestādēm, kura Savienības institucionālajā sistēmā un Savienībai deleģēto uzdevumu izpildē katrai iestādei piešķir savu uzdevumu. Tādējādi LES 13. panta 2. punktā ir paredzēts, ka katra Savienības iestāde darbojas saskaņā ar tai Līgumos noteiktajām pilnvarām un atbilstīgi tajos izklāstītajām procedūrām, nosacījumiem un mērķiem. Šajā tiesību normā ir izteikts institucionālā līdzsvara princips, kas ir raksturīgs Savienības institucionālajai struktūrai un kas paredz, ka katrai iestādei savas pilnvaras ir jāīsteno, ievērojot citu iestāžu pilnvaras (spriedums, 2016. gada 28. jūlijs, Padome/Komisija,
C‑660/13
,
EU:C:2016:616
,
31.
un
32.
punkts, kā arī tajos minētā judikatūra).
Tātad, kā to Tiesa ir vairākkārt lēmusi, ciktāl noteikumi par to, kādā veidā Savienības iestādes izsaka savu gribu, ir paredzēti Līgumos un nav ne dalībvalstu, ne arī pašu iestāžu ziņā, tikai Līgumos un tikai īpašos gadījumos iestādei var tikt piešķirtas tiesības grozīt Līgumos noteikto lēmumu pieņemšanas procedūru (spriedums, 2017. gada 6. septembris, Slovākija un Ungārija/Padome,
C‑643/15 un C‑647/15
,
EU:C:2017:631
,
149.
punkts).
Šajā lietā, pirmkārt, ir jāuzsver, ka pretēji tam, ko apgalvo Padome, ar iestāžu praksi vispār un konkrēti – attiecībā uz šo lietu – ar apgalvotu pastāvīgu praksi saistībā ar Savienības nostājas izstrādāšanu Pasaules radiosakaru konferencēm secinājumu veidā, kurai esot pretrunā šajā prasībā aizstāvētā Komisijas nostāja, nevar grozīt Līgumu noteikumus, kas iestādēm ir jāievēro. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru Padomes prakse vien nav pietiekama, lai atkāptos no Līguma noteikumiem, un līdz ar to tā nevar radīt Savienības iestādēm saistošu precedentu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 6. maijs, Parlaments/Padome,
C‑133/06
,
EU:C:2008:257
,
60.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī atzinumu 1/08 (Nolīgumi, ar kuriem grozīti īpašo saistību saraksti atbilstoši GATS), 2009. gada 30. novembris,
EU:C:2009:739
,
172.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, attiecībā uz Padomes argumentāciju, kas balstīta uz 1981. gada 11. novembra sprieduma IBM/Komisija (
60/81
,
EU:C:1981:264
) 9. punktu, saskaņā ar ko principā nav nozīmes formai, atbilstoši kurai akts vai lēmums ir pieņemts, lai noteiktu, vai tas rada tiesiskas sekas, ir jānorāda, ka no šī sprieduma izrietošā judikatūra ir piemērota, lai noteiktu, vai par aktu var iesniegt prasību atcelt tiesību aktu. Turpretī no tās nekādā gadījumā nevar secināt, ka Savienības iestādēm ir atļauts atkāpties no atbilstošajā Līguma normā paredzētās akta formas.
Fakts, ka Savienības iestāde atkāpjas no Līgumos paredzētās juridiskās formas, ir būtisks procedūras noteikumu pārkāpums, kura sekas var būt attiecīgā akta atcelšana, jo šādas atkāpes dēļ pastāv risks radīt neskaidrības par šī akta veidu vai procedūru, kas jāievēro tā pieņemšanai, šādi apdraudot tiesisko noteiktību.
Šajā lietā apstrīdētā akta pieņemšana secinājumu formā rada neskaidrības par šī akta juridisko raksturu un piemērošanas jomu. Kā savu secinājumu 69.–72. punktā ir norādījis arī ģenerāladvokāts, ja Padome apgalvo, ka šis akts “būtībā” ir tās pieņemts lēmums, ar ko nosaka Savienības vārdā ieņemamo nostāju PRK‑15, Čehijas Republika un Francijas Republika to kvalificē kā Savienības un dalībvalstu kopējo nostāju un Vācijas Federatīvā Republika to uzskata par saskaņotu nostāju visu dalībvalstu starpā, kam ir Padomes pieņemtu secinājumu forma. Turklāt Padome apgalvo, ka apstrīdētajam aktam ir saistošs raksturs, savukārt Čehijas Republika uzskata, ka šis akts ir juridiski saistošs vienīgi atsevišķās tā daļās, kuras, šīs dalībvalsts ieskatā, aptver aspektus, kas ietilpst Savienības kompetencē, un Vācijas Federatīvā Republika uzskata, ka minētais akts ir nesaistoši secinājumi. Savukārt Komisija apgalvo, ka, pieņemdama apstrīdēto aktu secinājumu formā, Padome ir izvēlējusies juridisku formu, ko parasti izmanto nesaistoša rakstura aktiem.
Turklāt apstrīdētajā aktā izmantotais formulējums vairojot šo neskaidrību. Tik tiešām, lai gan Komisijas 2015. gada 29. maija priekšlikums bija par “Padomes lēmumu” attiecībā uz nostāju “kas Eiropas Savienības vārdā jāieņem” PRK‑15, Padome ar apstrīdēto aktu atbilstoši tā 3. punktam “ir paudusi plašu atbalstu” virknei mērķu, kas ir jāsasniedz PRK‑15, lai sekmīgi īstenotu attiecīgu Savienības politiku, un atbilstoši tā 4. punktam “aicina dalībvalstis” īstenot šos mērķus un PRK‑15 sarunu laikā par iespējamajiem
ITU
radionoteikumu grozījumiem ievērot Lēmumā Nr. 243/2012 izklāstītos principus. Tāpat, kā to ir uzsvērusi Komisija, šādas redakcijas izmantošana nav savienojama ar saistošo spēku, kādam ir jāpiemīt Savienības iestādes lēmumam saskaņā ar LESD 288. pantu. Turklāt ne no viena apstrīdētā akta elementa neizriet, ka dalībvalstīm būtu pienākums PRK‑15 ieņemt nostāju “Savienības vārdā” pretēji tam, kas ir noteikts LESD 218. panta 9. punktā.
Šādos apstākļos ir jākonstatē, ka, lēmuma vietā, kā tas ir paredzēts LESD 218. panta 9. punktā, pieņemdama secinājumus par PRK‑15, Padome ir pārkāpusi šajā tiesību normā paredzētos būtiskos procedūras noteikumus.
Otrām kārtām, attiecībā uz faktu, ka apstrīdētajā aktā nav minēts juridiskais pamats, uz ko tas ir balstīts, iesākumā ir jānorāda, ka juridiskā pamata norādīšana ir obligāta, ievērojot kompetences piešķiršanas principu, kurš paredzēts LES 5. panta 2. punktā un atbilstoši kuram Savienība darbojas tikai to kompetenču robežās, ko tai Līgumos piešķīrušas dalībvalstis, lai sasniegtu tajos paredzētos mērķus, gan saistībā ar Savienības iekšējo, gan starptautisko darbību (šajā nozīmē skat. atzinumu
2/94
(Kopienas pievienošanās ECPAK), 1996. gada 28. marts,
EU:C:1996:140
,
24.
punkts, un spriedumu 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
,
46.
punkts).
Pareizai juridiskā pamata izvēlei ir konstitucionāla nozīme, jo, tā kā Savienībai ir vienīgi piešķirtās kompetences, akti, ko tā pieņem, ir jāsasaista ar LESD noteikumiem, ar kuriem tā tiek faktiski pilnvarota šādā nolūkā (atzinums
1/15
(ES un Kanādas PDR nolīgums), 2017. gada 26. jūlijs,
EU:C:2017:592
,
71.
punkts).
Turpinot – juridiskā pamata norādīšanai ir īpaša nozīme, lai saglabātu attiecīgo Savienības iestāžu prerogatīvas akta pieņemšanas procedūrā (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
,
48.
punkts).
Tādējādi izskatāmajā lietā šādai norādei var būt ietekme uz Komisijas un Padomes pilnvarām, kā arī uz katras no tām attiecīgajām lomām apstrīdētā akta pieņemšanas procesā. Juridiskā pamata norādīšana ir arī vajadzīga, lai noteiktu balsošanas kārtību Padomē (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
,
48.
punkts). It īpaši, tā kā apstrīdētais akts neatbilst nevienam no LESD 218. panta 8. punkta otrajā daļā aprakstītajiem gadījumiem, tad principā Padomei šis akts bija jāpieņem, lemjot ar kvalificētu balsu vairākumu saskaņā ar LESD 218. panta 8. punkta pirmās daļas un 9. punkta normām, tās kopā ņemot (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 18. decembris, Apvienotā Karaliste/Padome,
C‑81/13
,
EU:C:2014:2449
,
66.
punkts).
Turklāt ir jāatgādina, ka juridiskā pamata norādīšana ir obligāta, ņemot vērā pienākumu norādīt pamatojumu, kas izriet no LESD 296. panta. Šis pienākums, kas it īpaši ir attaisnojams ar tiesas pārbaudi, kādu ir jāvar veikt Tiesai, principā ir piemērojams visiem Savienības tiesību aktiem, ar ko tiek radītas tiesiskas sekas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
,
42.
un
45.
punkts).
Visbeidzot, prasība par tiesisko noteiktību paredz, ka ikviena tiesību akta, ar ko ir paredzēts radīt tiesiskas sekas, obligātajam raksturam ir jābūt pamatotam ar Savienības tiesību normu, kura skaidri ir jānorāda kā juridiskais pamats un kurā ir noteikta forma, kādā tiesību akts ir jāpieņem (spriedums, 2016. gada 14. jūnijs, Komisija/McBride u.c.,
C‑361/14 P
,
EU:C:2016:434
,
47.
punkts).
Šajā lietā apstrīdētais akts ir Savienības akts, jo to ir pieņēmusi Padome, un tas rada tiesiskas sekas, jo ar to tiek izvirzīti mērķi, kurus dalībvalstis tiek aicinātas ievērot PRK‑15. No tā izriet, ka Padomei apstrīdētajā aktā bija jānorāda materiālais un procesuālais juridiskais pamats, uz kā tas ir balstīts.
Turklāt, ja ir taisnība, kā to apgalvo Padome, ka precīzas Līguma normas nenorādīšana var nebūt būtisks trūkums tad, ja akta juridisko pamatu var noteikt, balstoties uz citiem šī akta elementiem, šāda skaidra norāde tomēr ir obligāta tad, ja bez šīs norādes ieinteresētās personas un Tiesa tiek atstātas neziņā par precīzu juridisko pamatu (it īpaši skat. spriedumu, 2016. gada 14. jūnijs, Komisija/McBride u.c.,
C‑361/14 P
,
EU:C:2016:434
,
48.
punkts).
Tomēr šajā lietā tā vietā, lai norādītu apstrīdētā akta juridisko pamatu, Padome šī akta 1. punktā ir vienīgi atgādinājusi attiecīgo juridisko regulējumu un Padomes kā iestādes praksi, un minētā akta 2. punktā tā ir ņēmusi vērā RSPG 2015. gada februāra atzinumu par kopējās politikas mērķiem saistībā ar PRK‑15. No šī konstatējuma, to kombinējot ar tiem, kas izdarīti šī sprieduma 46. punktā, izriet, ka neviens no apstrīdētā akta elementiem neļauj noteikt tā materiālo un procesuālo juridisko pamatu.
No tā izriet, ka nevar skaidri noteikt apstrīdētā akta juridisko pamatu. Šādos apstākļos pretēji tam, ko apgalvo Padome, juridiskā pamata nenorādīšana apstrīdētajā lēmumā nevar tikt uzskatīta par tīri formālu trūkumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
,
60.
un
61.
punkts).
Līdz ar to LESD 218. panta 9. punktā paredzētā atkāpe no juridiskās formas un juridiskā pamata nenorādīšana rada neskaidrību par apstrīdētā akta juridisko raksturu un piemērošanas jomu, kā arī procedūru, kāda ir jāpiemēro tā pieņemšanai, un šāda neskaidrība var vājināt Savienību, tai aizstāvot savu nostāju PRK‑15 (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 1. oktobris, Komisija/Padome,
C‑370/07
,
EU:C:2009:590
,
49.
punkts).
No iepriekš minētajiem apsvērumiem izriet, ka apstrīdētais akts ir jāatceļ.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Padomei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un tā kā tai šis spriedums ir nelabvēlīgs, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Atbilstoši minētā reglamenta 140. panta 1. punktam Čehijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika, Francijas Republika un Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
atcelt Eiropas Savienības Padomes secinājumus par Starptautiskās Telesakaru savienības (
ITU
) 2015. gada Pasaules radiosakaru konferenci (PRK‑15), kas pieņemti 2015. gada 26. oktobrī Padomes 3419. sanāksmē Luksemburgā;

2)
Eiropas Savienības Padome atlīdzina tiesāšanās izdevumus;

3)
Čehijas Republika, Vācijas Federatīvā Republika, Francijas Republika un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pašas.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.