CELEX: 62018CJ0239
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Augu šķirņu aizsardzība
Regula (EK) Nr. 2100/94
14. pantā paredzētā atkāpe
Regula (EK) Nr. 1768/95
11. panta 1. un 2. punkts
Informācijas pieprasījumi
Oficiālu iestāžu sniegta informācija
Informācijas pieprasījums par konkrētu sugu vai šķirņu materiāla faktisko izmantošanu
Pieprasījuma saturs

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Komisijas Regulas (EK) Nr. 1768/95 (1995. gada 24. jūlijs), ar ko īsteno noteikumus par izņēmumu lauksaimniecībā, kas paredzēts 14. panta 3. punktā Padomes Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību (
OV 1995, L 173, 14. lpp.
), 11. panta 1. un 2. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Saatgut-Treuhandverwaltungs GmbH
(turpmāk tekstā – “
STV
”) un
Freistaat Thüringen
(Tīringenes federālā zeme, Vācija) par pēdējās minētās atteikumu
STV
sniegt informāciju, kuru var iegūt no datubāzes, kura ir izveidota no lauksaimnieku sniegtajām ziņām saistībā ar subsīdijām, kas piešķirtas no Eiropas lauksaimniecības fondiem.
Atbilstošās tiesību normas
Pamatregula
Padomes Regulas (EK) Nr. 2100/94 (1994. gada 27. jūlijs) par Kopienas augu šķirņu aizsardzību (
OV 1994, L 227, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “pamatregula”) septiņpadsmitajā un astoņpadsmitajā apsvērumā ir noteikts:
“tā kā Kopienas augu šķirņu aizsardzības izmantošanai jābūt pakļautai ierobežojumiem, kas izklāstīti sabiedrības interesēs pieņemtajos noteikumos;
tā kā dažos gadījumos, kad jaunā šķirne gan ir citāda, tomēr būtībā iegūta no izejas šķirnes, būtu jārada zināma veida atkarība no izejas šķirnes īpašnieka; tā kā Kopienas augu šķirņu aizsardzības izmantošanai jābūt pakļautai ierobežojumiem, kas izklāstīti sabiedrības interesēs pieņemtajos noteikumos.”
Šīs regulas 5. panta “Kopienas augu šķirņu aizsardzības objekts” 1. un 2. punktā ir paredzēts:
“1.   Kopienas augu šķirņu aizsardzības objekts var būt visu botānisko ģinšu un sugu šķirnes,
inter alia
ģinšu un sugu hibrīdi.
2.   Šajā regulā “šķirne” nozīmē augu sadales pa grupām viszemākās zināmās pakāpes botānisko taksonu [..]”
Šīs regulas 13. panta “Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieka tiesības un aizliegtās darbības” 1. un 2. punktā ir noteikts:
“1.   Kopienas augu šķirņu aizsardzības nolūks ir panākt, ka Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašnieks vai īpašnieki, kas šeit turpmāk saukti par “īpašnieku”, ir tiesīgi veikt darbības, kas izklāstītas 2. punktā.
2.   Neierobežojot 15. un 16. pantu, attiecībā uz šķirnes komponentiem vai no aizsargājamās šķirnes ievākto materiālu [..] vajadzīga īpašnieka atļauja šādām darbībām::
a)
ražošanai vai atjaunošanai (pavairošanai);
b)
kvalitātes uzlabošanai nolūkā pavairot;
c)
piedāvāšanai pārdošanai;
d)
pārdošanai vai kādai citādai laišanai tirgū;
e)
eksportēšanai no [Eiropas Savienības];
f)
importēšanai [Savienībā];
g)
uzglabāšanai jebkurā a) līdz f) apakšpunktā minētajā nolūkā.
Īpašnieks var dot atļauju, ievērojot nosacījumus un ierobežojumus.”
Šīs pašas regulas 14. pantā “Atkāpe no Kopienas augu šķirņu aizsardzības” ir noteikts:
“1.   Neatkarīgi no 13. panta 2. punkta un lauksaimniecības produkcijas aizsardzības nolūkā lauksaimnieki pavairošanai laukā paši savā īpašumā drīkst lietot ievākto produktu, ko viņi ieguvuši, savā saimniecībā stādot tās šķirnes pavairojamo materiālu, kura nav šķirnes hibrīds vai sintētiska šķirne, uz ko attiecas Kopienas augu šķirņu aizsardzība.
2.   1. punktu piemēro vienīgi šādām lauksaimniecības augu sugām:
[..]
b)
graudaugiem:
Avena sativa
– sējas auzām,
Hordeum vulgare L
. – miežiem,
Oryza sativa L
. – rīsiem,
Phalaris canariensis L
. – īstajam miežubrālim,
Secale cereale L
. – sējas rudziem,
X Triticosecale Wittm
. – tritikālam,
Triticum aestivum L. emend. Fiori un Paol
. – mīkstajiem kviešiem,
Triticum durum Desf
. – cietajiem kviešiem,
Triticum spelta L
. – plēkšņu kviešiem.
c)
kartupeļiem:
Solanum tuberosum
– kartupeļiem;
[..]
3.   Nosacījumus 1. punktā paredzētās atkāpes īstenošanai un selekcionāra un lauksaimnieka likumīgo interešu aizstāvībai pirms šīs regulas stāšanās spēkā nosaka īstenošanas noteikumos, ievērojot 114. pantu, pamatojoties uz šādiem kritērijiem:
–
nav nekāda kvantitatīva ierobežojuma attiecībā uz zemkopības saimniecību tiktāl, cik tas vajadzīgs saimniecībai,
–
ievākto produktu audzēšanas nolūkā var apstrādāt vai nu pats lauksaimnieks, vai arī sniedzot viņam pakalpojumus [..];
–
sīkzemniekiem nav jāmaksā nekāda atlīdzība īpašniekam; par sīkzemniekiem uzskata:
–
attiecībā uz tām augu sugām, kuras minētas šā panta 2. punktā un kurām piemēro Padomes 1992. gada 30. jūnija Regulu (EEK) Nr. 1765/92, kas nosaka atbalsta sistēmu noteiktu laukaugu ražotājiem [(
OV 1992, L 181, 12. lpp.
)], lauksaimniekus, kuri augus neaudzē platībā, kas lielāka par platību, kas vajadzīga, lai saražotu 92 tonnas labības; platības aprēķināšanai piemēro iepriekš minētās regulas 8. panta 2. punktu,
–
attiecībā uz citām augu sugām, kas minētas šā panta 2. punktā, lauksaimniekus, kuri atbilst piemērotiem līdzīgiem kritērijiem,
–
citiem lauksaimniekiem jāmaksā īpašniekam taisnīga atlīdzība, kas ir ievērojami zemāka nekā summa, ko iekasē par tās pašas šķirnes pavairojamā materiāla licencētu ražošanu tādā pašā platībā; attiecīgās taisnīgās atlīdzības faktiskais apjoms laika gaitā var mainīties, ievērojot to, kādā mērā izmanto 1. punktā paredzēto atkāpšanos attiecībā uz attiecīgo šķirni,
–
par uzraudzību atbilstībai šā panta noteikumiem vai tiem noteikumiem, kas pieņemti, ievērojot šo pantu, atbild vienīgi īpašnieki; organizējot šo uzraudzību, viņi nedrīkst paredzēt palīdzību no oficiālām iestādēm,
–
lauksaimnieki vai apstrādātāji sniedz īpašniekiem pēc viņu pieprasījuma attiecīgu informāciju; attiecīgu informāciju var sniegt arī oficiālas iestādes, kas saistītas ar lauksaimnieciskās ražošanas uzraudzību, ja šādu informāciju gūst, veicot ierastus uzdevumus bez papildu apgrūtinājuma vai izmaksām. Šie noteikumi attiecībā uz personas datiem neierobežo [Savienības] un valstu likumus par cilvēku aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un brīvu apriti.”
Regula Nr. 1768/95
Regulas Nr. 1768/95 pirmajā līdz piektajā apsvērumā ir noteikts:
“tā kā pamatregulas 14. pants paredz izņēmumus no Kopienas augu šķirņu audzētāju autortiesībām, lai aizsargātu lauksaimniecības produkciju [..];
tā kā nosacījumus, lai stātos spēkā šis izņēmums un lai aizsargātu selekcionāra un lauksaimnieka likumīgās intereses, vajadzētu paredzēt īstenošanas noteikumos, pamatojoties uz pamatregulas 14. panta 3. punktā noteiktajiem kritērijiem;
tā kā šī regula paredz šādus nosacījumus, jo īpaši konkretizējot lauksaimnieku, pārstrādātāju un īpašnieku pienākumus, kas izriet no iepriekšminētajiem kritērijiem;
tā kā šie nosacījumi būtībā attiecas uz lauksaimnieka maksāto taisnīgo atlīdzību īpašniekam par izņēmuma izmantošanu, uz informācijas sniegšanu, uz apstrādei nodotā produkta identitātes aizsardzību, lai nodrošinātu apstrādei reģistrētā produkta identitāti ar to produktu, ko iegūst apstrādes rezultātā, kā arī uz to, kā tiek uzraudzīta atbilstība izņēmuma nosacījumiem;
tā kā arī definīcija “sīkzemnieki”, kam nav jāmaksā atlīdzība īpašniekam par izņēmuma izmantošanu, ir izstrādāta konkrēti attiecībā uz lauksaimniekiem, kas audzē noteiktus lopbarības augus un kartupeļus.”
Regulas Nr. 1768/95 7. pants konkrēti attiecas uz “sīkzemniekiem”. Tā 5. punktā ir paredzēts:
“Lauksaimnieks, kas sevi uzskata par “sīkzemnieku”, domstarpību gadījumā sniedz pierādījumus tam, ka viņš atbilst šai lauksaimnieku kategorijai izvirzītajām prasībām. [..]”
Regulas Nr. 1768/95 8. un 9. pants attiecas uz informāciju, kura jāsniedz lauksaimniekiem un pārstrādātājiem. Šo normu attiecīgajos 4. punktos ir noteikts, ka īpašniekam pieprasījumā ir jānorāda savs vārds un adrese, šķirne vai šķirnes, par ko viņš vēlas saņemt informāciju, kā arī atsauce vai atsauces uz attiecīgo Kopienas augu šķirņu aizsardzību.
Regulas Nr. 1768/95 11. pantā “Oficiālu iestāžu sniegtā informācija” ir noteikts:
“1.   Pieprasījumam sniegt informāciju par noteiktu sugu vai šķirņu materiāla faktisko izmantošanu audzēšanai vai šādas izmantošanas rezultātiem, ko īpašnieks iesniedz oficiālām iestādēm, ir jābūt rakstiskam. Šajā pieprasījumā īpašnieks norāda savu vārdu un adresi, šķirni vai šķirnes, par ko viņš vēlas saņemt informāciju, un to, kāda veida informāciju par tām viņš vēlas saņemt. Viņš pievieno arī pierādījumu par savām īpašumtiesībām.
2.   Oficiālā iestāde, neskarot 12. panta noteikumus, nesniedz prasīto informāciju vienīgi gadījumos, ja:
–
tā nav iesaistīta lauksaimniecības produkcijas uzraudzīšanā, vai
–
tai nav atļauts sniegt šādu informāciju īpašniekiem saskaņā ar [Savienības] vai dalībvalstu noteikumiem, kas regulē vispārīgo rīcības brīvību oficiālo iestāžu darbā, vai
–
tai ir tiesības atteikties sniegt šādu informāciju, ievērojot tos [Savienības] tiesību aktus vai dalībvalstu normatīvos aktus, saskaņā ar kuriem šī informācija ir iegūta, vai
–
prasītā informācija nav vai vairs nav pieejama, vai
–
šādu informāciju nevar iegūt, oficiālai iestādei veicot savus parastos darba uzdevumus, vai
–
šādu informāciju var iegūt tikai ar papildu pūlēm vai izmaksām,
vai
–
šāda informācija specifiski attiecas uz materiālu, kas nepieder pie īpašnieka šķirnēm.
Attiecīgās oficiālās iestādes informē Komisiju par to, kā tās izmanto iepriekš trešajā ievilkumā minētās tiesības.
3.   Sniedzot informāciju, oficiālā iestāde īpašniekus nediferencē. Oficiālā iestāde var sniegt pieprasīto informāciju īpašniekam kopiju veidā, kas izgatavotas no dokumentiem, kuros ir informācija, kas papildina informāciju, kura attiecas uz materiāliem, kas pieder pie īpašniekam piederošām šķirnēm, ja ir nodrošināts, ka ir novērsta jebkura iespēja identificēt personas, kuras aizsargā 12. pantā minētie noteikumi.
4.   Ja oficiālā iestāde pieņem lēmumu nesniegt prasīto informāciju, tā informē pieprasījumu iesniegušo īpašnieku par to rakstiski, norādot šāda lēmuma iemeslus.”
Regulas Nr. 1768/95 12. pants attiecas uz personu aizsardzību attiecībā uz personas datu apstrādi un brīvu apriti.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
STV
pārstāv sēklu ražošanas uzņēmumus, kam ir Kopienas augu šķirņu aizsardzība, un, it īpaši, šie uzņēmumi tai ir uzdevuši kontrolēt, kā to aizsargātās šķirnes audzē lauksaimnieki, un no šiem lauksaimniekiem iekasēt atlīdzību, uz ko minētie uzņēmumi var pretendēt.
Tīringenes federālā zeme atbild par Eiropas Savienības līdzekļu uzraudzību saistībā ar Eiropas Lauksaimniecības virzības un garantiju fonda (ELVGF) un Eiropas Lauksaimniecības fonda lauku attīstībai (
Feader
) izdevumu pārvaldību un kontroli. Šajā ziņā saskaņā ar iesniedzējtiesas lēmumu šī federālā zeme uztur tā dēvēto “
InVeKoS
” (
Integrietes Verwaltungs‑und Kontrollsystem
, Integrētā administrācijas un uzraudzības sistēma), kuras pamatā ir ziņas, ko šajā sakarā sniedz lauksaimnieki, kas pieprasa atbalstus.
STV
apgalvo, ka šīs ziņas attiecas arī uz sugām, kuras audzē minētie lauksaimnieki, un platībām, kurās tās tiek audzētas.
Ar 2016. gada 5. aprīļa vēstuli
STV
lūdza Tīringenes federālo zemi, pamatojoties uz Regulas Nr. 1768/95 11. pantu, sniegt tai
InVeKoS
datubāzē glabāto informāciju. Šis pieprasījums tika noraidīts.
Ar 2016. gada 23. decembra prasības pieteikumu
STV
vērsās
Landgericht Erfurt
(Erfurtes apgabaltiesa, Vācija) ar prasību, lai Tīringenes federālajai zemei, pamatojoties uz Regulas Nr. 1768/95 11. panta 1. punktu, tiktu uzdots darīt zināmas šādas
InVeKoS
datubāzē ietvertas ziņas:
–
lauku saimniecību nosaukumi un adreses;
–
katras lauku saimniecības platības (hektāros), kurās tiek audzēti augi, un
–
hektāros izteiktas platības, kurās tiek audzēta labība un kartupeļi.
Šo lūgumu minētā tiesa 2017. gada 17. augustā, pamatojoties uz Regulas Nr. 1768/95 11. panta 2. punkta otrā un trešā ievilkuma, lasot tos kopā ar tās 12. pantu, noteikumiem, noraidīja.
STV
par šo nolēmumu iesniedza apelācijas sūdzību iesniedzējtiesā.
STV
šajā ziņā norāda, ka informācija, kas ietverta
InVeKoS
datubāzē, var sniegt skaidrojumu par lauksaimnieku faktiski apstrādātajām zemes platībām un līdz ar to par šādu lauksaimnieku kvalificēšanu par “sīkzemniekiem” pamatregulas 14. panta 3. punkta izpratnē. Šīs informācijas iegūšana
STV
tādējādi ļautu pieprasīt informāciju no pēdējiem minētajiem.
STV
piebilst, ka tā ir gatava Tīringenes federālajai zemei atlīdzināt izmaksas, kas varētu rasties, lai izpildītu šo lūgumu.
Tīringenes federālā zeme iebilst, ka
InVeKoS
datubāzē nav informācijas par šķirnēm, izņemot kaņepes vai apiņus. Turklāt šai federālajai zemei neesot programmēšanas resursu, lai nodrošinātu īpašo meklēšanu, kam nepieciešama pieprasīto datu apstrāde, taču ārpakalpojuma izmantošana tiek lēsta 6000 EUR apmērā.
Šajos apstākļos
Thüringer Oberlandesgericht
(Tīringenes federālās zemes Augstākā tiesa, Vācija) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Vai saskaņā ar Regulas Nr. 1768/95 11. panta 1. punktu pastāv tādas tiesības iegūt informāciju no oficiālām iestādēm, kas attiecas tikai uz ziņām par augu sugām, pieprasījumā sniegt informāciju nelūdzot arī ziņas par aizsargātu šķirni?
2)
Gadījumā, ja, atbildot uz pirmo jautājumu, tiek secināts, ka šādas tiesības uz informāciju var tikt izmantotas:
a)
Vai iestāde ir uzskatāma par lauksaimniecības produkcijas uzraudzīšanā iesaistītu oficiālu iestādi Regulas Nr. 1768/95 11. panta 2. punkta pirmā ievilkuma izpratnē, ja tā kontrolē subsīdiju piešķiršanu lauksaimniekiem no Savienības līdzekļiem un šajā ziņā uzglabā lauksaimnieku, kas iesniedz pieteikumu, datus, kas attiecas arī uz (augu) sugām?
b)
Vai oficiālai iestādei ir tiesības nesniegt pieprasīto informāciju, ja, lai sniegtu informāciju, trešajai personai ir jāapstrādā un jāidentificē tajā uzglabātie dati un tam ir nepieciešami finansiāli līdzekļi apmēram 6000 EUR apmērā? Turklāt, vai ir nozīme tam, vai lūguma iesniedzējs ir gatavs segt radušās izmaksas?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Par pirmo jautājumu
Ar savu pirmo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā vaicā, vai Regulas Nr. 1768/95 11. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā īpašniekam ir paredzēta iespēja lūgt oficiālajai iestādei informāciju par sugu materiāla izmantošanu, pieprasījumā neprecizējot konkrēto aizsargājamo šķirni, attiecībā uz kuru šī informācija tiek pieprasīta.
Vispirms ir jāatgādina, ka atbilstoši pamatregulas 13. panta 2. punktam attiecībā uz šķirnes komponentiem vai aizsargājamās šķirnes ievākto materiālu ir vajadzīga īpašnieka atļauja, tostarp audzēšanai vai atjaunošanai (pavairošanai), kvalitātes uzlabošanai pavairošanas nolūkā, piedāvāšanai pārdošanai, pārdošanai vai kādai citādai laišanai tirgū un uzglabāšanai šiem nolūkiem.
Kā Tiesa ir atgādinājusi, pamatregulas 14. panta noteikumi, kas – kā tas arī izriet no tās septiņpadsmitā un astoņpadsmitā apsvēruma – pieņemti sabiedrības interesēs lauksaimniecības produkcijas aizsardzībai, ir atkāpe no šī noteikuma (spriedumi, 2003. gada 10. aprīlis, Schulin,
C‑305/00
,
EU:C:2003:218
,
47.
punkts, un 2004. gada 14. oktobris, Brangewitz,
C‑336/02
,
EU:C:2004:622
,
37.
punkts).
Šajā ziņā šīs regulas 14. pantā ir paredzēts, ka produkcijas, ko lauksaimnieki ievākuši paši savā saimniecībā, izmantošanai nav nepieciešama īpašnieka atļauja, ja tā atbilst zināmiem nosacījumiem, kas izklāstīti īstenošanas noteikumos, pamatojoties uz virkni tajos uzskaitītu kritēriju.
Tādējādi Regulā Nr. 1768/95 saskaņā ar tās pirmo līdz piekto apsvērumu ir paredzēti nosacījumi, lai īstenotu atkāpi no Kopienas augu šķirņu aizsardzības, kas pamatregulas 14. pantā paredzēta, lai aizsargātu lauksaimniecības ražošanu, kā arī selekcionāra un lauksaimnieka likumīgās intereses, pamatojoties uz šī panta 3. punktā paredzētajiem kritērijiem.
Tostarp minētā 14. panta 3. punkta ceturtajā ievilkumā ir paredzēts, ka, izņemot sīkzemniekus, “citiem lauksaimniekiem jāmaksā īpašniekam taisnīga atlīdzība”, un sestajā ievilkumā – ka “attiecīgu informāciju var sniegt [..] oficiālas iestādes”.
Šajā ziņā Regulas Nr. 1768/95 11. panta 1. punkta pirmajā teikumā īpašniekam ir paredzēta iespēja šādām oficiālām iestādēm iesniegt “pieprasījumu sniegt informāciju par noteiktu sugu vai šķirņu materiāla faktisko izmantošanu audzēšanai vai šādas izmantošanas rezultātiem”.
STV
šajā gadījumā no tā secina, ka īpašniekiem ir tiesības pieprasīt oficiālo iestāžu rīcībā esošo informāciju par lauksaimnieku audzēšanas praksi, tostarp lauksaimniecības platību, kurā tiek audzētas noteiktas augu sugas, jo šī informācija ir svarīga tiesību, kas izriet no aizsargāto šķirņu audzēšanas, izmantošanai.
STV
it īpaši norāda, ka minētā informācija tai ļautu noteikt, kuri lauksaimnieki ir kvalificējami kā “sīkzemnieki” pamatregulas 14. panta 3. punkta trešā ievilkuma, lasot to kopā ar Regulas Nr. 1768/95 7. pantu, izpratnē.
Tīringenes federālā zeme savukārt uzskata, ka Regulas Nr. 1768/95 11. panta 1. punktā tiesības uz informāciju esot piešķirotas tikai saistībā ar konkrēti nosauktām aizsargājamām šķirnēm.
Jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās formulējums, bet arī tās konteksts, kā arī jāievēro tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, sistēma un mērķi (spriedums, 2017. gada 19. oktobris, Vion Livestock,
C‑383/16
,
EU:C:2017:783
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pirmkārt, runājot par Regulas Nr. 1768/95 11. panta 1. punkta formulējumu, ir svarīgi norādīt, ka, protams, kā tas ir atgādināts šī sprieduma 27. punktā, minētā 11. panta 1. punkta pirmajā teikumā ir paredzēta iespēja īpašniekam iegūt informāciju no oficiālām iestādēm, tostarp informāciju par “noteiktu sugu vai šķirņu materiāla” faktisku izmantošanu.
Tomēr šai norādei nevar būt izšķiroša nozīme, jo šīs regulas 11. panta 1. punkta otrajā teikumā ir prasīts, lai īpašnieks savā informācijas pieprasījumā precizētu “šķirni vai šķirnes, par ko viņš vēlas saņemt informāciju”.
Turklāt saskaņā ar minētās regulas 11. panta 1. punkta trešo teikumu īpašniekam, kas iesniedz šādu informācijas pieprasījumu, ir jāsniedz arī pierādījumi par savām īpašumtiesībām. Kā ģenerāladvokāts ir norādījis secinājumu 48. punktā, no pamatregulas 5. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka Kopienas augu šķirņu aizsardzības objekts var būt “tikai botānisko ģinšu un sugu šķirnes”, no kā secināms, ka šajā 11. panta 1. punktā prasītie īpašumtiesību pierādījumi var attiekties tikai uz šķirnēm, nevis vispārīgi – uz sugām.
Tādējādi no Regulas Nr. 1768/95 11. panta 1. punkta formulējuma izriet, ka informācijas pieprasījumā, kas iesniegts, piemērojot šo tiesību normu, ir noteikti jāprecizē konkrētā šķirne, attiecībā uz kuru tiek prasīta informācija.
Otrkārt, šādu Regulas Nr. 1768/95 11. panta 1. punkta interpretāciju apstiprina šīs regulas mērķis.
Ir jāatgādina, kā tas noteikts šīs regulas otrajā apsvērumā, ka tās mērķis ir, pamatojoties uz minētās regulas 14. panta 3. punktā noteiktajiem kritērijiem, paredzēt nosacījumus, pirmkārt, lai stātos spēkā atkāpe no Kopienas augu šķirņu aizsardzības un lai saglabātu lauksaimniecisko ražošanu, un, otrkārt, lai aizsargātu selekcionāra un lauksaimnieka likumīgās intereses.
Šajā ziņā jānorāda, ka Regulas Nr. 1768/95 ceturtajā apsvērumā ir teikts, ka šie nosacījumi būtībā attiecas uz lauksaimnieka maksāto taisnīgo atlīdzību īpašniekam par atkāpes izmantošanu, uz informācijas sniegšanu, uz apstrādei nodotā produkta identitātes aizsardzību, lai nodrošinātu apstrādei reģistrētā produkta identitāti ar to produktu, ko iegūst apstrādes rezultātā, kā arī uz to, kā tiek uzraudzīta atbilstība atkāpes piemērošanas nosacījumiem.
Tādējādi īpašnieku tiesību uz informāciju konkrētais mērķis ir tam sniegt līdzekļus, lai panāktu, ka lauksaimnieki ievēro nosacījumus, kas ļauj īstenot pamatregulas 14. panta 1. punktā paredzēto atkāpi.
Šajā ziņā Regulas Nr. 1768/95 8., 9. un 11. pantā tiesības iesniegt pieteikumu – attiecīgi lauksaimniekam, pārstrādātājam vai oficiālajai iestādei – nolūkā saņemt visu atbilstošo informāciju īpašniekam ir dotas, vienīgi lai aizsargātu savas rūpnieciskā īpašuma tiesības, kas, kā atgādināts šī sprieduma 33. punktā, var attiekties tikai uz šķirnēm, nevis vispārīgi – uz sugām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 14. oktobris, Brangewitz,
C‑336/02
,
EU:C:2004:622
,
53.
un
61.
punkts).
Šajā ziņā tāda Regulas Nr. 1768/95 11. panta 1. punkta interpretācija, saskaņā ar kuru ikviens īpašnieks var lūgt oficiālajai iestādei sniegt informāciju par lauksaimnieku veiktām audzēšanas darbībām, pat ja viņi vispār nav nedz izmantojuši, nedz tiem ir bijis nodoms izmantot saskaņā ar pamatregulas 14. panta 1. punktu aizsargātās šķirnes, pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, lai aizsargātu selekcionāra likumīgās intereses (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 10. aprīlis, Schulin,
C‑305/00
,
EU:C:2003:218
,
57.
punkts).
Protams, kā ir uzsvērusi
STV
, pamatregulas 14. panta 3. punkta trešajā ievilkumā kā viens no kritērijiem, uz kā pamata ir izvirzīti nosacījumi, kas ļauj īstenot šī panta 1. punktā paredzēto atkāpi, ir norādīts, ka “sīkzemniekiem nav jāmaksā nekāda atlīdzība īpašniekam”. Turklāt “sīkzemnieku” kvalifikācija, kā izriet no tā paša ievilkuma, ir atkarīga no platības, kurā šādi lauksaimnieki audzē augu sugas.
Tomēr tāda kritērija īstenošana, saskaņā ar kuru “sīkzemniekiem”, ja tie atbilst Regulas Nr. 1768/95 7. pantā paredzētajiem nosacījumiem, nav jāmaksā īpašniekam atlīdzība, nevar attaisnot tādu Regulas Nr. 1768/95 11. panta interpretāciju, kas pārsniedz to, kas ir nepieciešams, lai sasniegtu šī sprieduma 38. punktā minēto mērķi. Saskaņā ar Regulas Nr. 1768/95 7. panta 5. punktu pierādījumi, ka ir izpildīti šim nolūkam vajadzīgie nosacījumi, ir jāsniedz lauksaimniekam, kurš apgalvo, ka ir “sīkzemnieks”, nevis īpašniekam. No tā izriet, ka informācijas par to platību lielumu, kurās tiek audzētas noteiktas augu sugas, iegūšana no oficiālas iestādes nav pasākums, kas vajadzīgs, lai aizsargātu īpašnieku tiesības.
Treškārt, šo secinājumu pamato konteksts, kurā iekļaujas Regulas Nr. 1768/95 11. panta 1. punkts.
Šajā ziņā, pirmkārt, no Regulas Nr. 1768/95 11. panta 2. punkta septītā ievilkuma izriet, ka oficiālajai iestādei ir tiesības nesniegt pieprasīto informāciju, ja šī informācija specifiski attiecas uz “materiālu, kas nepieder pie īpašnieka šķirnēm”. Kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis secinājumu 49. punktā, apstāklis, ka oficiālā iestāde katrā ziņā drīkst atteikties sniegt jebkuru informāciju, kas neattiecas tieši uz minēto šķirņu materiālu, liecina pret tādu interpretāciju, saskaņā ar kuru īpašniekam būtu tiesības iesniegt informācijas pieprasījumu, kurš neattiecas tieši uz viņam piederošajām aizsargātajām šķirnēm.
Otrkārt, šī sprieduma 39. punktā ir atgādināts, ka Regulas Nr. 1768/95 8., 9. un 11. pantā īpašniekam ir dotas tiesības iesniegt pieteikumu attiecīgi lauksaimniekam, pārstrādātājam vai oficiālajai iestādei nolūkā saņemt visu atbilstošo informāciju, lai aizsargātu savas rūpnieciskā īpašuma tiesības.
Attiecībā uz pieteikumiem, kuri lauksaimniekam var tikt iesniegti, piemērojot Regulas Nr. 1768/95 8. pantu, šī panta 4. punktā ir skaidri norādīts, ka savā pieteikumā īpašniekam ir jānorāda “šķirne vai šķirnes, par ko viņš vēlas saņemt informāciju, kā arī atsauce vai atsauces uz attiecīgo Kopienas augu šķirņu aizsardzību” un, ja to prasa lauksaimnieks, pieteikumam jāpievieno pierādījumi par īpašumtiesībām. Saskaņā ar šīs regulas 9. panta 4. punktu identiskas prasības
mutatis mutandis
ir piemērojamas pieprasījumiem, kas iesniegti pārstrādātājam. Regulas Nr. 1768/95 11. panta 1. punktā savukārt ir noteikts, ka īpašniekam, kad tas iesniedz pieteikumu oficiālajai iestādei, ir jāprecizē “šķirne vai šķirnes, par ko viņš vēlas saņemt informāciju, un tas, kāda veida informāciju par tām viņš vēlas saņemt”.
Šajā ziņā Tiesa, pirmām kārtām, attiecībā uz pieteikumiem, kas var tikt iesniegti lauksaimniekam, ir nospriedusi, ka īpašniekam tikai tad, ja viņam ir tāda norāde, kā, piemēram, īpašnieka aizsargātās augu šķirnes pavairošanas materiāla iegāde, atbilstoši minētajam 8. pantam ir atļauts pieprasīt lauksaimniekam informāciju par to, ka šāds lauksaimnieks ir izmantojis vai grasās izmantot pamatregulas 14. panta 1. punktā paredzēto atkāpi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2003. gada 10. aprīlis, Schulin,
C‑305/00
,
EU:C:2003:218
,
63.
un
65.
punkts).
Otrām kārtām, attiecībā uz pārstrādātājam iesniegtiem informācijas pieprasījumiem Tiesa ir atzinusi, ka, tiklīdz īpašnieka rīcībā ir norādes uz to, ka pārstrādātājs ir pārstrādājis vai gatavojas pārstrādāt ievākto produktu, ko lauksaimnieks ieguvis, audzēšanas nolūkos stādot īpašnieka šķirnes pavairojamo materiālu, šim pārstrādātājam ir jāsniedz īpašniekam būtiska informācija ne tikai par lauksaimniekiem, par kuriem īpašnieka rīcībā ir norādes, ka pārstrādātājs ir veicis vai gatavojas veikt minēto apstrādi, bet arī par citiem lauksaimniekiem, kuru vajadzībām viņš ir veicis vai gatavojas veikt pārstrādi, ja pārstrādātājam par attiecīgo šķirni ir ticis paziņots vai kā citādi darīts zināms (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2004. gada 14. oktobris, Brangewitz,
C‑336/02
,
EU:C:2004:622
,
65.
punkts).
No šīs judikatūras tostarp izriet, ka, pamatojoties uz Regulas Nr. 1768/95 8. panta 4. punktu un 9. panta 4. punktu, lauksaimniekam un pārstrādātājam iesniegtajiem informācijas pieprasījumiem konkrēti jāattiecas uz īpašnieka šķirnēm, nevis uz sugām. Ņemot vērā šīs regulas 11. panta 1. punkta analogo formulējumu, kurš ir atgādināts šī sprieduma 46. punktā, ir jāuzskata, ka oficiālajai iestādei adresētam informācijas pieprasījumam arī ir jāattiecas konkrēti uz īpašnieka šķirni.
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, uz pirmo jautājumu ir jāatbild, ka Regulas Nr. 1768/95 11. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā Kopienas augu šķirņu aizsardzības tiesību īpašniekam nav paredzēta iespēja lūgt oficiālajai iestādei informāciju par sugu materiāla izmantošanu, pieprasījumā neprecizējot konkrēto aizsargājamo šķirni, attiecībā uz kuru šī informācija tiek pieprasīta.
Par otro jautājumu
Ņemot vērā atbildi uz pirmo jautājumu, uz uzdoto otro jautājumu nav jāatbild.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Komisijas Regulas (EK) Nr. 1768/95 (1995. gada 24. jūlijs), ar ko īsteno noteikumus par izņēmumu lauksaimniecībā, kas paredzēts 14. panta 3. punktā Padomes Regulā (EK) Nr. 2100/94 par Kopienas augu šķirņu aizsardzību, 11. panta 1. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka tajā īpašniekam nav paredzēta iespēja lūgt oficiālajai iestādei informāciju par sugu materiāla izmantošanu, pieprasījumā neprecizējot konkrēto aizsargājamo šķirni, attiecībā uz kuru šī informācija tiek pieprasīta.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.