CELEX: 62018CJ0560
Odvolanie
Prístup k dokumentom inštitúcií
Nariadenie (ES) č. 1049/2001
Článok 4 ods. 2 tretia zarážka
Výnimky z práva na prístup
Výnimka vzťahujúca sa na ochranu cieľov vyšetrovania
Dokumenty týkajúce sa prebiehajúceho konania o nesplnení povinnosti
Podrobné stanoviská vydané v rámci oznamovacieho postupu na základe smernice 98/34/ES
Žiadosť o prístup
Zamietnutie
Zverejnenie požadovaných dokumentov v priebehu konania na Všeobecnom súde Európskej únie
Zverejnenie
Neprípustnosť
Záujem na konaní
Pretrvávanie

Svojím odvolaním Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych (ďalej len „Igpour“), ktorá je organizáciou zastupujúcou záujmy výrobcov, distribútorov a prevádzkovateľov zábavných automatov v Poľsku, navrhuje zrušenie uznesenia Všeobecného súdu Európskej únie z 10. júla 2018, Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Roządzeń/Komisia (T‑514/15, neuverejnené, ďalej len „napadnuté uznesenie“,
EU:T:2018:500
), ktorým tento súd rozhodol o zastavení konania vo veci žaloby organizácie Igpour o neplatnosť rozhodnutia Európskej komisie GestDem 2015/1291 z 12. júna 2015, ktorým jej bol zamietnutý prístup k podrobnému stanovisku vydanému Európskou komisiou v rámci oznamovacieho postupu 2014/537/PL, ako aj rozhodnutia Komisie GestDem 2015/1291 zo 17. júla 2015, ktorým jej bol zamietnutý prístup k podrobnému stanovisku Maltskej republiky v rámci oznamovacieho postupu 2014/537/PL (ďalej spoločne len „sporné rozhodnutia“).
Právny rámec
Článok 4 nariadenia Európskeho parlamentu a Rady (ES) č. 1049/2001 z 30. mája 2001 o prístupe verejnosti k dokumentom Európskeho parlamentu, Rady a Komisie (
Ú. v. ES L 145, 2001, s. 43
; Mim. vyd. 01/003, s. 331) stanovuje:
„…
2.   Orgány odmietnu prístup k dokumentu v prípade, keď by sa jeho zverejnením porušila ochrana:
…
–
účelu inšpekcií, vyšetrovania a kontroly,
pokiaľ nepreváži verejný záujem na jeho zverejnení.
…“
Okolnosti predchádzajúce sporu
Dňa 20. novembra 2013 Komisia zaslala Poľskej republike a niektorým ostatným členským štátom v rámci konania o nesplnení povinnosti 2013/4218 výzvu na základe článku 258 ZFEÚ, ktorou žiadala, aby uviedli svoje vnútroštátne právne predpisy upravujúce služby hazardných hier do súladu so základnými slobodami Zmluvy o FEÚ.
Poľská republika oznámila Komisii vo svojej odpovedi doručenej 3. marca 2014, že má v úmysle oznámiť jej na základe smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/34/ES z 22. júna 1998 o postupe pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov (
Ú. v. ES L 204, 1998, s. 37
; Mim. vyd. 13/020, s. 337) návrh zákona, ktorým sa mení a dopĺňa poľský zákon o hazardných hrách, aby reagovala na jej obavy.
Dňa 5. novembra 2014 Poľská republika oznámila Komisii návrh zákona v súlade s článkom 8 smernice 98/34. Toto oznámenie bolo zaregistrované pod číslom 2014/537/PL.
Dňa 3. a 6. februára 2015 Komisia a Maltská republika vydali podrobné stanoviská k oznámenému návrhu zákona v zmysle článku 9 ods. 2 smernice 98/34.
Dňa 17. februára 2015 Igpour požiadala o prístup k stanoviskám vydaným Komisiou a Maltskou republikou na základe článku 2 ods. 1 nariadenia č. 1049/2001.
Dňa 10. marca 2015 Komisia zamietla prístup organizácie Igpour k požadovaným dokumentom.
Dňa 16. apríla 2015 Igpour zaslala Komisii opakovanú žiadosť o prístup k dokumentom v súlade s článkom 7 ods. 2 nariadenia č. 1049/2001.
V sporných rozhodnutiach Komisia vysvetlila, že zverejnenie dotknutých dokumentov by porušilo ochranu účelu inšpekcií, vyšetrovania a kontroly stanovenú v článku 4 ods. 2 tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001, pokiaľ ide o konanie o nesplnení povinnosti 2013/4218, keďže tieto stanoviská boli neoddeliteľne spojené s uvedeným konaním.
Konanie na Všeobecnom súde a napadnuté uznesenie
Igpour návrhom podaným do kancelárie Všeobecného súdu 1. septembra 2015 podala žalobu o neplatnosť sporných rozhodnutí. Švédskemu kráľovstvu bol povolený vstup do konania ako vedľajšiemu účastníkovi na podporu návrhov organizácie Igpour, zatiaľ čo Poľskej republike bol povolený vstup do konania ako vedľajšiemu účastníkovi na podporu návrhov Komisie.
Dňa 7. decembra 2017 Komisia ukončila konanie o nesplnení povinnosti 2013/4218 voči Poľskej republike.
Dňa 28. februára 2018 sa Komisia rozhodla poskytnúť organizácii Igpour prístup k požadovaným dokumentom.
Prednesy účastníkov konania a ich odpovede na otázky položené Všeobecným súdom boli vypočuté na pojednávaní 28. septembra 2017.
Podaním doručeným do kancelárie Všeobecného súdu 6. marca 2018 Komisia navrhla, aby Všeobecný súd konštatoval, že táto žaloba sa stala bezpredmetnou a konanie o nej sa zastavuje, keďže sa rozhodla poskytnúť organizácii Igpour prístup k dvom dokumentom, ktorých sa týkali sporné rozhodnutia. Komisia tiež navrhla, aby bola organizácii Igpour uložená povinnosť nahradiť trovy konania.
Uznesením zo 14. marca 2018 Všeobecný súd rozhodol o opätovnom začatí ústnej časti konania a vyzval ostatných účastníkov konania, aby sa vyjadrili k návrhu na zastavenie konania, ktorý podala Komisia. Igpour vo svojich pripomienkach poprela, že by stratila záujem na konaní. Poľská republika sa vo svojich pripomienkach obmedzila na konštatovanie, že nemá námietky proti návrhu Komisie. Švédske kráľovstvo nepredložilo pripomienky k návrhu na zastavenie konania.
V napadnutom uznesení sa Všeobecný súd na jednej strane domnieval, že je málo pravdepodobné, že by sa v budúcnosti opakovala takáto netypická situácia. Na druhej strane sa domnieval, že Igpour sa obmedzila na uvedenie možnosti podania žaloby o určenie (mimozmluvnej) zodpovednosti Európskej únie proti Komisii bez toho, aby spresnila, či ona sama alebo jej členovia majú v úmysle túto možnosť využiť.
V dôsledku toho Všeobecný súd rozhodol, že konanie o žalobe sa zastavuje a že účastníci konania znášajú svoje vlastné trovy konania.
Konanie na Súdnom dvore a návrhy účastníkov konania
Igpour vo svojom odvolaní navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zrušil napadnuté uznesenie,
–
zrušil sporné rozhodnutia a
–
zaviazal Komisiu na náhradu trov konania,
–
subsidiárne vrátil vec Všeobecnému súdu, aby rozhodol vo veci samej, a rozhodol, že o trovách konania sa rozhodne neskôr.
Komisia navrhuje, aby Súdny dvor:
–
zamietol odvolanie ako nedôvodné a
–
uložil organizácii Igpour povinnosť nahradiť trovy tohto konania.
Švédske kráľovstvo navrhuje, aby Súdny dvor zrušil napadnuté uznesenie a sporné rozhodnutia.
Poľská republika predložila svoje pripomienky na pojednávaní a v podstate navrhuje zamietnuť odvolanie ako nedôvodné.
O odvolaní
Igpour uvádza na podporu svojho odvolania päť odvolacích dôvodov.
O prvom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím prvým odvolacím dôvodom Igpour tvrdí, že body 30 a 32 napadnutého uznesenia sú nesprávne z dvoch hľadísk.
Na jednej strane sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď konštatoval, že je málo pravdepodobné, že by sa nezákonnosť, ktorú Igpour uvádza, v budúcnosti znovu vyskytla. Na druhej strane sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď dospel k záveru, že relevantnou otázkou bolo, či sa v budúcnosti môže vyskytnúť osobitná situácia, akou je situácia v prejednávanej veci, zatiaľ čo relevantné bolo, či Komisia v budúcnosti uplatní výklad nariadenia č. 1049/2001 alebo smernice 98/34, ktorý Igpour spochybňuje.
Podľa organizácie Igpour na jednej strane Všeobecný súd nedospel k záveru, že je nepravdepodobné, že Komisia sa bude v budúcnosti opierať o výklad článku 4 ods. 2 tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001, podľa ktorého sa na dokumenty, ktoré odkazujú alebo neodkazujú na výzvy, ktoré sú „neoddeliteľne spojené“ s prebiehajúcim konaním o nesplnení povinnosti, vzťahuje všeobecná domnienka nezverejnenia.
Všeobecný súd neposúdil pravdepodobnosť, že tento výklad sa v budúcnosti zopakuje, ale skôr pravdepodobnosť, že tento výklad bude opätovne použitý v situácii, ktorá je podobná situácii v prejednávanej veci, a to v novej veci, v ktorej bude prebiehať konanie o nesplnení povinnosti, členský štát oznámi Komisii návrh zákona, ktorý bude reagovať na obavy odôvodňujúce uvedený postup, a Komisia vydá podrobné stanovisko týkajúce sa tohto návrhu a potom odmietne zverejniť toto stanovisko z dôvodu potreby chrániť cieľ konania o nesplnení povinnosti.
Na druhej strane sa podľa organizácie Igpour Všeobecný súd dopustil rovnakého pochybenia ako to, ktoré bolo uvedené v bodoch 26 a 27 tohto rozsudku, pokiaľ ide o tvrdenie Komisie, podľa ktorého zásada transparentnosti, na ktorej je založená smernica 98/34, nahradená smernicou Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/1535 z 9. septembra 2015, ktorou sa stanovuje postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických predpisov a pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti (
Ú. v. EÚ L 241, 2015, s. 1
), nebráni uplatneniu všeobecných domnienok o nezverejnení v súvislosti s podrobnými stanoviskami vydanými v rámci oznamovacieho postupu, ktorý nie je dôverný.
Okrem toho vzhľadom na značný rozsah povinností členských štátov v oblasti oznamovania, ktoré ukladá smernica 2015/1535, je veľmi pravdepodobné, že mnohé oznámené návrhy zákonov budú aspoň čiastočne reagovať na obavy Komisie, ktoré odôvodňujú prebiehajúce konanie o nesplnení povinnosti, a teda že sa bude opakovať situácia podobná situácii v prejednávanej veci. Všeobecný súd nijako neodôvodnil svoje opačné tvrdenie a takéto odôvodnenie ani nie je možné poskytnúť.
Igpour poznamenáva, že iné uznesenie, ktoré sa jej týka, konkrétne uznesenie z 19. júla 2018, Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych/Komisia (
T‑750/17
, neuverejnené,
EU:T:2018:506
), preukazuje, že Komisia sústavne obhajuje svoj výklad článku 4 ods. 2 tretej zarážky nariadenia č. 1049/2001, ako aj zásady transparentnosti zakotvenej v smerniciach 98/34 a 2015/1535 a potvrdzuje, že je pravdepodobné, že takýto výklad sa bude v budúcnosti opakovať.
Igpour navyše tvrdí, že je úplne pravdepodobné, že ona sama podá v budúcnosti žiadosti o prístup k dokumentom, na ktoré Komisia odpovie s odvolaním sa na výklad práva Únie, ktorý je v prejednávanej veci napadnutý. V tejto súvislosti zdôrazňuje, že ako organizácia podnikateľov sa jej činnosti týkajú všetkých aspektov obchodných transakcií jej členov a nielen aspektov priamo spojených s určitým odvetvím, ktoré zastupuje, alebo dotknutých vnútroštátnou právnou úpravou hazardných hier.
Švédska vláda poznamenáva, že aj keď Igpour už má prístup k predmetným dokumentom, Komisia sporné rozhodnutia formálne nezrušila, takže predmet sporu zostal zachovaný.
Podľa švédskej vlády Igpour úmyselne žiadala o prístup k podrobným stanoviskám v rámci oznamovacieho postupu, hoci konanie o nesplnení povinnosti ešte prebiehalo. Keďže k sprístupneniu požadovaných dokumentov došlo až po skončení uvedeného postupu a konania, toto zverejnenie neumožnilo úplne dosiahnuť ciele sledované žiadosťou o prístup.
Švédska vláda súhlasí so stanoviskom organizácie Igpour, podľa ktorého mal Všeobecný súd preskúmať otázku, či sa Komisia môže v budúcnosti dovolávať svojho pravidla všeobecnej domnienky, ktoré uplatnila na napadnuté rozhodnutia. Tento záver má priamu oporu v rozsudku zo 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisia (
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
), z ktorého vyplýva, že treba preskúmať otázku, či sa uvádzaná protiprávnosť môže v budúcnosti opakovať.
Švédska vláda sa tak ako Igpour domnieva, že je veľmi pravdepodobné, že k takémuto opakovaniu môže v budúcnosti dôjsť. Po prvé totiž existuje bezprostredné riziko, že by Komisia mohla odôvodniť rozhodnutia o zamietnutí budúcich žiadostí o prístup k dokumentom, ktoré boli predložené v rámci oznamovacích postupov upravených smernicou 2015/1535, s odkazom na spochybňované pravidlo všeobecnej domnienky. Po druhé Komisia už
de facto
uplatnila toto pravidlo všeobecnej domnienky po tom, čo prijala sporné rozhodnutia, a to na odôvodnenie zamietnutia opakovanej žiadosti organizácie Igpour, ktorá bola predložená v rámci oznamovacieho postupu upraveného smernicou 2015/1535 a mala za cieľ získať prístup k pripomienkam Komisie a k podrobnému stanovisku. Po tretie skutočnosť, že Igpour sa vystavuje veľkému riziku, že uvedené pravidlo všeobecnej domnienky sa bude uplatňovať v budúcnosti, vyplýva aj z okolnosti, že Igpour je organizáciou zastupujúcou záujmy výrobcov, distribútorov a prevádzkovateľov zábavných automatov v Poľsku, ktorej činnosti sa týkajú všetkých obchodných transakcií jej členov, a nielen aspektov priamo spojených s osobitným odvetvím, ktoré zastupuje, alebo ovplyvnených vnútroštátnymi právnymi predpismi v oblasti hazardných hier. Napokon toto riziko sa netýka len žiadostí o prístup k dokumentom podaných organizáciou Igpour, ale aj žiadostí pochádzajúcich od iných osôb.
Komisia tvrdí, že prvý odvolací dôvod nie je dôvodný.
Posúdenie Súdnym dvorom
Igpour, ktorú podporuje švédska vláda, vo svojom prvom odvolacom dôvode v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bodoch 30 a 32 napadnutého uznesenia konštatoval, že je málo pravdepodobné, že by sa protiprávnosť, ktorú uvádza, znovu vyskytla v budúcnosti, a teda že nemá nijaký záujem na pokračovaní v konaní o žalobe. Podľa nej v tomto kontexte nebolo relevantnou otázkou to, či je možné, aby sa v budúcnosti znovu objavila špecifická situácia analogická so situáciou v prejednávanej veci, ale či vo všeobecnosti existuje riziko, že namietaná nezákonnosť sa bude v budúcnosti opakovať, a najmä, že Komisia v budúcnosti uskutoční rovnaký výklad nariadenia č. 1049/2001, podľa ktorého je oprávnená uplatniť všeobecnú domnienku dôvernosti v prebiehajúcich konaniach o nesplnení povinnosti.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora musí predmet sporu, rovnako ako záujem na konaní, pretrvávať až do vyhlásenia rozhodnutia súdu, inak musí byť konanie zastavené, čo predpokladá, že výsledok konania môže priniesť prospech účastníkovi konania, ktorý konanie inicioval (rozsudok zo 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisia,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
, bod
a citovaná judikatúra).
Žalobca si môže v určitých prípadoch zachovať záujem na zrušení napadnutého aktu, aby autor uvedeného aktu v budúcnosti urobil náležité zmeny a zabránil tak riziku, že sa bude opakovať protiprávnosť, ktorou je dotknutý akt údajne poznačený (rozsudky z 28. mája 2013, Abdulrahim/Rada a Komisia,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, bod
a citovaná judikatúra, ako aj zo 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisia,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
, bod
).
Pretrvávanie tohto záujmu predpokladá, že sa táto protiprávnosť môže v budúcnosti zopakovať bez ohľadu na osobitné okolnosti prejednávanej veci (pozri rozsudky zo 7. júna 2007, Wunenburger/Komisia,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
, bod
, a zo 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisia,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
, bod
).
Z judikatúry Súdneho dvora tiež vyplýva, že pretrvávanie záujmu žalobcu na konaní treba posudzovať
in concreto
s prihliadnutím najmä na dôsledky namietanej protiprávnosti a povahu údajne spôsobenej škody (rozsudok z 28. mája 2013, Abdulrahim/Rada a Komisia,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
, bod
).
V prejednávanej veci sa Všeobecný súd v bode 30 napadnutého uznesenia domnieval, že vzhľadom na to, že žaloba organizácie Igpour sa týka zamietnutia prístupu k podrobným stanoviskám vydaným na základe smernice 98/34 a týkajúcim sa návrhu zákona oznámeného členským štátom na základe tejto smernice, a Komisia odôvodnila svoje odmietnutie zverejniť tieto stanoviská potrebou chrániť cieľ prebiehajúceho konania o nesplnení povinnosti, je málo pravdepodobné, že by sa v budúcnosti znovu vyskytla takáto netypická situácia.
Je síce nesporné, že Komisia založila zamietnutie prístupu k požadovaným dokumentom na článku 4 ods. 2 tretej zarážke nariadenia č. 1049/2001 a osobitne na údajnej existencii neoddeliteľnej súvislosti medzi podrobnými stanoviskami a predmetným konaním o nesplnení povinnosti proti Poľskej republike, a teda na všeobecnej domnienke dôvernosti, ktorá sa uplatňuje na dokumenty týkajúce sa prebiehajúcich konaní o nesplnení povinnosti.
Nemožno teda vylúčiť, ako tvrdí Igpour, že Komisia na účely zamietnutia prístupu k akémukoľvek dokumentu, ktorý je neoddeliteľne spojený s prebiehajúcim konaním o nesplnení povinnosti, v budúcnosti opätovne založí svoje odôvodnenie na tejto všeobecnej domnienke nezverejnenia.
Súdny dvor však už uznal existenciu všeobecnej domnienky dôvernosti v prospech dokumentov vzťahujúcich sa na konanie pred podaním žaloby o nesplnení povinnosti, vrátane dokumentov, ktoré si medzi sebou vymenili Komisia a dotknutý členský štát v rámci postupu EU Pilot (pozri v tomto zmysle rozsudok zo 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisia,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
, bod
a citovanú judikatúru).
Igpour sa teda tým, že zakladá svoj záujem na konaní na tvrdení, že ňou uvádzaná nezákonnosť sa môže v budúcnosti opakovať nezávisle od osobitných okolností predmetnej veci, v skutočnosti snaží spochybniť existenciu všeobecnej domnienky dôvernosti, ktorá už bola potvrdená Súdnym dvorom.
Ak by sa prijal výklad, ktorý v takej miere nezohľadňuje „protiprávnosť, ktorá by sa mohla v budúcnosti opakovať“, malo by to, ako to v podstate uviedol aj generálny advokát v bode 73 svojich návrhov, paradoxné dôsledky. Záujem žalobcu na konaní v každom spore v oblasti prístupu k dokumentom totiž automaticky pretrváva už len na základe skutočnosti, že dotknutá inštitúcia môže v budúcnosti vykladať osobitné právne ustanovenie spôsobom, ktorý bol spochybnený.
Okrem toho na rozdiel od toho, čo tvrdí Igpour, a ako to v podstate uviedol generálny advokát v bode 115 svojich návrhov, v prejednávanej veci neexistuje nijaký osobitný dôvod domnievať sa, že Igpour bude „v budúcnosti osobitne vystavená takémuto uplatneniu uvedenej domnienky“.
Okolnosti prejednávanej veci sa totiž odlišujú od okolností veci, v ktorej bol vydaný rozsudok zo 4. septembra 2018, ClientEarth/Komisia (
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
). V tejto veci sa na jednej strane žiadosť o prístup týkala dokumentov súvisiacich s legislatívnym procesom Únie v oblasti životného prostredia. Na druhej strane Súdny dvor v nej uznal existenciu záujmu odvolateľky na pokračovaní v konaní napriek sprístupneniu požadovaných dokumentov z dôvodu, že odvolanie smerovalo k zrušeniu rozsudku, ktorý po prvýkrát uznal uplatnenie všeobecnej domnienky dôvernosti na určitú kategóriu dokumentov na základe uvedeného právneho základu. Použitie takejto domnienky, ktorej zákonnosť bola spochybnená, by sa teda skutočne mohlo v budúcnosti zopakovať, a to nezávisle od osobitných okolností uvedenej veci, zatiaľ čo v prejednávanej veci sa uvádzaná protiprávnosť vzťahuje na uplatnenie domnienky už uznanej Súdnym dvorom za osobitných okolností, takže takáto nezákonnosť sa nemôže opakovať mimo týchto okolností.
V dôsledku toho treba konštatovať, že Všeobecný súd správne konkrétne posúdil osobitné okolnosti, za ktorých došlo k údajnej protiprávnosti, a dospel k záveru, že takéto okolnosti sa vzhľadom na ich osobitosti nemôžu opakovať, takže uvádzaná protiprávnosť sa nemôže zopakovať mimo osobitných okolností prejednávanej veci.
Okrem toho, pokiaľ ide o tvrdenia uvedené v bodoch 28 až 31 tohto rozsudku, treba konštatovať, že Igpour nimi v podstate Všeobecnému súdu vytýka, že sa dopustil rovnakého nesprávneho právneho posúdenia, ako je to, ktoré už bolo analyzované v bodoch 42 až 50 tohto rozsudku. Z týchto istých dôvodov musia byť preto zamietnuté.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že prvý odvolací dôvod treba zamietnuť ako nedôvodný.
O druhom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Vo svojom druhom odvolacom dôvode Igpour tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 33 napadnutého uznesenia v podstate konštatoval, že ukončenie veci bez rozhodnutia vo veci samej neumožňuje Komisii vyhnúť sa účinnému súdnemu preskúmaniu. Komisia sa totiž môže vždy rozhodnúť poskytnúť prístup k požadovaným dokumentom, ak si uvedomí, že existuje riziko, že v spore nebude úspešná.
Igpour tvrdí, že odôvodnenie Všeobecného súdu, na základe ktorého „pripustiť tvrdenie, [podľa ktorého by ukončenie veci bez rozhodnutia vo veci samej umožnilo Komisii vyhnúť sa účinnému súdnemu preskúmaniu], by viedlo k záveru, že bez toho, aby bolo potrebné preukázať okolnosti každého jednotlivého prípadu, každý žalobca, ktorého žiadosť o prístup k dokumentom bola pôvodne zamietnutá, by mohol požadovať, aby spor medzi ním a inštitúciou, ktorej bola podaná predmetná žiadosť, bol rozhodnutý, a to napriek tomu, že jeho žiadosti o prístup k dokumentom bolo po podaní žaloby na súd Únie vyhovené“, spočíva na nesprávnom výklade tohto tvrdenia.
Po prvé záujem na pokračovaní v konaní existuje v prejednávanej veci z dôvodu, že jednak odmietnutie prístupu k sporným dokumentom spočíva na údajnej „neoddeliteľnej spojitosti“ medzi požadovanými dokumentmi a prebiehajúcim konaním o nesplnení povinnosti a jednak konanie o nesplnení povinnosti je skončené a dokumenty boli poskytnuté po skončení písomnej časti konania, ako aj ústnej časti konania. Ak sú tieto podmienky splnené, je nevyhnutné, aby súdy Únie rozhodovali o žalobe. Vzhľadom na to, že rozhodnutie o vhodnosti a momente ukončenia konania o nesplnení povinnosti prináleží výlučne Komisii, môže prijať takéto rozhodnutie, ak po pojednávaní a skončení ústnej časti konania vidí riziko, že v spore nebude úspešná. Môže sa teda rozhodnúť vyhnúť sa výsledku, ktorý by bol pre ňu nepriaznivý. Ak by v praxi ukončenie konania o nesplnení povinnosti odstránilo potrebu Všeobecného súdu rozhodnúť, takýto prístup by Komisii umožnil oddialiť sprístupnenie akéhokoľvek dokumentu počas niekoľkých rokov bez akéhokoľvek súdneho preskúmania takéhoto rozhodnutia.
Po druhé odôvodnenie Všeobecného súdu zjavne nie je v súlade s judikatúrou Súdneho dvora uvedenou v bodoch 78 a 79 jeho rozsudku z 28. mája 2013, Abdulrahim/Rada a Komisia (
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
), podľa ktorej záujem na pokračovaní v konaní po zániku právnych účinkov napadnutého aktu môže byť odôvodnený skutočnosťou, že uznanie údajnej protiprávnosti by mohlo priniesť žalobcovi prospech.
Po tretie Igpour tvrdí, že Všeobecný súd v skutočnosti vecne nespochybnil jej tvrdenie, podľa ktorého sa Komisia vyhla akémukoľvek súdnemu preskúmaniu a že toto tvrdenie je dostatočné na preukázanie, že Igpour má záujem trvať na svojej žalobe. Právo na prístup vyplýva priamo z článku 15 ZFEÚ a článku 42 Charty základných práv Európskej únie. Je teda mimoriadne dôležité zabezpečiť účinné súdne preskúmanie rozhodnutí Komisie o zamietnutí prístupu k dokumentom.
Komisia tvrdí, že tento odvolací dôvod je nedôvodný.
Posúdenie Súdnym dvorom
Vo svojom druhom odvolacom dôvode Igpour v podstate tvrdí, že ukončenie konania Všeobecným súdom bez toho, aby rozhodol vo veci samej, umožňuje Komisii vyhnúť sa účinnému súdnemu preskúmaniu a že v rozsahu, v akom Všeobecný súd rozhodol, že to tak nie je, je bod 33 napadnutého uznesenia poznačený nesprávnym právnym posúdením.
V tejto súvislosti treba poznamenať, že z judikatúry už citovanej v bode 39 tohto rozsudku vyplýva, že hoci si žalobca za určitých okolností zachováva svoj záujem na konaní o neplatnosť, aj keď akt, ktorého zrušenie sa navrhuje, prestal po podaní jeho žaloby vyvolávať účinky, nie vždy ide o takýto prípad.
Z analýzy prvého odvolacieho dôvodu pritom vyplýva, že Igpour nepreukázala, že okolnosti prejednávanej veci boli také, že vzhľadom na túto judikatúru mal Všeobecný súd konštatovať pretrvávanie jej záujmu na konaní napriek skutočnosti, že v priebehu konania pred Všeobecným súdom Komisia poskytla prístup k dvom dokumentom, ktorých sa týkali sporné rozhodnutia.
Okrem toho v rozsahu, v akom Igpour v tomto odvolacom dôvode v podstate tvrdí, že Všeobecný súd ju napadnutým uznesením zbavil účinnej súdnej ochrany v rozpore s článkom 47 Charty základných práv, treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry Súdneho dvora cieľom tohto ustanovenia nie je zmena systému súdneho preskúmania upraveného v Zmluvách, a najmä pravidiel o prípustnosti žaloby podanej priamo na súd Únie (rozsudky z 3. októbra 2013, Inuit Tapiriit Kanatami a i./Rada,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, bod
, ako aj z 25. októbra 2017, Rumunsko/Komisia,
C‑599/15 P
,
EU:C:2017:801
, bod
a citovaná judikatúra) a nemení teda podmienky posúdenia záujmu na konaní.
Všeobecný súd sa teda nedopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 33 napadnutého uznesenia rozhodol, že pripustenie tvrdenia organizácie Igpour by viedlo k záveru, že bez toho, aby bolo potrebné preukázať osobitné okolnosti každého jednotlivého prípadu, odvolateľ, ktorému bol prístup k dokumentom pôvodne zamietnutý, by mohol požiadať o rozhodnutie v spore s inštitúciou, ktorej sa predmetná žiadosť týka, napriek tomu, že jeho žiadosti sa vyhovelo po podaní jeho žaloby na súd Únie.
V dôsledku toho treba druhý odvolací dôvod zamietnuť ako nedôvodný.
O treťom a štvrtom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím tretím odvolacím dôvodom Igpour v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 34 napadnutého uznesenia dospel k záveru, že skutočnosť, že v rámci prípadnej žaloby o náhradu škody podanej proti Komisii musí preukázať nezákonnosť sporných rozhodnutí, nepredstavuje neodôvodniteľnú záťaž, keďže sa mohla opierať o tvrdenia, ktoré už boli predložené v kontexte žaloby o neplatnosť.
Podľa organizácie Igpour je toto odôvodnenie nesprávne z dvoch dôvodov. Na jednej strane zrušenie aktu súdmi Únie zaväzuje súdy Únie alebo vnútroštátne súdy, ktoré rozhodujú o žalobe o náhradu škody, alebo môže predstavovať základ pre mimosúdne rokovania s inštitúciami Únie s cieľom nahradiť spôsobenú škodu. Inými slovami, záväzná povaha rozsudku Všeobecného súdu poskytuje organizácii Igpour výhodu. Na druhej strane vzhľadom na štádium konania pred Všeobecným súdom, v ktorom bolo prijaté napadnuté uznesenie, teda po skončení písomnej a ústnej časti konania, by záťaž, ktorú by musela znášať Igpour, ak by všetky tieto skutočnosti museli byť znovu zopakované v rámci budúcej žaloby o náhradu škody, bola v každom prípade neodôvodnená.
Vo svojom štvrtom odvolacom dôvode Igpour v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 34 napadnutého uznesenia zamietol jej tvrdenie, podľa ktorého jej zrušenie sporných rozhodnutí mohlo priniesť výhodu v rámci jej rokovaní s Komisiou, ako aj v rámci prípadnej žaloby o náhradu škody podanej proti Komisii len preto, že nespresnila, či mala „skutočne“ úmysel podať takúto žalobu, a pretože nepredložila presné, konkrétne a overiteľné skutočnosti, ktoré by sa týkali účinkov sporných rozhodnutí. Okrem toho Igpour vytýka Všeobecnému súdu, že jej uložil povinnosť znášať jej vlastné trovy konania, ktoré predstavujú osobitnú a určitú ujmu spôsobenú spornými rozhodnutiami.
Podľa organizácie Igpour na rozdiel od toho, ako rozhodol Všeobecný súd, vôbec nemá povinnosť presvedčiť ho, že má v úmysle „skutočne“ podať žalobu o náhradu škody. To jej záujem, a nie možnosť podania žaloby o náhradu škody, by nemal byť čisto hypotetický. Stačí totiž, aby uviedla dôvody, pre ktoré jej sporné rozhodnutia spôsobili majetkovú ujmu. Nie je potrebné uviesť presné alebo overiteľné skutočnosti uvádzané na podporu tohto vysvetlenia, pretože Všeobecnému súdu neprináleží ich overovať. Takáto požiadavka je teda bezpredmetná. Okrem toho sťažuje podmienky žaloby o neplatnosť, ako aj žaloby o náhradu škody tým, že ich zbytočne komplikuje.
V každom prípade existuje príčinná súvislosť medzi spornými rozhodnutiami na jednej strane a nákladmi na žalobu o neplatnosť na druhej strane. Navyše, ak sa zohľadní rozhodnutie Všeobecného súdu o trovách konania, potom sa tieto trovy po vyhlásení napadnutého uznesenia stali nevymožiteľné. Igpour tvrdí, že predložením tohto tvrdenia nespochybňuje rozhodnutie Všeobecného súdu týkajúce sa trov konania, ale len rozhodnutie Všeobecného súdu o neexistencii potreby rozhodnúť, keďže nezohľadnil skutočnosť, že náklady, ktoré vynaložila, predstavovali osobitnú ujmu spôsobenú spornými rozhodnutiami.
Komisia tvrdí, že tieto dva odvolacie dôvody nie sú dôvodné.
Posúdenie Súdnym dvorom
Týmito dvoma odvolacími dôvodmi, ktoré treba preskúmať spoločne, Igpour v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď usúdil, že skutočnosť, že v rámci prípadnej žaloby o náhradu škody musí zopakovať tvrdenia, ktoré už predložila v rámci tejto žaloby o neplatnosť, nepredstavuje neodôvodnenú záťaž, ktorá by mohla preukázať jej záujem na konaní v prejednávanej veci. Okrem toho vytýka Všeobecnému súdu, že dospel k záveru, že nespresnila, či „skutočne“ zamýšľala podať takúto žalobu, ani nepredložila presné, konkrétne a overiteľné dôkazy, pokiaľ ide o účinky sporných rozhodnutí, a vyvodil z toho, že možnosť takejto žaloby nemohla preukázať, že jej záujem na konaní pretrváva.
V tejto súvislosti treba pripomenúť, že prináleží žalobcovi, aby predložil dôkaz o svojom záujme na konaní, ktorý predstavuje podstatnú a prvú podmienku každého návrhu na začatie konania (rozsudok zo 7. novembra 2018, BPC Lux 2 a i./Komisia,
C‑544/17 P
,
EU:C:2018:880
, bod
).
Z judikatúry Súdneho dvora však vyplýva, že možnosť podania žaloby o náhradu škody postačuje na opodstatnenie takéhoto záujmu na konaní pod podmienkou, že nie je hypotetická (pozri v tomto zmysle rozsudky zo 17. septembra 2015, Mory a i./Komisia,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
, body
a
, ako aj citovanú judikatúru, a zo 7. novembra 2018, BPC Lux 2 a i./Komisia,
C‑544/17 P
,
EU:C:2018:880
, bod
). V tejto súvislosti, ako bolo pripomenuté v bode 41 tohto rozsudku, pretrvávanie takéhoto záujmu na konaní treba posudzovať
in concreto
s prihliadnutím najmä na dôsledky namietanej protiprávnosti a povahu údajne spôsobenej škody.
Z toho vyplýva, že Igpour nemohla odôvodniť záujem na konaní len odvolaním sa na možnosť podať v budúcnosti žalobu smerujúcu k náhrade škody bez toho, aby sa odvolávala na konkrétne skutočnosti týkajúce sa dôsledkov namietanej protiprávnosti na jej situáciu a povahu škody, ktorú údajne utrpela a ktorej náhradu by takouto žalobou mala dosiahnuť.
V rámci svojho nezávislého posúdenia skutkových okolností a dôkazov však Všeobecný súd v bode 34 napadnutého uznesenia konštatoval, že odvolateľka poukázala na možnosť takejto žaloby o náhradu škody bez toho, aby spresnila, či ona sama alebo jej členovia skutočne mali v úmysle využiť túto možnosť, pričom sa v súvislosti s údajne utrpenou ujmou obmedzila na uvedenie toho, že „žaloby boli zamietnuté a že odporcovia boli odsúdení“, pričom však nepredložila nijaký presný, konkrétny a overiteľný dôkaz, a okrem toho odvolateľka v tejto súvislosti vôbec netvrdila, že Všeobecný súd skreslil skutkové okolnosti alebo argumentáciu, ktorú mu predložila.
Za týchto okolností sa Všeobecný súd bez toho, aby sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, mohol v podstate domnievať, že podmienky vyplývajúce z judikatúry pripomenutej v bode 73 tohto rozsudku, ktoré umožňujú konštatovať, že možnosť žaloby o náhradu škody môže odôvodniť záujem na konaní o neplatnosť, neboli splnené.
Okrem toho, pokiaľ ide o tvrdenie, podľa ktorého Igpour utrpela osobitnú ujmu z dôvodu, že Všeobecný súd jej uložil povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania, treba uviesť, že takáto okolnosť zjavne sama osebe neumožňuje preukázať pretrvávanie záujmu na konaní o neplatnosť, okrem situácie, že by bola táto podmienka zbavená akéhokoľvek významu.
Pokiaľ ide o argumentáciu, podľa ktorej sa Všeobecný súd dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď sa v bode 34 napadnutého uznesenia domnieval, že skutočnosť, že Igpour musí v rámci prípadnej žaloby o náhradu škody zopakovať tvrdenia, ktoré už predložila v rámci svojej žaloby o neplatnosť, nepredstavuje neodôvodniteľnú záťaž, ktorá by mohla preukázať jej záujem na konaní v prejednávanej veci, treba uviesť, že prijatie takejto argumentácie by malo za následok, že Všeobecný súd by bol povinný preskúmať žalobu o náhradu škody, hoci by táto žaloba bola len hypotetická. Ako však vyplýva z bodov 74 až 76 tohto rozsudku, Všeobecný súd sa v prejednávanej veci správne domnieval, že takéto dovolávanie sa nestačí na preukázanie pretrvávania záujmu na konaní bez akejkoľvek konkrétnej skutočnosti, ktorú by v tomto zmysle odvolateľka uviedla v prvostupňovom konaní.
Z toho vyplýva, že tretí a štvrtý odvolací dôvod treba zamietnuť ako nedôvodné.
O piatom odvolacom dôvode
Argumentácia účastníkov konania
Svojím piatym odvolacím dôvodom Igpour v podstate tvrdí, že Všeobecný súd sa dopustil nesprávneho právneho posúdenia, keď v bode 34 napadnutého uznesenia rozhodol, že nemala záujem pokračovať v konaní, hoci zrušenie sporných rozhodnutí bolo nevyhnutné na náhradu nemajetkovej ujmy, ktorú utrpela ako profesijná organizácia, a že neexistuje nijaký iný prostriedok na náhradu takejto ujmy.
Komisia uvádza, že tento odvolací dôvod je neprípustný.
Posúdenie Súdnym dvorom
Treba pripomenúť, že podľa článku 170 ods. 1 Rokovacieho poriadku Súdneho dvora odvolaním nemožno meniť predmet sporu pred Všeobecným súdom. Právomoc Súdneho dvora je totiž obmedzená na posúdenie právnych riešení dôvodov prejednávaných na prvom stupni. Účastník konania preto nemôže predložiť po prvýkrát až v konaní pred Súdnym dvorom dôvod, ktorý neuviedol v konaní pred Všeobecným súdom, pretože by to znamenalo, že by sa mu umožnilo predložiť Súdnemu dvoru, ktorý má obmedzené právomoci v odvolacom konaní, spor so širším rozsahom ako ten, ktorý prejednával a rozhodoval Všeobecný súd (pozri v tomto zmysle rozsudok z 29. septembra 2011, Elf Aquitaine/Komisia,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
, bod
a citovanú judikatúru).
V prejednávanej veci treba konštatovať, že Igpour pred Všeobecným súdom netvrdila, že by si zachovala záujem na dosiahnutí zrušenia sporných rozhodnutí z dôvodu, že toto zrušenie by predstavovalo náhradu jej údajnej nemajetkovej ujmy vyplývajúcej z tvrdenej protiprávnosti týchto rozhodnutí, ale prvýkrát sa na túto skutočnosť odvoláva vo svojom odvolaní.
Z toho vyplýva, že piaty odvolací dôvod musí byť zamietnutý ako neprípustný.
V dôsledku toho treba odvolanie zamietnuť v celom rozsahu.
O trovách
V súlade s článkom 138 ods. 1 rokovacieho poriadku uplatniteľným na základe článku 184 ods. 1 tohto rokovacieho poriadku na konanie o odvolaní je účastník konania, ktorý vo veci nemal úspech, povinný nahradiť trovy konania, ak to bolo v tomto zmysle navrhnuté.
Keďže v prejednávanej veci Igpour nemala úspech vo svojich dôvodoch a Komisia navrhla zaviazať organizáciu Igpour na náhradu trov konania, je opodstatnené uložiť jej povinnosť znášať svoje vlastné trovy konania a nahradiť trovy konania vynaložené Komisiou.
V súlade s článkom 140 rokovacieho poriadku Švédske kráľovstvo, ako aj Poľská republika znášajú svoje vlastné trovy konania.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (piata komora) rozhodol takto:

1.
Odvolanie sa zamieta.

2.
Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych znáša svoje vlastné trovy konania a je povinná nahradiť trovy konania vynaložené Európskou komisiou.

3.
Švédske kráľovstvo a Poľská republika znášajú svoje vlastné trovy konania.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: angličtina.