CELEX: 62018CJ0436
Appel
dumping
indførelse af en endelig antidumpingtold på visse varer med oprindelse i Kina
gennemførelsesforordning (EU) 2015/1429
forordning (EF) nr. 1225/2009
artikel 2, stk. 7, litra a)
normal værdi
fastsættelse på grundlag af prisen i et tredjeland med markedsøkonomi
valg af egnet tredjeland
tredjeland med markedsøkonomi, som er omfattet af samme undersøgelse
justeringer

Shanxi Taigang Stainless Steel Co. Ltd har med sin appel nedlagt påstand om ophævelse af dom afsagt af Den Europæiske Unions Ret den 23. april 2018, Shanxi Taigang Stainless Steel mod Kommissionen (
T-675/15
, ikke trykt i Sml., herefter den appellerede dom,
EU:T:2018:209
), hvorved Retten frifandt Kommissionen i det af selskabet anlagte søgsmål med påstand om delvis annullation af Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/1429 af 26. august 2015 om indførelse af en endelig antidumpingtold på importen af koldvalsede flade produkter af rustfrit stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Taiwan (
EUT 2015, L 224, s. 10
, herefter »den omtvistede forordning«).
Retsforskrifter
Artikel 2 med overskriften »Konstatering af dumping« i Rådets forordning (EF) nr. 1225/2009 af 30. november 2009 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (
EUT 2009, L 343, s. 51
, berigtiget i
EUT 2010, L 7, s. 22
, herefter »grundforordningen«), bestemte i stk. 7 og 10 følgende:
»7.
a)
Ved indførsel fra lande uden markedsøkonomi […] fastsættes den normale værdi på grundlag af prisen eller den beregnede værdi i et tredjeland med markedsøkonomi eller prisen ved salg fra et sådant tredjeland til andre lande, herunder Fællesskabet, eller, hvis dette ikke er muligt, på ethvert andet rimeligt grundlag, herunder den pris, der faktisk er betalt eller skal betales i Fællesskabet for samme vare, om nødvendigt justeret for at indregne en rimelig fortjenstmargen.
Et egnet tredjeland med markedsøkonomi udvælges på en ikke urimelig måde under skyldig hensyntagen til alle pålidelige oplysninger, der er fremlagt på tidspunktet for udvælgelsen. Der tages også hensyn til tidsfrister, og er det relevant, anvendes et tredjeland med markedsøkonomi, som er omfattet af samme undersøgelse.
[…]
b)
I forbindelse med antidumpingundersøgelser vedrørende indførsel fra […] lande uden markedsøkonomi, som er medlemmer af [Verdenshandelsorganisationen (WTO)] på datoen for indledningen af undersøgelsen, fastsættes den normale værdi i overensstemmelse med stk. 1 til 6, hvis det på grundlag af velbegrundede krav herom fra en eller flere producenter, der er omfattet af undersøgelsen, og i overensstemmelse med kriterierne og procedurerne i litra c) er påvist, at de markedsøkonomiske principper er fremherskende for denne producent eller disse producenter med hensyn til fremstilling og salg af den berørte samme vare. Hvis dette ikke er tilfældet, finder reglerne i litra a) anvendelse.
[…]
10.   Der foretages en rimelig sammenligning mellem eksportprisen og den normale værdi. Denne sammenligning foretages i samme handelsled for salg, der finder sted på tidspunkter, som ligger så tæt op ad hinanden som muligt og med behørig hensyntagen til andre forskelle, som berører sammenligneligheden af priser. Når den normale værdi og den konstaterede eksportpris ikke er umiddelbart sammenlignelige, tages der i hvert enkelt tilfælde i form af justeringer behørigt hensyn til forskelle i faktorer, der påstås og påvises at påvirke priserne og dermed prisernes sammenlignelighed. […]«
Tvistens baggrund
Appellanten er et selskab etableret i Kina, som hovedsagligt er aktivt inden for fremstilling og distribution af stålprodukter, herunder koldvalsede flade produkter af rustfrit stål.
Som følge af en klage indgivet den 13. maj 2014 af Eurofer, Association européenne de l’acier, ASBL (herefter »Eurofer«), offentliggjorde Kommissionen den 26. juni 2014 en meddelelse om indledning af en antidumpingprocedure vedrørende importen af koldvalsede flade produkter af rustfrit stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Taiwan (
EUT 2014, C 196, s. 9
).
Undersøgelsen vedrørende dumping og skade påført EU-erhvervsgrenen omfattede perioden fra den 1. januar til den 31. december 2013. Undersøgelsen af udviklingstendenser af relevans for vurderingen af denne skade dækkede perioden fra den 1. januar 2010 til den 31. december 2013.
Med henblik på konstatering af dumping og af, hvorvidt der forelå en skade, fastsatte meddelelsen en stikprøveudtagning af eksporterende producenter i Kina og Taiwan samt af EU-producenter. Appellanten blev i forbindelse med undersøgelsen udtaget til at indgå i stikprøven, der omfattede fire eksporterende producenter i Kina.
I meddelelsen underrettede Kommissionen de interesserede parter om, at den påtænkte at anvende USA som et egnet tredjeland med markedsøkonomi som omhandlet i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a) (herefter »referencelandet«). Kommissionen opfordrede de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i denne henseende, idet den anførte, at ifølge de oplysninger, som den rådede over, var de øvrige lande, som kunne komme i betragtning ved valget af referenceland, Republikken Indien, Den Sydafrikanske Republik, Republikken Korea og Taiwan.
Appellanten fremsatte ikke en begæring om indrømmelse af status som selskab, der driver virksomhed på markedsøkonomiske vilkår (herefter »markedsøkonomisk behandling«) i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra b). Den 6. juli 2014 fremsatte appellanten sine bemærkninger vedrørende valget af referenceland, idet denne anførte, at USA ikke var et egnet valg og foreslog at anvende Taiwan. Appellanten blev den 13. februar 2015 efter egen anmodning herom hørt af Kommissionen.
Den 24. marts 2015 vedtog denne institution gennemførelsesforordning (EU) 2015/501 om indførelse af en midlertidig antidumpingtold på importen af koldvalsede flade produkter af rustfrit stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina og Taiwan (
EUT 2015, L 79, s. 23
). Denne forordning indførte en midlertidig antidumpingtold på 24,3% på appellantens eksport af disse produkter til EU i en periode på seks måneder fra den 26. marts 2015.
Efter flere brevvekslinger med appellanten, hvorunder denne gentog sine indsigelser mod valget af USA i stedet for Taiwan som referenceland, vedtog Kommissionen den 26. august 2015 den omtvistede forordning, som ændrede gennemførelsesforordning 2015/501 og indførte en antidumpingtold på 24,4% på importen til EU af de nævnte produkter, som appellanten fremstiller.
Sagen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 20. november 2015 anlagde appellanten sag med påstand om delvis annullation af den omtvistede forordning.
Ved kendelse af 19. juli 2016 gav formanden for Rettens Første Afdeling Eurofer tilladelse til at indtræde i sagen til støtte for Kommissionens påstande.
Til støtte for sit søgsmål fremførte appellanten tre anbringender. Med sit første anbringende, der var opdelt i to led, og vedrørte tilsidesættelse af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), gjorde appellanten principalt gældende, at Kommissionen havde tilsidesat denne bestemmelse ved at udvælge USA som referenceland i stedet for at vælge Taiwan, og subsidiært, at Kommissionen ved beregningen af en normal værdi i henhold til nævnte bestemmelse havde undladt at foretage de nødvendige justeringer for forskelle i fremstillingsprocessen og i adgangen til råvarer. Med sit andet anbringende gjorde appellanten gældende, at Kommissionen havde tilsidesat denne forordnings artikel 2, stk. 10, ved at afvise at foretage de nødvendige justeringer for indenlandske transportomkostninger for en af de eksporterende producenter i USA. Med sit tredje anbringende, der var opdelt i to led, gjorde appellanten gældende, at Kommissionen havde tilsidesat nævnte forordnings artikel 3, stk. 2, 6 og 7, dels for så vidt angik vurderingen af årsagssammenhæng mellem indførsel fra Kina og Taiwan og denne indførsels følgevirkninger for den pågældende erhvervsgren i EU, dels ved at tilskrive den skade, der forvoldtes denne erhvervsgren, denne indførsel.
Retten forkastede ved den appellerede dom samtlige disse anbringender og frifandt derfor Kommissionen i det hele.
Parternes påstande for Domstolen
Appellanten har principalt nedlagt følgende påstande for Domstolen:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Den omtvistede forordning annulleres, for så vidt som den vedrører appellanten.
–
Kommissionen tilpligtes at betale appelsagens omkostninger samt sagsomkostningerne i første instans
Subsidiært har appellanten nedlagt påstand om, at Domstolen hjemviser sagen til Retten, og at afgørelsen om sagsomkostninger udsættes.
Kommissionen og Eurofer har nedlagt påstand om, at appellen forkastes, og at appellanten tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Om appellen
Til støtte for appellen har appellanten anført to anbringender om fejlagtig fortolkning af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a).
Det første anbringende
Parternes argumenter
Med sit første anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 34-37 anlagde en fejlagtig fortolkning af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), andet afsnit, andet punktum, for så vidt angår valget af referenceland.
Til støtte for dette anbringende har appellanten anført, at det fremgår klart af ordlyden af denne bestemmelse – som fastsætter, at »er det relevant, anvendes et tredjeland med markedsøkonomi, som er omfattet af samme undersøgelse« – at Kommissionen er forpligtet til som referenceland at vælge et land, som er omfattet af samme antidumpingundersøgelse, når der findes et sådant land, idet eneste undtagelse hertil, som indledes af udtrykket »er det relevant«, er, hvor dette land ikke er egnet. I sidstnævnte tilfælde bør Kommissionen fastslå, at nævnte land ikke er egnet og give en begrundelse herfor. Det følger derimod ikke af nævnte bestemmelse, at et land, som er omfattet af samme undersøgelse, nødvendigvis – for at kunne anvendes som referenceland – skal være »det bedst« egnede, når andre løsninger er mulige.
Retten har ikke desto mindre anlagt en sådan fortolkning ved i den appellerede doms præmis 37 at fastslå, at det var med rette, at Kommissionen foretog en komparativ analyse mellem USA og Taiwan for at finde det bedst egnede referenceland af de to, selv om Taiwan i modsætning til USA var omfattet af samme undersøgelse som Folkerepublikken Kina.
Idet Retten i det væsentlige var af den opfattelse, at et tredjeland med markedsøkonomi, som er omfattet af samme undersøgelse – når der er andre mulige løsninger – skal anvendes, hvis det udgør det bedst egnede, har denne instans for det første i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), andet afsnit, andet punktum, indført en yderligere betingelse, der ikke fremgår af denne bestemmelses ordlyd, hvilket ikke er juridisk tilladeligt, således som det fremgår af rapporten fra Verdenshandelsorganisationens (WTO) appelorgan af 6. oktober 2016 i sagen »Den Europæiske Union – antidumpingforanstaltninger over for biodiesel fra Argentina« (WT/DS473/AB/R, punkt 6.30). Den af Retten anlagte fortolkning fratager for det andet nævnte bestemmelse enhver betydning, idet den heri fastsatte retlige forpligtelse, der består i, hvor det er relevant, at anvende et tredjeland, som er omfattet af samme undersøgelse, gøres formålsløs. Forpligtelsen til at anvende det bedst egnede referenceland følger nemlig allerede af andet afsnits første punktum i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), således at det ikke kan antages, at dette afsnits andet punktum blot gentager samme forpligtelse.
Appellanten har endvidere gjort gældende, at dom af 22. oktober 1991, Nölle (
C-16/90
,
EU:C:1991:402
), af 22. marts 2012, GLS (
C-338/10
,
EU:C:2012:158
, præmis
), og af 10. september 2015, Fliesen-Zentrum Deutschland (
C-687/13
,
EU:C:2015:573
), der er nævnt i den appellerede doms præmis 30-33, vedrørte situationer, hvor der ikke forelå lande med markedsøkonomi, som var omfattet af samme undersøgelse. Disse domme er således kun relevante ved fortolkningen af andet afsnits første punktum i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), der regulerer valget af referenceland, hvor der ikke findes et land med markedsøkonomi, som er omfattet af samme undersøgelse, og ikke ved fortolkningen af dette afsnits andet punktum.
Endelig har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at i modsætning til, hvad Retten fastslog i den appellerede doms præmis 37, medfører overholdelsen af forpligtelsen til at vælge et land, som er omfattet af samme undersøgelse, som referenceland ikke en risiko for en tilsidesættelse af den forpligtelse, der påhviler EU-institutionerne, til at forsøge at finde et referenceland, hvor prisen på samme vare fastsættes under betingelser, der er så sammenlignelige som muligt med dem, der gælder i eksportlandet. I henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), andet afsnit, andet punktum, nærmere bestemt anvendelsen af formuleringen »er det relevant«, kan et tredjeland, som er omfattet af samme undersøgelse, nemlig ikke anvendes som referenceland, hvis det ikke er egnet, hvilket er tilfældet, såfremt priserne i dette land ikke fastsættes under betingelser, der er så sammenlignelige som muligt med dem, der gælder i eksportlandet.
For så vidt angår konsekvenserne af den retlige fejl, som Retten angiveligt har begået, har appellanten i det væsentlige gjort gældende, at de faktiske omstændigheder er tilstrækkeligt klare til, at Domstolen selv kan træffe endelig afgørelse i sagen. Det er således ikke bestridt, at der i den foreliggende sag findes et land med markedsøkonomi, som er omfattet af samme undersøgelse, nemlig Taiwan. Ej heller har Kommissionen på noget tidspunkt gjort gældende, at dette land ikke var egnet. Den har alene anført, at USA udgjorde et mere egnet valg. Kommissionen var følgelig juridisk forpligtet til at anvende Taiwan som referenceland, og den manglende overholdelse af denne forpligtelse bør medføre, at den omtvistede forordning annulleres.
Kommissionen er af den opfattelse, at det første anbringende skal forkastes som ugrundet, og under alle omstændigheder som uvirksomt. Eurofer, som har rejst tvivl om, hvorvidt dette anbringende kan antages til realitetsbehandling, for så vidt som det svarer til et klagepunkt, som ikke fremgik af stævningen i første instans, og først blev fremført i replikken for Retten, er ligeledes af den opfattelse, at det nævnte anbringende under alle omstændigheder skal forkastes som uvirksomt og ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Uden at det er fornødent at tage stilling til, om det første anbringende kan antages til realitetsbehandling, må det under alle omstændigheder forkastes som ugrundet.
Det bemærkes herved, at ifølge grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), første afsnit, fastsættes den normale værdi ved indførsel fra lande uden markedsøkonomi som en undtagelse fra de bestemmelser, som er fastsat i denne forordnings artikel 2, stk. 1-6, i princippet på grundlag af prisen eller den beregnede værdi i et tredjeland med markedsøkonomi, dvs. efter metoden med et referenceland (dom af 10.9.2015, Fliesen-Zentrum Deutschland,
C-687/13
,
EU:C:2015:573
, præmis
, og af 28.2.2018, Kommissionen mod Xinyi PV Products (Anhui) Holdings,
C-301/16 P
,
EU:C:2018:132
, præmis
). Nævnte forordnings artikel 2, stk. 7, litra a), andet afsnit, bestemmer i første punktum, at referencelandet udvælges på en ikke urimelig måde under skyldig hensyntagen til alle pålidelige oplysninger, der er fremlagt på tidspunktet for udvælgelsen, og i andet punktum, at er det relevant, anvendes et tredjeland med markedsøkonomi, som er omfattet af samme undersøgelse.
De argumenter, som appellanten har fremført til støtte for sit første anbringende, beror på en isoleret fortolkning af andet afsnits andet punktum i nævnte artikel 2, stk. 7, litra a). Som Kommissionen i det væsentlige har gjort gældende, skal dette andet punktum imidlertid læses i lyset af dette afsnits første punktum, som fortolket i Domstolens praksis, idet dette første punktum, i modsætning til, hvad appellanten synes at gøre gældende, er relevant, herunder i det tilfælde, hvor et land med markedsøkonomi er omfattet af samme undersøgelse.
I denne henseende fremgår det for det første af denne retspraksis, at valget af referenceland er omfattet af det vide skøn, som institutionerne har inden for den fælles handelspolitik, som følge af kompleksiteten af de økonomiske og politiske situationer, de skal undersøge (jf. i denne retning dom af 22.10.1991, Nölle,
C-16/90
,
EU:C:1991:402
, præmis
, af 29.5.1997, Rotexchemie,
C-26/96
,
EU:C:1997:261
, præmis
, og af 10.9.2015, Fliesen-Zentrum Deutschland,
C-687/13
,
EU:C:2015:573
, præmis
).
For det andet fremgår det af nævnte retspraksis, at referencelandet skal udvælges på en ikke urimelig måde under skyldig hensyntagen til alle pålidelige oplysninger, der er fremlagt på tidspunktet for udvælgelsen, idet Unionens retsinstanser skal sikre, at EU-institutionerne ikke har undladt at tage hensyn til omstændigheder, som er væsentlige for at fastslå, om det valgte land er egnet, og at oplysningerne i sagen er blevet bedømt med den omhu, som kræves, for at normalværdien for det pågældende produkt kan anses for fastsat på en hensigtsmæssig og ikke-urimelig måde. Det påhviler med henblik herpå EU-institutionerne under hensyntagen til de foreliggende alternativer at forsøge at finde et tredjeland, hvor priserne for samme vare fastsættes under betingelser, der er så sammenlignelige som muligt med dem, der gælder i eksportlandet, under forudsætning af, at det drejer sig om et land med markedsøkonomi (jf. i denne retning dom af 22.3.2012, GLS,
C-338/10
,
EU:C:2012:158
, præmis
og
, og af 10.9.2015, Fliesen-Zentrum Deutschland,
C-687/13
,
EU:C:2015:573
, præmis
og
).
Det kan derfor udledes af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), andet afsnit, at når valget mellem flere lande er en mulighed i lyset af de fremlagte pålidelige oplysninger, foretager den kompetente institution en komparativ analyse af disse forskellige lande og vælger det land, hvor prisen på samme vare som den pågældende vare fastsættes under betingelser, der er så sammenlignelige som muligt med dem, der gælder i eksportlandet. I dette perspektiv, og i modsætning til, hvad appellanten i det væsentlige har gjort gældende, udelukker nævnte afsnits andet punktum ikke, at denne institution foretager en sådan komparativ analyse, herunder når et land med markedsøkonomi er omfattet af samme undersøgelse, og på dette grundlag vælger det land, der er bedst egnet, inden for rammerne af det skøn, som den har i henhold til den retspraksis, der er nævnt i nærværende doms præmis 31.
Det fremgår således af andet afsnits andet punktum i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), at når et land med markedsøkonomi er omfattet af samme undersøgelse, skal den kompetente institution tage behørigt hensyn til dette som en valgmulighed og med den omhu, som kræves, undersøge, om dette land udgør et egnet valg. Selv om appellanten har gjort gældende, at Kommissionen i den foreliggende sag ikke har anført, at Taiwan ikke udgør et egnet valg, har appellanten imidlertid ikke bestridt Rettens konstatering, i det væsentlige i den appellerede doms præmis 34 og 35, af, at Kommissionen i det foreliggende tilfælde havde undersøgt dette lands situation som et muligt alternativ.
Det følger af det ovenstående, og således som Retten med rette har anført i den appellerede doms præmis 37, og i modsætning til, hvad appellanten har gjort gældende, at Kommissionen ikke var forpligtet til at anvende Taiwan som egnet referenceland alene med den begrundelse, at der var tale om et tredjeland med markedsøkonomi, som var omfattet af samme undersøgelse som Kina, hvilket ville have medført, at denne institution blev forhindret i at tage andre forskellige valgmuligheder i betragtning og foretage en komparativ analyse mellem dette land og disse andre valgmuligheder, herunder i det foreliggende tilfælde USA, for at finde det bedst egnede af disse to lande. Enhver modstridende fortolkning tilsidesætter ikke alene det skøn, som denne institution har i forbindelse med valget af et referenceland, men også – således som Retten med rette har anført i den appellerede doms præmis 37 – nævnte institutions forpligtelse, der er nævnt i nærværende doms præmis 32, til under hensyntagen til de foreliggende alternativer at forsøge at finde et tredjeland med markedsøkonomi, hvor priserne for samme vare fastsættes under betingelser, der er så sammenlignelige som muligt med dem, der gælder i eksportlandet.
Denne konklusion underbygges af analysen af forarbejderne til Rådets forordning (EF) nr. 3283/94 af 22. december 1994 om beskyttelse mod dumpingimport fra lande, der ikke er medlemmer af Det Europæiske Fællesskab (
EFT 1994, L 349, s. 1
), som i EU’s grundlæggende regler på antidumpingområdet indførte bestemmelsen i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), andet afsnit, andet punktum. Det var således anført i begrundelsen til forslaget forelagt af Kommissionen med henblik på vedtagelse af forordning nr. 3283/94 (COM (1994) 414 final) vedrørende denne bestemmelse, hvis endelige formulering, som anvendt af EU-lovgiver, er identisk med den formulering, som Kommissionen foreslog, at med hensyn til valget af referenceland vælges der så vidt muligt et land, der er omfattet af den samme undersøgelse, men at et sådant land skal opfylde rimelighedskriteriet, hvilket indebærer, at der ikke er en forpligtelse til at vælge dette land.
I modsætning til, hvad appellanten har gjort gældende, medfører den fortolkning, der er anlagt i nærværende doms præmis 32-34, af andet afsnits andet punktum i grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), hverken at der til dette andet punktum tilføjes en betingelse, som ikke fremgår heraf, eller at nævnte punktum fratages sin effektive virkning, men at der foretages en samlet læsning af denne forordnings artikel 2, stk. 7, litra a), andet afsnit.
Det følger heraf, at for så vidt som Retten ikke har tilføjet nogen betingelse til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), andet afsnit, andet punktum, kan appellantens argument om, at det følger af rapporten fra WTO’s appelorgan af 6. oktober 2016 i sagen »Den Europæiske Union – antidumpingforanstaltninger over for biodiesel fra Argentina« (WT/DS473/AB/R) vedrørende fortolkningen af artikel 2.2.1.1 i aftalen om anvendelse af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994 (GATT) (
EFT 1994, L 336, s. 103
), som findes i bilag 1A til overenskomsten om oprettelse af WTO (
EFT 1994, L 336, s. 3
), at det ikke er juridisk tilladeligt at tilføje en betingelse, som ikke fremgår af ordlyden af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), andet afsnit, andet punktum, heller ikke tiltrædes.
Det følger af det ovenstående, at det første anbringende må forkastes som ugrundet.
Det andet anbringende
Parternes argumenter
Med sit andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten har anlagt en fejlagtig fortolkning af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), idet det i den appellerede doms præmis 60-65 er anført, at der ikke kan foretages justeringer for forskelle i fremstillingsprocessen og i adgangen til råvarer, som er konstateret i Kina, ved beregningen af en normal værdi i henhold til denne bestemmelse.
Den løsning, som Retten har valgt i denne dom, medfører, at mulighederne for – for de eksporterende producenter i lande uden markedsøkonomi, der ikke opfylder betingelserne for at opnå markedsøkonomisk behandling – at anmode om justeringer af den normale værdi for sådanne forskelle i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), i princippet udelukkes, selv om det følger af dom af 10. oktober 2012, Shanghai Biaowu High-Tensile Fastener og Shanghai Prime Machinery mod Rådet (
T-170/09
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2012:531
, præmis
), og af 29. april 2015, Changshu City Standard Parts Factory og Ningbo Jinding Fastener mod Rådet (
T-558/12 og T-559/12
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:237
, præmis
), at disse eksporterende producenter allerede er frataget muligheden for at anmode om justeringer for disse forskelle i henhold til denne forordnings artikel 2, stk. 10.
En sådan løsning, som i alt væsentligt fratager nævnte eksporterende producenter retten til at anmode om justeringer, er i strid med artikel 2.4 i aftalen om anvendelse af artikel VI i den almindelige overenskomst om told og udenrigshandel 1994, som svarer til grundforordningens artikel 2, stk. 10, og fastsætter forpligtelsen til at foretage en rimelig sammenligning mellem eksportprisen og den normale værdi samt at foretage justeringer for forskelle, som berører sammenligneligheden af priser. I sin rapport af 18. januar 2016 i sagen »Den Europæiske Union – De endelige antidumpingforanstaltninger vedrørende visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer af jern eller stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina« (WT/DS397/AB/RW, punkt 5.207 og 5.215) har WTO’s appelorgan således klart anført, at denne forpligtelse finder anvendelse på alle antidumpingundersøgelser, herunder når den normale værdi er fastsat på grundlag af et referenceland.
I modsætning til, hvad Retten fastslog, er den omstændighed, at appellanten ikke har fremsat krav om markedsøkonomisk behandling, endvidere uden betydning for vurderingen af, om en anmodning om justeringer i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), er berettiget.
Selv om Domstolen i dom af 10. september 2015, Fliesen-Zentrum Deutschland (
C-687/13
,
EU:C:2015:573
, præmis
), som Retten har henvist til i den appellerede doms præmis 60, i øvrigt har fastslået, at grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), tilsigter at undgå, at der tages hensyn til priser og omkostninger i lande uden markedsøkonomi, hvor priser og omkostninger sædvanligvis ikke fremstår som et normalt resultat af markedskræfternes spil, har Domstolen dog ikke udtalt sig om spørgsmålet om, hvorvidt det er muligt at foretage justeringer for faktorer, der fremstår som et normalt resultat af disse markedskræfter, såsom forskelle, der skyldes en naturlig komparativ fordel. En sådan mulighed blev heller ikke forkastet i dom af 29. april 2015, Changshu City Standard Parts Factory og Ningbo Jinding Fastener mod Rådet (
T-558/12 og T-559/12
, ikke trykt i Sml.,
EU:T:2015:237
, præmis
), som der er henvist til i den appellerede doms præmis 61.
Selv om appellanten ikke har gjort gældende, at der skal foretages justeringer for at neutralisere de fordrejninger, der konstateres i et land uden markedsøkonomi, har appellanten imidlertid anført, at dette ikke udelukker muligheden for i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), eller artikel 2, stk. 10, at foretage justeringer for forskelle, som berører sammenligneligheden af priser, og som fremstår som et resultat af nævnte markedskræfter, eller som med andre ord ikke er forårsaget af fordrejninger.
I sin rapport af 18. januar 2016 i sagen »Den Europæiske Union – De endelige antidumpingforanstaltninger vedrørende visse skruer, bolte, møtrikker og lignende varer af jern eller stål med oprindelse i Folkerepublikken Kina« (WT/DS397/AB/RW, punkt 5.207 og 5.236) har WTO’s appelorgan i denne henseende præciseret, at selv om den undersøgende myndighed ikke er forpligtet til at foretage justeringer for forskelle mellem producenters omkostninger i eksportlandet uden markedsøkonomi og producenters omkostninger i referencelandet, når dette ville føre til, at denne myndighed i den normale værdi genindsætter de fordrejede omkostninger, som producenten i dette førstnævnte land har, skal nævnte myndighed imidlertid afgøre, om den justering, der anmodes om, vil have en sådan virkning eller ej.
Ved i princippet at udelukke muligheden for at foretage justeringer for forskelle i adgangen til råvarer og i fremstillingsprocessen, selv om det skulle have været undersøgt, om godkendelsen af en sådan justering ville have til virkning, at fordrejede omkostninger genindsættes og/eller, om de øvrige betingelser for godkendelse var opfyldt, har Retten tilsidesat grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a).
Kommissionen og Eurofer er af den opfattelse, at det andet anbringende skal forkastes som ugrundet, og ifølge Eurofer, under alle omstændigheder som uvirksomt.
Domstolens bemærkninger
Med sit andet anbringende har appellanten gjort gældende, at Retten begik en retlig fejl ved i princippet at udelukke muligheden for at foretage justeringer for forskelle i fremstillingsprocessen og i adgangen til råvarer, som er konstateret i Kina, ved beregningen af den normale værdi i henhold til grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a).
I denne henseende fremgår det i det væsentlige af den argumentation, som appellanten i forbindelse med dette anbringende har fremført, at denne anerkender, således som Retten fastslog i den appellerede doms præmis 62, at det ikke kan kræves af Kommissionen, at den foretager justeringer for faktorer, der påvirkes af parametre, der ikke fremstår som et resultat af markedskræfternes spil. Appellanten har dog gjort gældende, at det bør være muligt at foretage justeringer for forskelle, der fremstår som et resultat af sådanne markedskræfter, og har i det væsentlige tilføjet, at Retten skulle have undersøgt, om godkendelsen af de justeringer, der var anmodet om, ville have medført, at fordrejede omkostninger genindsættes i den normale værdi, dvs. om disse justeringer ville have haft til følge, at omkostninger, der påvirkes af parametre, der ikke fremstår som et resultat af disse markedskræfter, genindsættes i denne værdi, hvilket Retten ikke gjorde.
Det skal dog i denne henseende bemærkes, at Retten for i den appellerede doms præmis 64 at konkludere, at der ikke i den foreliggende sag skal foretages justeringer for forskelle i fremstillingsprocessen og i adgangen til råvarer, som er konstateret i Kina, i forbindelse med beregningen af den normale værdi i medfør af grundforordningens artikel 2, stk. 7, litra a), i denne doms præmis 63 fastslog, at idet Kina på tidspunktet for de faktiske omstændigheder ikke kunne anses for at være en markedsøkonomi, og idet appellanten ikke havde fremsat en anmodning om markedsøkonomisk behandling, var der intet, der indikerede, at forsyningen af nikkel eller fremstillingsprocessen for en virksomhed, der fungerer under vilkår, som ikke er markedsøkonomiske, ikke var påvirket af parametre, der ikke fremstår som et resultat af markedskræfternes spil.
Som Eurofer har anført, har appellanten, som i det væsentlige har gjort gældende, at det er muligt at foretage justeringer med hensyn til faktorer, der fremstår som et resultat af markedskræfternes spil, imidlertid ikke udtrykkeligt bestridt den faktuelle konstatering, som Retten foretog i den appellerede doms præmis 63, som i det væsentlige består i, at det ikke fremgår, at de justeringer, der var anmodet om, vedrører sådanne faktorer. Appellanten har heller ikke a fortiori gjort gældende, at denne konstatering beror på en urigtig gengivelse.
Uden at det er fornødent at tage stilling til, om der er grundlag for samtlige argumenter, som appellanten har fremført i forbindelse med nærværende anbringende, skal dennes argumentation følgelig forkastes som uvirksom. Det andet anbringende må derfor forkastes.
Appellen skal derfor forkastes i sin helhed.
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen afgørelse om sagsomkostningerne, såfremt appellen ikke tages til følge.
I henhold til procesreglementets artikel 138, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder tilsvarende anvendelse i appelsager, pålægges det den tabende part at betale sagsomkostningerne, hvis der er nedlagt påstand herom.
Da Shanxi Taigang Stainless Steel har tabt sagen, og Kommissionen og Eurofer har nedlagt påstand om, at dette selskab tilpligtes at betale sagsomkostningerne, bør det pålægges Shanxi Taigang Stainless Steel at betale sagsomkostningerne i forbindelse med appellen.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Tiende Afdeling):

1)
Appellen forkastes.

2)
Shanxi Taigang Stainless Steel Co. Ltd betaler sagsomkostningerne.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: engelsk.