CELEX: 62017CJ0419
Žalba
Uredba (EZ) br. 1907/2006 (Uredba REACH)
Prilog XIV.
Utvrđivanje popisa tvari podvrgnutih autorizaciji
Uvrštenje na popis tvari identificiranih radi uvrštenja u Prilog XIV.
Ažuriranje unosa tvari bis(2-etilheksil) ftalat (DEHP) na popisu
Pogrešno tumačenje i primjena Uredbe REACH i načela pravne sigurnosti
Iskrivljavanje činjenica i dokaza
Opseg nadzora

Svojom žalbom Deza a.s. zahtijeva ukidanje presude Općeg suda Europske unije od 11. svibnja 2017., Deza/ECHA (T‑115/15, u daljnjem tekstu: pobijana presuda,
EU:T:2017:329
), kojom je taj sud odbio tužbu za poništenje Odluke ED/108/2014 izvršnog direktora Europske agencije za kemikalije (ECHA) od 12. prosinca 2014., kojom je ažuriran i dopunjen postojeći unos u pogledu kemikalije bis(2-etilheksil) ftalat (EZ br. 204‑211-0, CAS br. 117‑81-7) (u daljnjem tekstu: DEHP) na popisu tvari (u daljnjem tekstu: sporna odluka) predloženih radi uvrštenja u Prilog XIV. Uredbi (EZ) br. 1907/2006 Europskog parlamenta i Vijeća od 18. prosinca 2006. o registraciji, evaluaciji, autorizaciji i ograničavanju kemikalija (REACH) i osnivanju Europske agencije za kemikalije te o izmjeni Direktive 1999/45/EZ i stavljanju izvan snage Uredbe Vijeća (EEZ) br. 793/93 i Uredbe Komisije (EZ) br. 1488/94 kao i Direktive Vijeća 76/769/EEZ i direktiva Komisije 91/155/EEZ, 93/67/EEZ, 93/105/EZ i 2000/21/EZ (
SL 2006., L 396, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 12., svezak 23., str. 3.), kako je izmijenjena Uredbom Komisije (EU) br. 895/2014 od 14. kolovoza 2014. (
SL 2014., L 244, str. 6
.) (u daljnjem tekstu: Uredba REACH).
Pravni okvir
Članak 57. Uredbe REACH, naslovljen „Tvari koje se uvrštavaju u Prilog XIV.”, propisuje:
„U Prilog XIV. mogu se uvrstiti sljedeće tvari, u skladu s postupkom predviđenim u članku 58.:
(a)
tvari koje ispunjavaju kriterije za razvrstavanje u razred opasnosti ‚karcinogenost’, 1.A ili 1.B kategorija, u skladu s odjeljkom 3.6. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1272/2008;
(b)
tvari koje ispunjavaju kriterije za razvrstavanje u razred opasnosti ‚mutageni učinak na zametne stanice’, 1.A ili 1.B kategorije, u skladu s odjeljkom 3.5. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1272/2008;
(c)
tvari koje ispunjavaju kriterije za razvrstavanje u razred opasnosti ‚reproduktivna toksičnost’, 1.A ili 1.B kategorija – ‚štetni učinci na spolnu funkciju i plodnost ili na razvoj’, u skladu s odjeljkom 3.7. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1272/2008;
(d)
tvari koje su postojane, bioakumulativne i toksične u skladu s kriterijima iz Priloga XIII. ovoj Uredbi;
(e)
tvari koje su vrlo postojane i vrlo bioakumulativne u skladu s kriterijima iz Priloga XIII. ovoj Uredbi;
(f)
tvari – kao što su tvari koje imaju svojstva endokrine disrupcije ili tvari koje imaju postojana, bioakumulativna i toksična svojstva ili vrlo postojana i vrlo bioakumulativna svojstva, a ne ispunjavaju kriterije iz točaka (d) i (e) – kod kojih postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na zdravlje ljudi ili okoliš koji su jednako zabrinjavajući kao učinci drugih tvari iz točaka od (a) do (e), i koje se određuju od slučaja do slučaja u skladu s postupkom iz članka 59.”
Članak 59. Uredbe REACH, naslovljen „Identifikacija tvari iz članka 57.”, propisuje:
„1.   Postupak iz stavaka od 2. do 10. ovog članka primjenjuje se za potrebe identifikacije tvari koje ispunjavaju kriterije iz članka 57. i utvrđivanja popisa tvari predloženih za uvrštenje u Prilog XIV. […]
[…]
3.   Svaka država članica može izraditi dosje u skladu s Prilogom XV. za tvari koje prema njezinom mišljenju ispunjavaju kriterije iz članka 57. i poslati [ga] [ECHA‑i] […]
[…]
7.   Ako se [ECHA] očituje odnosno ako primi očitovanja, upućuje dosje Odboru država članica u roku od 15 dana nakon isteka roka od 60 dana navedenog u stavku 5.
8.   Ako se u roku od 30 dana u Odboru država članica postigne jednoglasni sporazum u pogledu identifikacije tvari, [ECHA] uvrštava tvar u popis iz stavka 1. [ECHA] tu tvar može uključiti u svoje preporuke na temelju članka 58. stavka 3.
9.   Ako se unutar Odbora država članica ne postigne jednoglasni sporazum, Komisija izrađuje nacrt prijedloga za identifikaciju tvari u roku od tri mjeseca od primitka mišljenja Odbora država članica. Konačna odluka o određivanju tvari donosi se u skladu s postupkom iz članka 133. stavka 3.
10.   [ECHA] na svojim internetskim stranicama bez odlaganja objavljuje i ažurira popis iz stavka 1. čim se donese odluka o uvrštenju tvari.”
Okolnosti spora i sporna odluka
Žalitelj, društvo Deza, dioničko društvo češkog prava, djeluje u kemijskom sektoru. Proizvodi, stavlja na tržište i upotrebljava, među ostalim, DEHP.
Izvršni direktor ECHA‑e odlukom od 28. listopada 2008. uvrstio je DEHP na „popis predloženih tvari”, tj. na popis tvari predloženih radi njihova uvrštenja u Prilog XIV. Uredbi REACH.
Donošenjem Uredbe Komisije (EU) br. 143/2011 od 17. veljače 2011. (
SL 2011., L 44, str. 2
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 54., str. 238.) DEHP je uključen u Prilog XIV. Uredbi REACH.
Žalitelj je 12. kolovoza 2013. podnio zahtjev za autorizaciju upotrebe DEHP‑a i tom zahtjevu priložio niz studija i detaljnu dokumentaciju, uključujući izvješće o kemijskoj sigurnosti, analizu alternativa i socioekonomsku analizu.
Kraljevina Danska 26. kolovoza 2014. dostavila je četiri dosjea koji udovoljavaju zahtjevima Priloga XV. toj uredbi, pri čemu je predložila, s jedne strane, da se DEHP i tri druge kemikalije, to jest dibutil‑ftalat (u daljnjem tekstu: DBP), benzil‑butil‑ftalat (u daljnjem tekstu: BBP) i diizobutil‑ftalat (u daljnjem tekstu: DIBP), također identificiraju kao tvari koje su endokrini disruptori kod kojih postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na zdravlje ljudi i okoliš te, s druge strane, da se popis predloženih tvari u tom smislu dopuni.
U pogledu prvotnog prijedloga Kraljevine Danske provedeno je savjetovanje sa zainteresiranim stranama. Nekoliko država članica i nedržavnih subjekata, među kojima i žalitelj, iznijelo je očitovanja.
Prilikom ispitivanja tih dosjea pokazalo se da zbog protivljenja nekoliko predstavnika država članica prvotni prijedlog Kraljevine Danske neće biti jednoglasno prihvaćen. Jedino identifikacija DEHP‑a kao tvari koja je endokrini disruptor s vjerojatnim ozbiljnim učincima na okoliš nije izazvala protivljenje članova Odbora država članica.
Uzimajući u obzir taj rezultat, Kraljevina Danska svoj je prvotni prijedlog podijelila na osam dijelova, to jest:
–
na četiri dijela kojima je tražila da se četiri kemikalije, DBP, BBP, DIBP i DEHP, odrede kao tvari koje su endokrini disruptori s vjerojatnim ozbiljnim učincima na zdravlje ljudi u smislu članka 57. točke (f) Uredbe REACH i da se tom novom identifikacijom dopuni postojeći unos tih četiriju tvari na popisu predloženih tvari;
–
na četiri dijela kojima je tražila da se te četiri kemikalije odrede kao tvari koje su endokrini distruptori s vjerojatnim ozbiljnim učincima na okoliš u smislu članka 57. točke (f) Uredbe REACH i da se tom novom identifikacijom dopuni postojeći unos tih četiriju tvari na popisu predloženih tvari.
Odbor država članica nije postigao jednoglasni sporazum u pogledu dijelova prvotnog prijedloga Kraljevine Danske kojima se tražilo da se tvari DEHP, DBP, BBP i DIBP odrede kao tvari koje su endokrini disruptori kod kojih postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na zdravlje ljudi.
Nasuprot tomu, navedeni je odbor jednoglasno prihvatio dio prijedloga koji se odnosio na identifikaciju DEHP‑a kao tvari koja je endokrini disruptor za koji postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na okoliš.
Izvršni direktor ECHA‑e 12. prosinca 2014. donio je spornu odluku, kojom se postojeći unos za DEHP na popisu predloženih tvari ažurira i dopunjuje i kojom se ta tvar određuje kao tvar koja ima svojstva endokrine disrupcije za koju postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na okoliš koji su zabrinjavajući jednako kao upotreba drugih tvari nabrojenih u Uredbi REACH.
Postupak pred Općim sudom i pobijana presuda
Tužbom podnesenom tajništvu Općeg suda 5. ožujka 2015. Deza je pokrenula postupak za poništenje sporne odluke.
Opći je sud pobijanom presudom odbio tu tužbu.
Zahtjevi stranaka
Žalitelj zahtijeva od Suda da:
–
ukine pobijanu presudu;
–
poništi spornu odluku i
–
naloži ECHA‑i snošenje troškova nastalih u ovom žalbenom postupku i u postupku pred Općim sudom.
ECHA zahtijeva od Suda da:
–
odbije žalbu kao neosnovanu;
–
naloži žalitelju snošenje troškova nastalih u ovom žalbenom postupku i u postupku pred Općim sudom, uključujući one u postupku privremene pravne zaštite.
Kraljevina Danska i Kraljevina Švedska podupiru ECHA‑ine zahtjeve.
O žalbi
Prvi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešci Općeg suda koja se tiče prava prilikom tumačenja i primjene Uredbe REACH
Svojim prvim žalbenim razlogom, koji je podijeljen na tri dijela, Deza tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točkama 48. do 82., 85. do 98. i 105. do 132. pobijane presude ocijenio da je ECHA nadležna za donošenje sporne odluke i da je ona donesena u zakonitom postupku.
Prvi dio prvog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešnom priznavanju Općeg suda prešutne ECHA‑ine nadležnosti za dopunu postojeće identifikacije DEHP‑a
–
Argumentacija stranaka
Žalitelj tvrdi da ECHA nema ni izričitu ni prešutnu nadležnost za dopunu postojeće identifikacije DEHP‑a. On ističe da je Opći sud priznao da ni opće pravo Unije ni Uredba REACH, tj. konkretno njezin članak 59. stavak 8., Agenciji ne daju izričito takvu nadležnost. Ističe da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je smatrao da iz članka 59. stavka 8. Uredbe REACH, koji se odnosi na postupak identifikacije tvari iz njezina članka 57., proizlazi da je ECHA prešutno ovlaštena dopuniti postojeću identifikaciju DEHP‑a.
Žalitelj u tom smislu ističe da je Opći sud zanemario presude Suda od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA (
C‑323/15 P
,
EU:C:2017:207
) i od 15. ožujka 2017., Hitachi Chemical Europe i Polynt/ECHA (
C‑324/15 P
,
EU:C:2017:208
), iz kojih tvrdi da proizlazi da, kad se za kemikaliju smatra da se može uvrstiti na popis tvari koje podliježu autorizaciji predviđenoj Prilogom XIV. Uredbi REACH zbog toga što ispunjava neki od kriterija navedenih u točkama (a) do (e) njezina članka 57., ona se više ne može također identificirati kao tvar koja ispunjava kriterije propisane točkom (f) tog članka.
Deza smatra da iz tih presuda proizlazi da se članak 57. točka (f) Uredbe REACH tiče identifikacije tvari koje se ne mogu identificirati na temelju kriterija navedenih u članku 57. točkama (a) do (e) te uredbe ili koje još nisu identificirane niti uvrštene na popis predloženih tvari na temelju tih kriterija. Međutim, smatra da to nije slučaj s DEHP‑om, koji je bio identificiran na temelju članka 57. točke (c) te uredbe šest godina prije donošenja sporne odluke.
Žalitelj smatra da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava priznajući ECHA‑i takvu prešutnu nadležnost, iako je postojanje prešutne ovlasti odstupanje od načela dodjele ovlasti propisanog člankom 13. stavkom 2. UEU‑a, koji treba shvatiti usko i koji pretpostavlja da je prešutna ovlast koja se priznaje nužna radi postizanja cilja Uredbe REACH i, preciznije, radi osiguravanja njezina korisnog učinka. On ističe da se dodjelom ECHA‑i takve prešutne ovlasti njezine nadležnosti, kako su razgraničene Uredbom REACH, znatno proširuju, u suprotnosti s načelom dodjele nadležnosti.
Žalitelj također tvrdi da je Opći sud pogrešno primijenio doktrinu prešutnih internih nadležnosti kad je smatrao da ECHA može dopuniti postojeću identifikaciju DEHP‑a. Podsjeća na to da je u točki 52. pobijane presude Opći sud naveo da se „[d]oduše, odredba ‚[ECHA] uvrštava tvar u popis’, sadržana u članku 59. stavku 8. Uredbe [REACH], odnosi, na prvi pogled, na situaciju u kojoj se Odboru država članica upućuje dosje izrađen u skladu s Prilogom XV. toj uredbi koji se odnosi na tvar koja mu još nije bila predložena”. On smatra da je Opći sud u točki 53. te presude pogrešno ocijenio da se „iz tih odredbi ne može zaključiti da je Odbor država članica nadležan samo za identifikaciju tvari koje još nisu uvrštene u popis predloženih tvari”.
On ističe da, kad bi ta prešutna ovlast Agencije bila nužna radi osiguravanja korisnog učinka Uredbe REACH, Sud svojom sudskom praksom ne bi isključio identifikaciju tvari na temelju njezina članka 57. točke (f), iako je ona već bila prethodno identificirana na temelju neke od točaka (a) do (e) njezina članka 57.
Nadalje, žalitelj tvrdi da iz članka 58. stavka 8. Uredbe REACH, koji Komisiji, a ne ECHA‑i, izričito daje nadležnost za brisanje iz Priloga XIV. toj uredbi tvari koje više ne ispunjavaju kriterije iz njezina članka 57., proizlazi da bi, da je zakonodavac Unije u toj uredbi želio predvidjeti postupak koji omogućuje dopunu ili izmjenu popisa tvari i za to zadužiti agenciju poput ECHA‑e, on to izričito i predvidio.
ECHA smatra da je žaliteljev argument prema kojem identifikacija na osnovi članka 57. točaka (a) do (e) Uredbe REACH čini prepreku identifikaciji na osnovi njezina članka 57. točke (f) nedopušten jer nije bio iznesen pred Općim sudom. Ona smatra da su svi izneseni argumenti u svakom slučaju neosnovani.
Kraljevina Danska i Kraljevina Švedska žaliteljeve argumente smatraju neosnovanima.
–
Ocjena Suda
Što se tiče sudske prakse Suda na koju se poziva žalitelj i koja je navedena u točki 22. ove presude, najprije valja podsjetiti na to da je sporna odluka bila donesena na temelju članka 59. stavka 8. Uredbe REACH. U tom pogledu treba podsjetiti na to da članak 59. Uredbe REACH uređuje postupak za identifikaciju tvari koje ispunjavaju kriterije iz njezina članka 57. radi njihova uvrštenja u popis predloženih tvari, koji služi kao temelj za izradu Priloga XIV. toj uredbi. Jednom kad je dotična tvar uvrštena u taj Prilog XIV., ne može se više koristiti ni staviti na tržište osim ako je na temelju članka 60. te uredbe dana autorizacija za određenu uporabu.
Međutim, tumačenje presuda od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA (
C‑323/15 P
,
EU:C:2017:207
) i od 15. ožujka 2017., Hitachi Chemical Europe i Polynt/ECHA (
C‑324/15 P
,
EU:C:2017:208
) koje predlaže žalitelj pogrešno je. U točki 24. svake od tih presuda Sud je smatrao da se članak 57. točke (a) do (c) Uredbe REACH odnosi prije svega na tvari koje ispunjavaju kriterije klasifikacije kao karcinogene, mutagene ili toksične tvari za razmnožavanje, iz kategorija 1A ili 1B, u skladu s dijelovima 3.5. do 3.7. Priloga I. Uredbi (EZ) br. 1272/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 16. prosinca 2008. o razvrstavanju, označivanju i pakiranju tvari i smjesa, o izmjeni i stavljanju izvan snage Direktive 67/548/EEZ i Direktive 1999/45/EZ i o izmjeni Uredbe (EZ) br. 1907/2006 (
SL 2008., L 353, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 20., str. 3.). Nadalje, taj članak 57. točke (d) i (e) odnosi se na postojane, bioakumulativne i toksične tvari i one koje su vrlo postojane i vrlo bioakumulativne, sukladno kriterijima navedenima u Prilogu XIII. Uredbi REACH. Ti kriteriji temelje se na procjeni opasnosti koje te tvari predstavljaju. Konačno, članak 57. točka (f) te uredbe odnosi se na sve druge tvari koje ne ispunjavaju nijedan od navedenih kriterija, već „kod kojih postoje znanstveni dokazi o vjerojatnim ozbiljnim učincima na zdravlje ljudi ili okoliš koji su jednako zabrinjavajući kao učinci drugih tvari iz točaka od (a) do (e), i koje se određuju od slučaja do slučaja u skladu s postupkom iz članka 59.” (presuda od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA,
C‑323/15 P
,
EU:C:2017:207
, t.
24.
).
Sud je pojasnio da članak 57. točka (f) Uredbe REACH uspostavlja samostalan mehanizam koji omogućuje da se kao posebno zabrinjavajuće tvari identificiraju tvari koje na temelju te odredbe još nisu bile označene kao takve (presude od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA,
C‑323/15 P
,
EU:C:2017:207
, t.
25.
i od 15. ožujka 2017., Hitachi Chemical Europe i Polynt/ECHA,
C‑324/15 P
,
EU:C:2017:208
, t.
25.
). Kao što je to Sud naveo u točki 29. svake od tih presuda, područje primjene članka 57. točke (f) Uredbe REACH izričito se proteže na endokrine disruptore, iako ta vrsta učinaka ne spada ni u jedan razred opasnosti naveden u tom prilogu.
U tom smislu Sud je u točkama 24. do 40. presuda od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA (
C‑323/15 P
,
EU:C:2017:207
) i od 15. ožujka 2017., Hitachi Chemical Europe i Polynt/ECHA (
C‑324/15 P
,
EU:C:2017:208
) naveo da identifikacija tvari na temelju te odredbe pretpostavlja ispunjenje dviju kumulativnih pretpostavki, s jedne strane, da je vjerojatno da dotična tvar ima ozbiljne učinke na zdravlje ljudi i okoliš i, s druge strane, da su ti učinci „jednako zabrinjavajući” kao oni tvari nabrojenih u točkama (a) do (e) članka 57. Uredbe REACH. Iako je smatrao da prva pretpostavka zahtijeva analizu opasnosti koje proizlaze iz intrinzičnih svojstava dotične tvari, to ne vrijedi i za drugu pretpostavku. Stoga, kako bi se utvrdilo je li tvar „jednako zabrinjavajuća” u smislu članka 57. točke (f) Uredbe REACH, Sud je ocijenio da nije potrebno ograničiti prirodu razloga koji se mogu uzeti u obzir samo na opasnosti koje proizlaze iz intrinzičnih svojstava dotične tvari.
Stoga, za razliku od onoga što tvrdi žalitelj i kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 50. do 56. svojeg mišljenja, iz presuda od 15. ožujka 2017., Polynt/ECHA (
C‑323/15 P
,
EU:C:2017:207
) i od 15. ožujka 2017., Hitachi Chemical Europe i Polynt/ECHA (
C‑324/15 P
,
EU:C:2017:208
) ne proizlazi da se članak 57. točka (f) Uredbe REACH treba tumačiti na način da se kemikalija poput DEHP‑a, koja je već bila uvrštena na popis predloženih tvari zbog opasnog svojstva koje ispunjava kriterije iz članka 57. točke (c) te uredbe, ne može kasnije također identificirati na temelju članka 57. točke (f) te uredbe zbog različitog intrinzičnog svojstva.
Naime, u točkama 24. do 40. tih presuda Sud je izložio kriterije na temelju kojih se tvar može identificirati na temelju neke od točaka (a) do (f) članka 57. Uredbe REACH a da nije predvidio ograničenje razloga zbog kojih se tvar može uvrstiti na popis predloženih tvari. Prema tome, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je smatrao da nije isključeno da intrinzična svojstva tvari mogu odgovarati nekolicini razloga iz članka 57. točaka (a) do (f) Uredbe REACH.
Žaliteljev argument o pogrešnoj primjeni Općeg suda doktrine prešutnih ovlasti također se ne može prihvatiti. Kao što je to naveo nezavisni odvjetnik u točki 63. svojeg mišljenja, iz točke 54. pobijane presude proizlazi da je radi priznanja ECHA‑ine nadležnosti za donošenje sporne odluke Opći sud zaključio da ni tekst članka 57. zajedno s onim članka 59. stavka 8. Uredbe REACH ni tekst neke druge odredbe navedene uredbe ne zabranjuje ECHA‑i da provjeri ima li ta tvar intrinzična svojstva drukčija od onih koja su dovela do njezina prvotnog uvrštenja na popis predloženih tvari. Osim toga, u točki 55. pobijane presude Opći sud je naveo da je identifikacija tvari kao tvari koja ispunjava kriterije iz neke točke članka 57. Uredbe REACH, koja nije dovela do prvotnog uvrštenja na popis predloženih tvari, s tehničkog stajališta oblik dopune postojećeg unosa. Opći sud smatra da u tom smislu treba razumjeti ECHA‑in argument da ona ima „prešutnu ovlast” za dopunu postojećeg unosa.
U ovom slučaju u trenutku identifikacije DEHP‑a na temelju članka 57. točke (c) Uredbe REACH dostupne informacije nisu bile dovoljne za zaključak da štetni učinci tvari na okoliš ispunjavaju kriterije identifikacije iz članka 57. točke (f) te uredbe. Kao što je to Opći sud utvrdio u točkama 57. i 58. pobijane presude, kemikalija sadržava različita svojstva koja mogu dovesti do različitih rizika.
U tom smislu valja smatrati, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 76. i 77. svojeg mišljenja, da bi nijekanje ECHA‑ine nadležnosti za dopunu postojeće identifikacije kemikalije zbog toga što je ona već bila identificirana dovelo do pogrešnog rezultata koji je u suprotnosti s ciljevima Uredbe REACH. Naime, takvo tumačenje te uredbe imalo bi za posljedicu to da bi se ukorijenila znanstvena ocjena te tvari u trenutku njezine prvotne identifikacije i bilo bi u suprotnosti sa samom ECHA‑inom zadaćom „procjene opasnosti tvari”, kako je predviđena tom uredbom, iako se ta procjena, kako bi bila djelotvorna, mora moći provesti i nakon prvotne identifikacije kako bi mogla biti nadopunjena novim znanstvenim podacima.
Stoga Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je ocijenio da je ECHA postojeće unose na popisu predloženih tvari ovlaštena dopuniti novim razlozima u smislu članka 57. Uredbe REACH.
Posljedično, valja odbiti prvi dio prvog žalbenog razloga.
Drugi dio prvog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešnoj ocjeni Općeg suda nepostojanja povrede postupka donošenja sporne odluke
–
Argumentacija stranaka
Žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je smatrao da je postupak donošenja sporne odluke bio zakonit, iako je Kraljevina Danska, koja je podnijela dokumentaciju radi uvrštavanja četiriju kemikalija, među kojima i DEHP‑a, na popis predloženih tvari, svoj prvotni prijedlog nadomjestila novim, u kojem je zadržan samo prijedlog o uvrštavanju DEHP‑a.
Prvotni prijedlog, kojim se Uredba REACH željela dopuniti novom identifikacijom četiriju kemikalija, među kojima i DEHP‑a, na temelju članka 57. točke (f) te uredbe i o kojem je trebalo zajednički glasovati, nadomješten je novim prijedlogom podnesenim u osam dijelova radi dodatne identifikacije kemikalija, o kojem je trebalo glasovati zasebno.
Žalitelj tvrdi da je ta izmjena danskog prijedloga omogućavala donošenje sporne odluke. Naime, on smatra da Odbor država članica ne bi postigao jednoglasni sporazum na temelju prvotnog prijedloga. U tom smislu podsjeća na to da, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, nepravilnost u postupku dovodi do poništenja cijele odluke ili njezina dijela samo ako se utvrdi da bi, u nedostatku te nepravilnosti, ta odluka mogla imati drukčiji sadržaj. Smatra da je dotičan postupak donošenja bio u suprotnosti s Uredbom REACH i sa sudskom praksom Suda i da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je smatrao da to nije bio slučaj.
ECHA i Kraljevina Danska smatraju da drugi dio tog žalbenog razloga nije osnovan.
–
Ocjena Suda
Valja, kao prvo, primijetiti da, kako je na to Opći sud podsjetio u točki 85. pobijane presude, postupak za identifikaciju tvari iz članka 57. Uredbe REACH, koji je predviđen u njezinu članku 59., ima za cilj osigurati da se države članice i zainteresirane stranke u tom postupku mogu saslušati prije donošenja odluke o uvrštenju tvari na popis predloženih tvari. Osim toga, kao što je to Opći sud naveo u točki 86. te presude, članak 59. Uredbe REACH ne pojašnjava način na koji treba iznijeti više prijedloga za identifikaciju tvari kao posebno zabrinjavajuće tvari u smislu članka 57. te uredbe.
Također, kao što je to Opći sud pravilno utvrdio u točki 86. pobijane presude, Uredba REACH ne sadržava nikakvu odredbu koja zabranjuje da država članica tijekom postupka izmijeni ili povuče jedan prijedlog uvrštenja tvari za koje smatra da ispunjavaju kriterije iz članka 57. te uredbe ili više njih.
Nadalje, ta dva članka ne propisuju nikakvu obvezu da se prijedlozi moraju objediniti u jednom te istom dokumentu ako ih je istodobno podnio isti podnositelj.
U ovom slučaju, kao što je to Opći sud naveo u točki 88. pobijane presude, Kraljevina Danska samo je podijelila svoj prvotni prijedlog na osam zasebnih dijelova. Nakon te podjele, slijedilo je djelomično povlačenje prijedloga u vezi s DBP‑om, BBP‑om i DIBP‑om u mjeri u kojoj su se oni odnosili na ozbiljne učinke na okoliš, dok je održan zahtjev koji se odnosio na DEHP.
Što se tiče dijela prijedloga koji se odnosi na DEHP, treba zaključiti da je Opći sud u točki 89. pobijane presude utvrdio da žalitelj nije pokazao u čemu se materijalni sadržaj prvotnog prijedloga Kraljevine Danske razlikuje od sadržaja prijedloga o kojem se glasovalo na zasjedanju Odbora država članica održanom od 8. do 11. prosinca 2014.
Naposljetku, Opći sud u točkama 93. i 94. pobijane presude zaključio je da jednoglasni sporazum Odbora u pogledu DEHP‑a nije zahvaćen nepravilnošću zbog činjenice da se temelji samo na „ozbiljnim učincima na okoliš” te tvari, dok se razlozi njezine identifikacije koji se nalaze u prvotnom prijedlogu za identifikaciju i u dokumentaciji dostavljenoj u skladu s Prilogom XV. odnose na „ozbiljne učinke na zdravlje ljudi i okoliš” te tvari. Naime, iz teksta članka 57. točke (f) te uredbe proizlazi da je riječ svojstvima koja imaju vjerojatne ozbiljne učinke na zdravlje ljudi ili okoliš, pri čemu su ti kriteriji alternativni.
Posljedično valja odbiti drugi dio prvog žalbenog razloga.
Treći dio prvog žalbenog razloga, koji se temelji na pogrešci Općeg suda koja se tiče prava jer nije priznao postojanje ECHA‑ine zlouporabe ovlasti
–
Argumentacija stranaka
Žalitelj smatra da sporna odluka i postupak koji je vodila ECHA prije njezina donošenja nisu u skladu s pravno obveznim postupkom koji su predvidjeli Europski parlament i Vijeće Europske unije i da je Opći sud stoga počinio pogrešku koja se tiče prava kad je odbio njegovu argumentaciju u tom smislu.
Odluka br. 1386/2013/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 20. studenoga 2013. o Općem programu djelovanja Unije za okoliš do 2020. „Živjeti dobro unutar granica našeg planeta” (
SL 2013., L 354, str. 171
.) predviđa da će „Unija posebno razviti usklađene kriterije koji se temelje na riziku za utvrđivanje endokrinih disruptora […] u cjelokupnom relevantnom zakonodavstvu Unije”. Iz te odluke proizlazi da usklađene primjenjive kriterije koje je Unija izradila radi identifikacije tvari koje su endokrini disruptori treba primijeniti u okviru svih tekstova prava Unije, uključujući Uredbu REACH. Na Komisiji je da donese te kriterije. Žalitelj u tom smislu navodi da je na temelju članka 5. stavka 3. Uredbe (EU) br. 528/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 22. svibnja 2012. o stavljanju na raspolaganje na tržištu i uporabi biocidnih proizvoda (
SL 2012., L 167, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 49., str. 181.) Komisija bila obvezna najkasnije do 13. prosinca 2013. donijeti akte o znanstvenim kriterijima za određivanje svojstava endokrinih poremećaja. Također, Komisija je bila dužna najkasnije do 14. prosinca 2013. podnijeti nacrt mjera o konkretnim znanstvenim mjerilima za utvrđivanje tvari koje su endokrini disruptori.
Žalitelj stoga tvrdi da ovlast određivanja kriterija radi identifikacije opasnih tvari pripada Komisiji, koja je nije upotrijebila. Smatra da ECHA u takvoj situaciji ipak nema ovlast sama odrediti te kriterije. Stoga smatra da je identifikacija DEHP‑a primjenom članka 57. točke (c) Uredbe REACH na temelju Agencijinih vlastitih
ad hoc
kriterija nezakonita.
Žalitelj tvrdi da je Opći sud pogrešno smatrao da ECHA nije zlouporabila ovlast kad je sama odredila vlastite kriterije identifikacije, iako određene odredbe prava Unije toj agenciji ne daju takvu ovlast.
ECHA, Kraljevina Danska i Kraljevina Švedska osporavaju žaliteljeve argumente.
–
Ocjena Suda
Što se tiče Odluke br. 1386/2013, kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točkama 100. i 101. svojeg mišljenja, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točkama 120. i 121. pobijane presude u biti smatrao da ona ima programski karakter, što jasno proizlazi iz izričaja upotrijebljenog u drugoj rečenici trećeg stavka točke 50. Priloga toj odluci, tj. da će Unija „razviti” usklađene kriterije.
Što se tiče Uredbe br. 528/2012, Opći sud u točki 109. pobijane presude s pravom je naveo da se ta uredba, kako proizlazi iz njezina članka 2. stavka 3. točke (j), primjenjuje ne dovodeći u pitanje Uredbu REACH. Stoga, kao i Odluka br. 1386/2013, Uredba br. 528/2012 nije namijenjena tomu da dovede u pitanje primjenjivost kriterija za identifikaciju endokrinih disruptora koji su utvrđeni u članku 57. Uredbe REACH i koje ECHA primjenjuje u okviru postupka predviđenog u njezinu članku 59.
Isto vrijedi za točku 3.6.5. u Prilogu II. Uredbi br. 1107/2009 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. listopada 2009. o stavljanju na tržište sredstava za zaštitu bilja i stavljanju izvan snage direktiva Vijeća 79/117/EEZ i 91/414/EEZ (
SL 2009., L 309, str. 1
.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 3., svezak 61., str. 52.). Kao što je to nezavisni odvjetnik naveo u točki 103. svojeg mišljenja, Opći sud s pravom je u točkama 117. i 118. pobijane presude zaključio da iz te odredbe proizlazi da je dopušteno provjeriti ima li neka tvar učinke endokrine disrupcije i može li biti štetna ne samo „na temelju procjene istraživanja prema smjernicama [Unije] ili međunarodno dogovorenim smjernicama” nego također prema „drugim dostupnim podacima i informacijama, uključujući reviziju znanstvene literature, koju je preispitala [Europska agencija za sigurnost hrane]”.
Naposljetku, Opći sud nije počinio pogrešku koja se tiče prava kad je smatrao da Komisijin plan za 2014. nije pravno obvezujući.
U nedostatku usklađene definicije, Uredba REACH ovlašćuje ECHA‑u na vođenje integriranog sustava kontrole kemikalija koji uključuje njihovu registraciju, procjenu i autorizaciju te eventualna ograničenja njihove uporabe (presuda od 15. ožujka 2017., Hitachi Chemical Europe i Polynt/ECHA,
C‑324/15 P
,
EU:C:2017:208
, t.
20.
), a koji mora uključivati, u cilju djelotvornosti, endokrine disruptore.
Iz prethodno navedenog proizlazi da treći dio prvog žalbenog razloga treba odbiti i, posljedično, odbiti prvi žalbeni razlog u cijelosti.
Drugi žalbeni razlog, koji se temelji na pogrešnom tumačenju i primjeni Općeg suda načela pravne sigurnosti
Argumentacija stranaka
Svojim drugim žalbenim razlogom žalitelj tvrdi da je Opći sud počinio pogrešku koja se tiče prava kad je u točkama 135. do 153. pobijane presude ocijenio da sporna odluka nije u suprotnosti s načelom pravne sigurnosti, iako je uzrokovala za žalitelja nejasnu, nepreciznu i nepredvidljivu pravnu situaciju.
Žalitelj tvrdi da je sadašnja identifikacija DEHP‑a u Prilogu XIV. Uredbi REACH na temelju njezina članka 57. točke (c), koja je dopunjena novom identifikacijom na temelju članka 57. točke (f), problematična. On se u tom smislu pita hoće li za podnošenje zahtjeva za autorizaciju DEHP‑a identificiranog na temelju članka 57. točke (f) Uredbe REACH biti određeni novi rokovi, s obzirom na to da je rok za podnošenje takvog zahtjeva prema zakonodavstvu na snazi istekao 21. kolovoza 2013. Pita se o „sudbini” sadašnjeg zahtjeva za autorizaciju koji je podnio za DEHP na temelju članka 57. točke (c) Uredbe REACH i o učinku na upotrebu DEHP‑a u medicinskoj opremi, na koju se ta uredba ne odnosi općenito, iako takva upotreba u skladu sa sadašnjim aktima ne zahtijeva autorizaciju u smislu glave VII. te uredbe.
Tvrdi da je Opći sud u točki 146. pobijane presude sam izričito priznao da, ako se Prilog XIV. Uredbi REACH nadopuni novom identifikacijom DEHP‑a na temelju njezina članka 57. točke (f), „zahtjev za davanje autorizacije [za tu tvar identificiranu na temelju članka 57. točke (c) te uredbe koji je podnio žalitelj] treba se izmijeniti tako da se ta promjena uzme u obzir”, a „[žalitelj] treba uzeti u obzir tu izmjenu Priloga XIV.” Uredbi REACH. Međutim, tvrdi da Opći sud nije naveo način na koji se ta „izmjena” treba provesti niti uputio na konkretnu odredbu Uredbe REACH ili na drugi akt koji uređuje to pitanje.
ECHA osporava žaliteljevu argumentaciju.
Ocjena Suda
Valja navesti da je Opći sud u točkama 133. do 153. pobijane presude ispitivao ne povređuje li sporna odluka načela predvidljivosti, pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja.
Opći sud, nakon što je podsjetio na to da su načela pravne sigurnosti i zaštite legitimnih očekivanja opća načela prava Unije, provjerio je ispunjava li sporna odluka zahtjeve koji proizlaze iz tih načela.
Tako je u točkama 135. i 137. pobijane presude naveo da iz sudske prakse Suda proizlazi da načelo pravne sigurnosti osobito zahtijeva da su pravna pravila jasna, precizna i predvidljiva u svojim učincima, osobito kada mogu imati nepovoljne posljedice na pojedince i poduzetnike, i da je u pogledu načela zaštite legitimnih očekivanja Sud presudio da se nitko ne može pozivati na povredu tog načela ako ne postoje konkretna jamstva koje mu je dalo upravno tijelo (vidjeti u tom smislu presudu od 20. prosinca 2017., Global Starnet,
C‑322/16
,
EU:C:2017:985
, t.
46.
i navedenu sudsku praksu).
Stoga je mogućnost pozivanja na načelo zaštite legitimnih očekivanja otvorena svakom gospodarskom subjektu kod kojeg je institucija stvorila utemeljena očekivanja. U tom su smislu precizne, bezuvjetne i usklađene informacije iz ovlaštenih i pouzdanih izvora jamstva koja mogu stvoriti takva očekivanja, neovisno o obliku u kojem su priopćene (presuda od 14. ožujka 2013., Agrargenossenschaft Neuzelle,
C‑545/11
,
EU:C:2013:169
, t.
24.
i
25.
i navedena sudska praksa).
Nasuprot tomu, kad je oprezan i razborit gospodarski subjekt u mogućnosti predvidjeti usvajanje Unijine mjere koja je takve naravi da utječe na njegove interese, on se ne može pozivati na blagodat načela zaštite legitimnih očekivanja kad se ta mjera usvoji (presuda od 14. ožujka 2013., Agrargenossenschaft Neuzelle,
C‑545/11
,
EU:C:2013:169
, t.
26.
).
Opći sud je ispitivao je li u skladu s načelom pravne sigurnosti sporna odluka jasno navela svoju pravnu osnovu i pravne učinke. On je utvrdio da ta odluka jasno upućuje na članak 59. stavak 8. Uredbe REACH kao pravnu osnovu za njezino donošenje. Također je pravilno smatrao da je žalitelj mogao bez dvojbi poznavati doseg te odluke jer je iz nje jasno vidljivo da se odnosi na dopunu postojećeg unosa u vezi s DEHP‑om na popisu tvari predloženih identifikacijom, na temelju članka 57. točke (f) Uredbe REACH.
Nadalje, iz pobijane presude ne proizlazi da je Opći sud stvorio situaciju pravne nesigurnosti. Nakon te presude klasifikacija DEHP‑a potvrđena je i ta tvar nastavit će se procjenjivati u skladu s Uredbom REACH.
Stoga je Opći sud pravilno ocijenio da žalitelj nije iznio nikakav element koji dokazuje da mu je institucija ili agencija Unije izravno dala precizna jamstva. Prema tome, Opći sud mogao je ocijeniti da sporna odluka ne povređuje načela pravne sigurnost i zaštite legitimnih očekivanja.
U tim okolnostima drugi žalbeni razlog valja odbiti kao neosnovan.
Treći žalbeni razlog, koji se temelji na nepoštovanju Općeg suda opsega svojeg sudskog nadzora i na iskrivljavanju dokaza
Argumentacija stranaka
Svojim trećim žalbenim razlogom žalitelj ističe da je Opći sud u točkama 163. do 202. pobijane presude ispitao spornu odluku bez poštovanja zahtjeva koji se odnose na opseg sudskog nadzora odluka institucija i tijela Unije te da je usto iskrivio činjenice i dokaze koji su mu podneseni.
Žalitelj tvrdi da, iako je široka diskrecijska ovlast institucija Unije, osobito radi analize vrlo složenih znanstvenih i tehničkih podataka, podvrgnuta ograničenom sudskom nadzoru, taj nadzor zahtijeva da su institucije Unije, autori dotičnog akta, u stanju pred sudom Unije dokazati da su pri donošenju akta „stvarno izvršavale svoje diskrecijske ovlasti”, što podrazumijeva uzimanje u obzir svih relevantnih elemenata i okolnosti slučaja koji taj akt namjerava regulirati.
Žalitelj također smatra da je Opći sud iskrivio dokaze kad je ocijenio da su studije na kojima se temeljila dokumentacija sastavljena u skladu s Prilogom XV. Uredbi REACH u vezi s DEHP‑om (u daljnjem tekstu: pomoćni dokument) samo jedan dio svih dokaza koje je razmotrio Odbor država članica. On ističe da nijedna znanstvena studija provedena na ribama nakon 2008. ne pokazuje da DEHP ima štetne učinke na zdravlje ljudi i okoliš, što je prema Općem sudu pretpostavka da se tvar identificira na temelju članka 57. točke (f) Uredbe REACH.
Žalitelj usto tvrdi da se pomoćni dokument temelji na znanstvenim studijama koje su provedene na štakorima i koje se nisu temeljile na učincima DEHP‑a na okoliš, nego na zdravlje ljudi u slučaju izravne izloženosti DEHP‑u, iako je bilo riječi o „dokazivanju” učinka te tvari na okoliš. Tvrdi da je takav postupak znanstveno nepravilan. Opći sud u pobijanoj presudi pogrešno je propustio uzeti u obzir tu okolnost.
ECHA na to odgovara da je treći žalbeni razlog neosnovan i da su dokazi bili pravilno ispitani.
Ocjena Suda
Opći sud ispitao je dokaze i znanstvene studije koji su služili kao temelj za spornu odluku u točkama 157. do 202. pobijane presude, u okviru dugog i podrobnog ispitivanja koje je ispunilo zahtjeve djelotvornog sudskog nadzora.
Nakon što je podsjetio na načela sudske prakse koja uređuju intenzitet sudskog nadzora u pogledu ocjene činjenica vrlo složene znanstvene i tehničke naravi, uputio je na sve znanstvene studije koje su se odnosile na ribe i štakore i koje su bile dio pomoćnog dokumenta.
Opći sud je, među ostalim, izričito uputio na zaključke mnogih studija na ribama koje su se odnosile na disrupcije njihova endokrinog sustava nakon izlaganja DEHP‑u.
U točki 166. pobijane presude Opći sud je ipak utvrdio da, „kao što to proizlazi iz točke 5.1.6. pomoćnog dokumenta, na temelju cjelovite ocjene jednog dijela korištenih studija, vrlo je vjerojatno da način djelovanja DEHP‑a na estrogen ima štetne učinke na fenotipska spolna obilježja i na razmnožavanje mužjaka i ženki riba. Ta okolnost i učinci DEHP‑a koji su primijećeni u studijama na štakorima i koji su navedeni u poglavlju 4. pomoćnog dokumenta dovoljni su za donošenje zaključka da DEHP može imati štetne učinke na okoliš”.
Međutim, iz spisa kojim Sud raspolaže proizlazi da se studije na štakorima odnose na učinke DEHP‑a na zdravlje ljudi, a ne na okoliš.
Iz toga slijedi da je Opći sud iskrivio dokaze kad je uputio na studije na štakorima koje su se odnosile na učinke DEHP‑a na zdravlje ljudi u slučaju izravnog izlaganja DEHP‑u kako bi zaključio da ta tvar ima učinke na okoliš.
S obzirom na to, u skladu s ustaljenom sudskom praksom Suda, ako obrazloženje odluke Općeg suda upućuje na povredu prava Unije, a njezina je izreka osnovana iz nekih drugih pravnih razloga, takva povreda ne može dovesti do ukidanja te odluke, nego valja provesti izmjenu obrazloženja (presuda od 26. siječnja 2017., Mamoli Robinetteria/Komisija,
C‑619/13 P
,
EU:C:2017:50
, t 107. i navedena sudska praksa).
Iako je Opći sud u točki 166. pobijane presude pogrešno uputio na studije na štakorima, u toj je točki također uputio na studije na ribama koje pokazuju učinke DEHP‑a na okoliš. Stoga je ocjena koju je Opći sud proveo o velikom broju studija na ribama i o učinku DEHP‑a na njihov endokrini sustav bila dovoljna za opravdanje njegova odbijanja tužbenog razloga koji se temeljio na nedovoljnosti znanstvenih dokaza.
S obzirom na ta razmatranja, treći žalbeni razlog valja odbiti kao bespredmetan.
Četvrti žalbeni razlog, koji se temelji na povredi Općeg suda žaliteljevih temeljnih prava
Argumentacija stranaka
Žalitelj tvrdi da je Opći sud povrijedio temeljna prava i načela propisana Europskom konvencijom za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda, potpisanom u Rimu 4. studenoga 1950. (u daljnjem tekstu: EKLJP), i Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (u daljnjem tekstu: Povelja). Tvrdi da je, s obzirom na to da je pogrešno protumačio i primijenio pravo Unije, Opći sud također povrijedio žaliteljeva prava i načela propisana EKLJP‑om i Poveljom, osobito pravo na pošteno suđenje propisano člankom 6. EKLJP‑a i člankom 47. Povelje, pravo na vlasništvo nad svojom imovinom u skladu s člankom 1. Dodatnog protokola br. 1 uz EKLJP i člankom 17. Povelje te načelo pravne sigurnosti.
ECHA osporava žaliteljevu argumentaciju.
Ocjena Suda
Najprije valja utvrditi da ovaj žalbeni razlog očito nema nikakva obrazloženja ni preciznosti jer sadržava samo općenito navođenje pravnih odredaba koje je Opći sud navodno povrijedio i nije potkrijepljen nikakvom argumentacijom.
Iz članka 256. UFEU‑a i članka 58. prvog stavka Statuta Suda Europske unije kao i članka 168. stavka 1. točke (d) i članka 169. stavka 2. Poslovnika Suda proizlazi da se u žalbi moraju jasno navesti osporavani dijelovi presude čije se ukidanje traži te pravni argumenti koji posebno podupiru taj zahtjev (presuda od 4. srpnja 2000., Bergaderm i Goupil/Komisija,
C‑352/98 P
,
EU:C:2000:361
, t.
34.
).
Nadalje, ustaljena je sudska praksa da elementi žalbe koji ne sadržavaju nikakvu argumentaciju radi konkretne identifikacije pogreške koja se tiče prava u pobijanoj presudi ne ispunjavaju taj zahtjev i moraju se odbiti kao očito nedopušteni (rješenje od 24. studenoga 2016., Petraitis/Komisija,
C‑137/16 P
, neobjavljeno,
EU:C:2016:904
, t.
17.
).
Iz prethodno navedenog proizlazi da četvrti žalbeni razlog valja odbaciti kao nedopušten i, posljedično, odbiti žalbu u cijelosti.
Troškovi
Na temelju članka 184. stavka 2. Poslovnika, kad žalba nije osnovana, Sud odlučuje o troškovima. U skladu s člankom 138. stavkom 1. istog Poslovnika, koji se na temelju njegova članka 184. stavka 1. primjenjuje na žalbeni postupak, stranka koja ne uspije u postupku dužna je, na zahtjev protivne stranke, snositi troškove.
U skladu s člankom 140. stavkom 1. istog Poslovnika predviđa se da države članice koje su intervenirale u postupak snose vlastite troškove.
Budući da je ECHA podnijela zahtjev da se društvu Deza naloži snošenje troškova i da ono nije uspjelo u postupku, treba mu naložiti snošenje troškova.
Kraljevina Danska i Kraljevina Švedska snosit će vlastite troškove.

Slijedom navedenog, Sud (prvo vijeće) proglašava i presuđuje:

1.
Žalba se odbija.

2.
Društvu Deza, a.s. nalaže se snošenje vlastitih troškova i troškova Europske agencije za kemikalije (ECHA).

3.
Kraljevina Danska i Kraljevina Švedska snose vlastite troškove.

Potpisi
(
*1
)	Jezik postupka: češki