CELEX: 62018CJ0058
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Ochrana spotrebiteľa
Smernica 2008/48/ES
Povinnosti pred uzavretím zmluvy
Článok 5 ods. 6
Povinnosť veriteľa hľadať najvhodnejší úver
Článok 8 ods. 1
Povinnosť veriteľa neuzavrieť zmluvu o úvere v prípade pochybností o úverovej bonite spotrebiteľa
Povinnosť veriteľa posúdiť vhodnosť úveru

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 5 ods. 6 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/ES z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS (
Ú. v. EÚ L 133, 2008, s. 66
).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi pánom Michelom Schynsom a spoločnosťou Belfius Banque SA (ďalej len „Belfius“), právnym nástupcom spoločnosti Dexia Banque Belgique, ktorý sa týka zmluvy o úvere, ktorú uzavrel so spoločnosťou Belfius na účely financovania inštalácie fotovoltických panelov spoločnosťou Home Vision SPRL.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 2008/48
Odôvodnenia 7, 9, 24, 26, 27 a 44 smernice 2008/48 znejú takto:
„(7)
Ak sa má uľahčiť vytvorenie riadne fungujúceho vnútorného trhu so spotrebiteľskými úvermi, je potrebné, aby sa v niekoľkých kľúčových oblastiach ustanovil harmonizovaný rámec Spoločenstva. Keďže trh so spotrebiteľskými úvermi sa neustále vyvíja a mobilita európskych občanov sa zvyšuje, progresívne právne predpisy Spoločenstva, ktoré sa dokážu prispôsobiť budúcim formám úverov a ktoré členským štátom poskytnú primeranú flexibilitu pri ich vykonávaní, by mali pomôcť ustanoviť moderný súbor právnych predpisov v oblasti spotrebiteľských úverov.
…
(9)
Úplná harmonizácia je potrebná na to, aby sa všetkým spotrebiteľom v Spoločenstve zabezpečila vysoká a rovnocenná úroveň ochrany ich záujmov a aby sa vytvoril skutočný vnútorný trh. Členské štáty by preto nemali mať možnosť zachovať alebo zaviesť iné vnútroštátne ustanovenia ako ustanovenia tejto smernice. Takéto obmedzenie by sa však malo uplatňovať len na ustanovenia harmonizované touto smernicou. Ak neexistujú takéto harmonizované ustanovenia, členské štáty by mali mať možnosť zachovať alebo zaviesť vnútroštátne právne predpisy. …
…
(24)
Spotrebiteľ musí byť pred uzavretím zmluvy o úvere dôkladne informovaný bez ohľadu na to, či do marketingu úveru je, alebo nie je zapojený sprostredkovateľ úveru. …
…
(26)
Členské štáty by mali prijať vhodné opatrenia na podporu zodpovedných postupov počas všetkých fáz úverového vzťahu, berúc do úvahy osobitný charakter svojho trhu s úvermi. Tieto opatrenia môžu napríklad zahŕňať poskytovanie informácií a vzdelávanie spotrebiteľov vrátane upozornení o rizikách spojených s neplnením zmluvných ustanovení týkajúcich sa splátok a s nadmernou zadlženosťou. Najmä na rozvíjajúcom sa trhu s úvermi je dôležité, aby veritelia neposkytovali úvery nezodpovedne alebo bez predchádzajúceho posúdenia úverovej bonity a aby členské štáty vykonávali potrebný dohľad na vyvarovanie sa takémuto správaniu a aby stanovili potrebné opatrenia na sankcionovanie veriteľov v takýchto prípadoch. Bez toho, aby boli dotknuté ustanovenia o kreditnom riziku uvedené v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2006/48/ES zo 14. júna 2006 o začatí a vykonávaní činností úverových inštitúcií…, veritelia by mali byť zodpovední za individuálne kontroly úverovej bonity spotrebiteľa. …
(27)
Hoci sa spotrebiteľovi musia pred uzavretím zmluvy poskytnúť informácie, môže potrebovať aj ďalšiu pomoc, aby sa mohol rozhodnúť, ktorá zmluva o úvere zo škály ponúkaných produktov najlepšie vyhovuje jeho potrebám a zodpovedá jeho finančnej situácii. Členské štáty by preto mali zabezpečiť, aby veritelia poskytovali takúto pomoc v súvislosti s úverovými produktmi, ktoré spotrebiteľovi ponúkajú. V prípade potreby by sa spotrebiteľovi mali pred uzavretím zmluvy individuálne poskytnúť príslušné informácie, ako aj vysvetliť základné vlastnosti ponúkaných produktov, aby mohol pochopiť, aký vplyv by mohli mať na jeho ekonomickú situáciu. V prípade potreby by táto povinnosť poskytnúť spotrebiteľovi pomoc mala platiť aj pre sprostredkovateľov úverov. Členské štáty by mohli určiť, kedy a v akom rozsahu sa takéto vysvetlenia majú spotrebiteľovi poskytnúť, pričom by sa mali zohľadniť osobitné okolnosti, za ktorých sa úver ponúka, potreba spotrebiteľa na poskytnutie pomoci a povaha jednotlivých úverových produktov.
…
(44)
V záujme zabezpečenia transparentnosti a stability trhu a až do ďalšej harmonizácie by členské štáty mali zabezpečiť, aby sa zaviedli vhodné opatrenia na reguláciu činnosti veriteľov alebo dohľad nad ňou.“
Podľa článku 1 smernice 2008/48 je účelom tejto smernice harmonizovať určité aspekty pravidiel členských štátov v oblasti zmlúv o spotrebiteľskom úvere.
Článok 5 tejto smernice s názvom „Informácie pred uzavretím zmluvy“ vo svojom odseku 6 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby veritelia a prípadne sprostredkovatelia úveru poskytli spotrebiteľovi primerané vysvetlenie, aby mohol posúdiť, či ponúkaná zmluva o úvere spĺňa jeho potreby a zodpovedá jeho finančnej situácii, a to aj objasnením informácií, ktoré sa poskytujú pred uzavretím zmluvy v súlade s odsekom 1, základných vlastností ponúkaných produktov a konkrétneho vplyvu, ktorý môžu mať na spotrebiteľa, vrátane dôsledkov neplnenia zmluvy spotrebiteľom. Členské štáty môžu prispôsobiť spôsob a rozsah poskytovania tejto pomoci, ako aj to, kto ju poskytuje, konkrétnym okolnostiam situácie, za ktorej sa zmluva o úvere ponúka, osobe, ktorej sa ponúka, a druhu ponúkaného úveru.“
Článok 8 uvedenej smernice, nazvaný „Povinnosť posúdiť úverovú bonitu spotrebiteľa“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, že veriteľ pred uzavretím zmluvy o úvere posúdi úverovú bonitu spotrebiteľa na základe dostatočných informácií získaných, ak je to vhodné, od spotrebiteľa a v prípade potreby na základe nahliadnutia do príslušnej databázy. Členské štáty, ktorých právne predpisy ukladajú veriteľovi povinnosť posúdiť úverovú bonitu spotrebiteľa na základe nahliadnutia do príslušnej databázy, si môžu túto povinnosť zachovať.“
Článok 22 tej istej smernice, nazvaný „Harmonizácia a záväzný charakter tejto smernice“, vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Keďže táto smernica obsahuje harmonizované ustanovenia, členské štáty nesmú zachovať ani zaviesť vo svojom vnútroštátnom práve ustanovenia, ktoré sa odchyľujú od ustanovení tejto smernice.“
Smernica 2014/17/EÚ
Cieľom smernice Európskeho parlamentu a Rady 2014/17/EÚ zo 4. februára 2014 o zmluvách o úvere pre spotrebiteľov týkajúcich sa nehnuteľností určených na bývanie a o zmene smerníc 2008/48/ES a 2013/36/EÚ a nariadenia (EÚ) č. 1093/2010 (
Ú. v. EÚ L 60, 2014, s. 34
) je vytvoriť európsky trh s hypotekárnymi úvermi, ktorý zabezpečuje vysokú úroveň ochrany spotrebiteľa.
V odôvodnení 3 smernice 2014/17 sa stanovuje:
„Finančná kríza ukázala, že nezodpovedné správanie účastníkov trhu môže podkopať základy finančného systému, čo vedie k nedostatku dôvery medzi všetkými stranami, najmä medzi spotrebiteľmi, a potenciálne môže mať závažné sociálne a ekonomické dôsledky. …“
Článok 18 ods. 5 písm. a) tejto smernice stanovuje:
„Členské štáty zabezpečia, aby:
a)
veriteľ poskytol úver spotrebiteľovi len vtedy, keď výsledok posúdenia úverovej bonity naznačuje, že je pravdepodobné, že povinnosti vyplývajúce zo zmluvy o úvere budú splnené spôsobom, ktorý sa podľa danej zmluvy vyžaduje.“
Belgické právo
Článok 10 loi du 12 juin 1991 relative au crédit à la consommation (zákon z 12. júna 1991 o spotrebiteľskom úvere) vo svojom znení uplatniteľnom na skutkové okolnosti vo veci samej (
Moniteur belge
z 21. júna 2010, s. 38338, ďalej len „zákon o spotrebiteľskom úvere“) stanovoval:
„Od veriteľa a sprostredkovateľa úveru sa vyžaduje, aby si vyžiadali od spotrebiteľa, ktorý chce uzatvoriť zmluvu o úvere, a prípadne aj od osôb poskytujúcich zabezpečenie, presné a úplné informácie, ktoré považujú za potrebné na posúdenie ich finančnej situácie a ich schopnosti splácať úver a v každom prípade ich existujúcich finančných záväzkov. …“
Článok 11 ods. 4 tohto zákona stanovoval:
„Veritelia a prípadne sprostredkovatelia úveru poskytnú spotrebiteľovi primerané vysvetlenia, a to aj objasnením informácií, ktoré sa poskytujú pred uzavretím zmluvy v súlade s odsekom 1, základných vlastností ponúkaných produktov a konkrétneho vplyvu, ktorý môžu mať na spotrebiteľa, vrátane dôsledkov neplnenia zmluvy spotrebiteľom, aby tak spotrebiteľ mohol posúdiť, či ponúkaná zmluva o úvere spĺňa jeho potreby a zodpovedá jeho finančnej situácii.“
Článok 15 prvý a druhý odsek uvedeného zákona stanovoval:
„Od veriteľa a sprostredkovateľa úveru sa vyžaduje, aby v rámci úverových zmlúv, ktoré zvyčajne ponúkajú alebo ktoré zvyčajne sprostredkovávajú, hľadali najvhodnejší druh a výšku úveru vzhľadom na finančnú situáciu spotrebiteľa v čase uzavretia zmluvy a účel úveru.
Veriteľ je oprávnený uzavrieť úverovú zmluvu, len ak sa vzhľadom na informácie, ktoré má k dispozícii alebo ktoré by mal mať k dispozícii, najmä na základe nahliadnutia v zmysle článku 9 zákona z 10. augusta 2001 o registri úverov fyzických osôb a na základe informácií uvedených v článku 10, odôvodnene domnieva, že spotrebiteľ bude schopný plniť záväzky vyplývajúce zo zmluvy.“
Zákon o spotrebiteľskom úvere bol zrušený od 1. apríla 2015, čo je dátum nadobudnutia účinnosti Code de droit économique (Hospodársky zákonník), ktorý sa na skutkové okolnosti vo veci samej neuplatňuje
rationae temporis
. Znenie článku 15 prvého odseku tohto zákona bolo prebraté do článku VII.75 tohto zákonníka. Článok VII.77 ods. 2 prvý pododsek uvedeného zákonníka je formulovaný podobne ako článok 15 druhý odsek uvedeného zákona.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Pán Schyns si 22. mája 2012 vzal úver od spoločnosti Dexia Banque Belgique, ktorej právnym nástupcom sa stala Belfius, vo výške 40002 eur na dobu desiatich rokov na financovanie nákupu fotovoltických panelov a ich inštalácie spoločnosťou Home Vision. Tento úver bol splatný v mesačných splátkach vo výške 427,72 eura. V ten istý deň Belfius previedla všetky dohodnuté finančné prostriedky pánovi Schynsovi, ktorý ich zase previedol na Home Vision.
Podľa zmluvy uzatvorenej medzi pánom Schynsom a spoločnosťou Home Vision sa posledná uvedená spoločnosť zaviazala jednak nainštalovať fotovoltické panely v hodnote 40002 eur a jednak vrátiť pánovi Schynsovi túto sumu v celom rozsahu v mesačných splátkach vo výške 622,41 eura. Ako protiplnenie mal pán Schyns počas obdobia desiatich rokov postupovať spoločnosti Home Vision zelené osvedčenia súvisiace s výrobou elektriny vyplývajúcou z používania uvedených panelov.
Dňa 5. decembra 2013 bol na Home Vision vyhlásený konkurz bez toho, aby vôbec nainštalovala predmetné fotovoltické panely. Pán Schyns platil mesačné splátky úveru 4 roky až do 21. decembra 2016, keď sa obrátil na Justice de paix du canton de Visé (Zmierovací súd kantónu Visé, Belgicko) v prvom rade s návrhom na zrušenie predmetnej zmluvy o úvere z dôvodu, že Belfius porušila svoje povinnosti, ako aj na oslobodenie od akejkoľvek povinnosti splácania úveru. Subsidiárne navrhol zmenu tejto zmluvy s cieľom znížiť svoj celkový dlh na 20000 eur, ktoré by splácal v mesačných splátkach vo výške 150 eur.
Pán Schyns vytýka spoločnosti Belfius najmä to, že mu poskytla úver v príliš vysokej sume vzhľadom na jeho príjmy, čím porušila článok 10 a nasl. zákona o spotrebiteľskom úvere.
V tejto súvislosti pán Schyns poukazuje na skutočnosť, že ku dňu uzavretia predmetnej zmluvy o úvere nebol jeho mesačný príjem vyšší ako 1900 eur a že okrem úveru, ktorý si vzal, musel splácať dva hypotekárne úvery v celkovej mesačnej výške 421,67 eura.
Belfius namieta proti návrhom pána Schynsa, pričom tvrdí, že vnútroštátne ustanovenia, na ktoré sa odvoláva, nie sú v súlade s článkom 5 ods. 6 smernice 2008/48, ktorý ukladá bremeno posúdenia vhodnosti úveru spotrebiteľovi, pričom veriteľovi neukladá všeobecnú povinnosť hľadať najvhodnejší úver.
Vnútroštátny súd zastáva názor, že príslušné vnútroštátne ustanovenia, najmä článok 15 zákona o spotrebiteľskom úvere, tým, že ukladajú veriteľovi povinnosť zdržať sa uzavretia zmluvy, ak sa domnieva, že spotrebiteľ nebude schopný úver splácať, ukladajú veriteľovi povinnosť posúdiť vhodnosť úveru.
V tomto prípade vnútroštátny súd vzhľadom na rozsah príjmov a už poskytnutých úverov pána Schynsa zastáva názor, že jeho schopnosť splácať úver vyvolávala ku dňu uzavretia zmluvy pochybnosti.
Za týchto podmienok Justice de paix du canton de Visé (Zmierovací súd kantónu Visé) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
a)
Bráni článok 5 [ods. 6 smernice 2008/48] v rozsahu, v akom je jeho cieľom zabezpečiť, aby bol spotrebiteľ schopný určiť, či navrhovaná zmluva o úvere spĺňa jeho potreby a zodpovedá jeho finančnej situácii, zneniu článku 15 [prvého odseku zákona o spotrebiteľskom úvere] (zrušenému a v súčasnosti nahradenému článkom VII.75 Hospodárskeho zákonníka), ktorý [stanovuje], že veriteľ a sprostredkovateľ úveru sú povinní v rámci zmlúv o úveroch, ktoré zvyčajne ponúkajú alebo ktoré zvyčajne sprostredkúvajú, hľadať druh a výšku úveru, ktoré sú pre spotrebiteľa najvhodnejšie vzhľadom na jeho finančnú situáciu v čase uzavretia zmluvy a účel úveru, ak tento článok stanovuje všeobecnú povinnosť veriteľa alebo sprostredkovateľa úveru hľadať pre spotrebiteľa najvhodnejší úver, ktorá nevyplýva zo znenia [tejto smernice]?
b)
Bráni článok 5 [ods. 6 smernice 2008/48] v rozsahu, v akom je jeho cieľom zabezpečiť, aby bol spotrebiteľ schopný určiť, či navrhovaná zmluva o úvere spĺňa jeho potreby a zodpovedá jeho finančnej situácii, zneniu článku 15 [druhého odseku zákona o spotrebiteľskom úvere] (zrušenému a v súčasnosti nahradenému článkom VII.77 [ods. 2 prvým pododsekom] Hospodárskeho zákonníka) v rozsahu, v akom stanovuje, že veriteľ môže uzavrieť zmluvu o úvere len vtedy, ak sa vzhľadom na informácie, ktoré má k dispozícii alebo ktoré by mal mať k dispozícii, najmä na základe poradenstva v zmysle článku 9 zákona z 10. augusta 2001 o registri úverov fyzických osôb a na základe informácií uvedených v článku 10, odôvodnene domnieva, že spotrebiteľ bude schopný plniť záväzky vyplývajúce zo zmluvy, pokiaľ má uvedený článok za následok, že o vhodnosti prípadného poskytnutia úveru musí namiesto spotrebiteľa rozhodnúť samotný veriteľ?
2.
V prípade zápornej odpovede na prvú otázku, má sa [smernica 2008/48] vykladať v tom zmysle, že vždy vyžaduje, aby namiesto spotrebiteľa posúdili vhodnosť prípadného poskytnutia úveru veriteľ a sprostredkovateľ úveru?“
O prejudiciálnych otázkach
O prvej otázke písm. a)
Svojou prvou otázkou písm. a) sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 5 ods. 6 smernice 2008/48 vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorou sa veriteľom alebo sprostredkovateľom úveru ukladá povinnosť, aby v rámci zmlúv o úvere, ktoré zvyčajne ponúkajú, vyhľadali najvhodnejší druh a najvhodnejšiu výšku úveru vzhľadom na finančnú situáciu spotrebiteľa v čase uzavretia zmluvy a účel úveru.
Podľa článku 5 ods. 6 smernice 2008/48 členské štáty zabezpečia, aby veritelia a prípadne sprostredkovatelia úveru poskytli spotrebiteľovi primerané vysvetlenia, aby mohol posúdiť, či ponúkaná zmluva o úvere spĺňa jeho potreby a zodpovedá jeho finančnej situácii, a to aj objasnením informácií, ktoré sa poskytujú pred uzavretím zmluvy v súlade s odsekom 1 tohto článku, základných vlastností ponúkaných produktov a konkrétneho vplyvu, ktorý môžu mať na spotrebiteľa, vrátane dôsledkov neplnenia zmluvy spotrebiteľom.
Hoci článok 6 návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady o harmonizácii zákonov, iných právnych predpisov a správnych opatrení členských štátov týkajúcich sa úverov pre spotrebiteľov [KOM(2002) 443 v konečnom znení,
Ú. v. ES C 331 E, 2002, s. 200
], nazvaný „Vzájomné a predbežné informácie a povinnosť poskytnúť odbornú radu“, vo svojom odseku 3 stanovoval, že „veriteľ a prípadne sprostredkovateľ úveru sú povinní v rámci zmlúv o úveroch, ktoré zvyčajne ponúkajú alebo ktoré zvyčajne sprostredkúvajú, hľadať druh a celkovú výšku úveru, ktoré sú pre spotrebiteľa najvhodnejšie vzhľadom na jeho finančnú situáciu, výhody a nevýhody súvisiace s ponúkaným produktom a účel úveru“, táto povinnosť nebola do konečného znenia smernice 2008/48 prevzatá. Z toho vyplýva, že táto smernica nevyžaduje od členských štátov, aby zaviedli všeobecnú povinnosť veriteľov ponúkať spotrebiteľom najvhodnejší úver.
Vzhľadom na už uvedené z bodu 5.4 zmeneného návrhu smernice Európskeho parlamentu a Rady zo 7. októbra 2005 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere, ktorou sa mení smernica Rady 93/13/ES [KOM(2005) 483 v konečnom znení], vyplýva, že Európska komisia „trvá na tom, že veriteľ nemá len splniť požiadavky poskytnúť informácie pred uzavretím zmluvy, ale má poskytnúť dodatočné vysvetlenia, ktoré spotrebiteľovi umožňujú prijať rozhodnutie s dobrou znalosťou veci“, že „spotrebiteľ je vždy zodpovedný za svoje konečné rozhodnutie o uzatvorení zmluvy o úvere“ a že „členským štátom bol ponechaný väčší rozhodovací priestor s cieľom prispôsobiť svoje transpozičné právne predpisy obchodnej situácii na svojom trhu“.
V tejto súvislosti je potrebné pripomenúť, že cieľ sledovaný smernicou 2008/48 spočíva, ako to vyplýva z jej odôvodnení 7 a 9, v úplnej a nutnej harmonizácii v niekoľkých kľúčových oblastiach spotrebiteľských úverov, ktorá sa považuje za potrebnú na to, aby sa všetkým spotrebiteľom v Európskej únii zabezpečila vysoká a rovnocenná úroveň ochrany ich záujmov a aby sa uľahčil vznik riadne fungujúceho vnútorného trhu so spotrebiteľskými úvermi (rozsudok z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, bod
, ako aj citovaná judikatúra).
Aj keď z článku 22 ods. 1 tejto smernice vyplýva, že táto smernica stanovuje úplnú harmonizáciu v tom zmysle, že členské štáty nesmú zachovať alebo zaviesť iné vnútroštátne ustanovenia, ako sú tie, ktoré zakotvuje uvedená smernica (rozsudok z 12. júla 2012, SC Volksbank România,
C‑602/10
,
EU:C:2012:443
, bod
), posledná veta článku 5 ods. 6 tejto smernice ponecháva členským štátom rozhodovací priestor v tom, že môžu „prispôsobiť spôsob a rozsah poskytovania… pomoci“, ktorú majú veritelia a prípadne sprostredkovatelia úverov poskytovať spotrebiteľom.
Navyše z článku 5 ods. 6 smernice 2008/48 a jej odôvodnenia 27 vyplýva, že bez ohľadu na informácie, ktoré musia byť v zmysle článku 5 ods. 1 tejto smernice poskytnuté pred uzavretím zmluvy, môže mať spotrebiteľ pred uzatvorením zmluvy o úvere potrebu ďalšej pomoci, aby sa mohol rozhodnúť, ktorá zmluva o úvere najlepšie vyhovuje jeho potrebám a zodpovedá jeho finančnej situácii, a že členské štáty zabezpečia, aby veritelia poskytli takúto pomoc, pokiaľ ide o úverové produkty, ktoré ponúkajú (rozsudok z 18. decembra 2014, CA Consumer Finance,
C‑449/13
,
EU:C:2014:2464
, bod
). Okrem toho sa v odôvodnení 24 smernice 2008/48 spresňuje, že spotrebiteľ musí byť pred uzavretím zmluvy o úvere „dôkladne“ informovaný.
V tomto prípade vnútroštátna právna úprava, o ktorú ide vo veci samej, sleduje tým, že stanovuje povinnosť veriteľa alebo sprostredkovateľa úveru vyhľadať úver, ktorý najlepšie vyhovuje potrebám spotrebiteľa, vysokú úroveň ochrany práv spotrebiteľa, pričom jej cieľom je ochrana spotrebiteľa pred uzavretím zmluvy.
V každom prípade ak sa členským štátom ponechá rozhodovací priestor na vymedzenie povahy a obsahu pomoci pred uzavretím zmluvy, ktorú musia veritelia a sprostredkovatelia úveru ponúknuť spotrebiteľom, nič to nemení na skutočnosti, že členské štáty musia tento rozhodovací priestor využívať spôsobom, ktorý je v súlade so všetkými ustanoveniami smernice 2008/48.
V rámci určenia ďalšej pomoci a bez toho, aby boli dotknuté ostatné ustanovenia smernice 2008/48, majú teda členské štáty možnosť rozhodnúť, že spotrebiteľovi treba predložiť niekoľko možností poskytnutia úveru. Keďže profesionálny veriteľ má najlepšie postavenie na to, aby v rámci škály svojich obvyklých ponúk identifikoval úver, ktorý najlepšie vyhovuje potrebám spotrebiteľa, jeho prezentácia predstavuje formu ďalšej pomoci.
Na jednej strane majú totiž informácie o zmluvných podmienkach a dôsledkoch uzavretia zmluvy poskytnuté pred uzavretím a pri uzatváraní zmluvy pre spotrebiteľa zásadný význam. Najmä na základe týchto informácií sa tento spotrebiteľ rozhoduje, či chce byť viazaný podmienkami, ktoré predajca alebo dodávateľ vopred vypracoval (rozsudok z 21. apríla 2016, Radlinger a Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
, bod
). Na druhej strane identifikácia najvhodnejšieho úveru má za cieľ uceliť informovanosť spotrebiteľa, aby mohol prijať konečné rozhodnutie s úplnou znalosťou veci. Napokon povinnosť poskytnúť takúto informáciu nie je takej povahy, aby spochybnila zásadu, podľa ktorej je spotrebiteľ zodpovedný za konečné rozhodnutie o uzatvorení takej zmluvy o úvere, ktorú si želá spomedzi zmlúv, ktoré mu veriteľ predložil vo fáze pred uzavretím zmluvy.
Z uvedeného vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, ktorou sa veriteľom alebo sprostredkovateľom úveru ukladá povinnosť vyhľadať a predložiť spotrebiteľovi úver, ktorý najlepšie spĺňa jeho potreby, nepresahuje rozhodovací priestor, ktorý členským štátom priznáva smernica 2008/48 pri dodržaní harmonizovaných ustanovení tejto smernice.
V dôsledku toho je potrebné na prvú otázku písm. a) odpovedať tak, že článok 5 ods. 6 smernice 2008/48 sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorou sa veriteľom alebo sprostredkovateľom úveru ukladá povinnosť, aby v rámci zmlúv o úvere, ktoré zvyčajne ponúkajú, vyhľadali najvhodnejší druh a najvhodnejšiu výšku úveru vzhľadom na finančnú situáciu spotrebiteľa v čase uzavretia zmluvy a účel úveru.
O prvej otázke písm. b) a druhej otázke
Svojou prvou otázkou písm. b) a svojou druhou otázkou, ktoré treba analyzovať spoločne, sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 5 ods. 6 smernice 2008/48 vykladať v tom zmysle, že bráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorou sa veriteľovi ukladá povinnosť zdržať sa uzavretia zmluvy o úvere, ak sa po preskúmaní úverovej bonity spotrebiteľa nemôže odôvodnene domnievať, že spotrebiteľ bude schopný plniť si povinnosti vyplývajúce z plánovanej zmluvy.
Je potrebné spresniť, že hoci vnútroštátny súd uvádza len článok 5 ods. 6 smernice 2008/48, uvedené otázky v podstate odkazujú na overenie úverovej bonity spotrebiteľa veriteľom, ktoré stanovuje článok 8 ods. 1 tejto smernice. Je teda potrebné, ako to uviedla generálna advokátka v bode 66 svojich návrhov, zahrnúť toto ustanovenie medzi nástroje práva Únie, vo vzťahu ku ktorým vnútroštátny súd žiada Súdny dvor, aby mu poskytol výklad (pozri v tomto zmysle rozsudok z 10. septembra 2014, Kušionová,
C‑34/13
,
EU:C:2014:2189
, bod
).
Podľa článku 8 ods. 1 smernice 2008/48 členské štáty zabezpečia, že veriteľ pred uzavretím zmluvy o úvere posúdi úverovú bonitu spotrebiteľa na základe dostatočných informácií získaných, ak je to vhodné, od spotrebiteľa a v prípade potreby na základe nahliadnutia do príslušnej databázy.
V tomto ohľade Súdny dvor rozhodol, že cieľom povinnosti ohodnotiť úverovú bonitu spotrebiteľa je posilniť zodpovednosť veriteľa a zabrániť poskytnutiu nebonitného spotrebiteľského úveru (rozsudok z 18. decembra 2014, CA Consumer Finance,
C‑449/13
,
EU:C:2014:2464
, bod
).
Povinnosť veriteľa posúdiť pred uzavretím zmluvy úverovú bonitu dlžníka má chrániť spotrebiteľov pred rizikami nadmerného zadlženia a platobnej neschopnosti, čím prispieva k dosiahnutiu cieľa smernice 2008/48, ktorý je pripomenutý v bode 28 tohto rozsudku.
Je potrebné zdôrazniť, že smernica 2008/48 neobsahuje žiadne ustanovenie týkajúce sa konania, ktoré musí veriteľ prijať v prípade akýchkoľvek pochybností o úverovej bonite spotrebiteľa.
V tomto kontexte, ako to zdôraznila generálna advokátka v bode 71 svojich návrhov, určenie povinností, ktoré možno veriteľovi uložiť v nadväznosti na preskúmanie úverovej bonity, zostáva, pokiaľ ide o zmluvy o úvere spadajúce pod smernicu 2008/48, v právomoci členských štátov, a teda nepatrí do rozsahu pôsobnosti tejto smernice.
Ako to bolo pripomenuté v bode 29 tohto rozsudku, aj keď smernicou 2008/48 sa harmonizujú len určité aspekty pravidiel členských štátov v oblasti zmlúv o spotrebiteľskom úvere, z odôvodnenia 44 tejto smernice vyplýva, že členské štáty s cieľom zabezpečiť transparentnosť a stabilitu trhu a v očakávaní ešte širšej harmonizácie musia dbať na to, aby zaviedli vhodné regulačné alebo kontrolné opatrenia, uplatniteľné na veriteľov.
Spájať tak povinnosť veriteľa overiť úverovú bonitu spotrebiteľa s právnym dôsledkom, pokiaľ ide o správanie, ktoré má veriteľ prijať v prípade negatívneho posúdenia, nie je v rozpore s cieľom článku 8 ods. 1 smernice 2008/48. V odôvodnení 26 tejto smernice sa totiž pripomína cieľ spočívajúci v posilnení zodpovednosti veriteľov a v ich odradení od toho, aby úvery poskytovali nezodpovedne.
Navyše smernica 2014/17 prijatá, ako to pripomína jej odôvodnenie 3, v oblasti spotrebiteľských úverov týkajúcich sa nehnuteľností v nadväznosti na medzinárodnú finančnú krízu, ktorá preukázala, že nezodpovedné správanie účastníkov trhu môže podkopať základy finančného systému, aj keď sa neuplatňuje
rationae temporis a materiae
, preukazuje vôľu normotvorcu Únie posilniť zodpovednosť veriteľov tým, že vo svojom článku 18 ods. 5 písm. a) stanovuje, že členské štáty zabezpečia, aby „veriteľ poskytol úver spotrebiteľovi len vtedy, keď výsledok posúdenia úverovej bonity naznačuje, že je pravdepodobné, že povinnosti vyplývajúce zo zmluvy o úvere budú splnené spôsobom, ktorý sa podľa danej zmluvy vyžaduje“.
Povinnosť veriteľa stanovená vnútroštátnymi právnymi predpismi zdržať sa uzavretia zmluvy o úvere v prípade, keď sa nemôže odôvodnene domnievať, že spotrebiteľ bude schopný vzhľadom na svoju finančnú a osobnú situáciu splatiť úver v súlade so zmluvou, teda nie je takej povahy, aby narušila cieľ článku 8 ods. 1 smernice 2008/48 alebo spochybnila principiálnu zodpovednosť spotrebiteľa dbať o svoje vlastné záujmy.
Z uvedeného vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje povinnosť veriteľa zdržať sa uzavretia zmluvy o úvere v prípade, že zistí neschopnosť spotrebiteľa plniť si svoje peňažné záväzky, nie je v rozpore so smernicou 2008/48.
V dôsledku toho je potrebné na prvú otázku písm. b) a druhú otázku odpovedať tak, že článok 5 ods. 6 a článok 8 ods. 1 smernice 2008/48 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorou sa veriteľovi ukladá povinnosť zdržať sa uzavretia zmluvy o úvere, ak sa po preskúmaní úverovej bonity spotrebiteľa nemôže odôvodnene domnievať, že spotrebiteľ bude schopný plniť si povinnosti vyplývajúce z plánovanej zmluvy.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (prvá komora) rozhodol takto:

1.
Článok 5 ods. 6 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2008/48/ES z 23. apríla 2008 o zmluvách o spotrebiteľskom úvere a o zrušení smernice Rady 87/102/EHS sa má vykladať v tom zmysle, že nebráni takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorou sa veriteľom alebo sprostredkovateľom úveru ukladá povinnosť, aby v rámci zmlúv o úvere, ktoré zvyčajne ponúkajú, vyhľadali najvhodnejší druh a najvhodnejšiu výšku úveru vzhľadom na finančnú situáciu spotrebiteľa v čase uzavretia zmluvy a účel úveru.

2.
Článok 5 ods. 6 a článok 8 ods. 1 smernice 2008/48 sa majú vykladať v tom zmysle, že nebránia takej vnútroštátnej právnej úprave, o akú ide vo veci samej, ktorou sa veriteľovi ukladá povinnosť zdržať sa uzavretia zmluvy o úvere, ak sa po preskúmaní úverovej bonity spotrebiteľa nemôže odôvodnene domnievať, že spotrebiteľ bude schopný plniť si povinnosti vyplývajúce z plánovanej zmluvy.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: francúzština.