CELEX: 62016CJ0019
Apeliacinis skundas
Bendra užsienio ir saugumo politika (BUSP)
Kova su terorizmu
Specialios ribojamosios priemonės, taikomos tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, tinklu „Al‑Qaida“ ir Talibanu
Reglamentas (EB) Nr. 881/2002
Fiziniams ir juridiniams asmenims, kurie įrašyti į Jungtinių Tautų Sankcijų komiteto parengtą sąrašą, priklausančių lėšų ir ekonominių išteklių įšaldymas
Pakartotinis šių asmenų įtraukimas į Reglamento Nr. 881/2002 I priede esantį sąrašą po to, kai pirminis jų įrašymas buvo panaikintas
Juridinio asmens nustojimas egzistuoti vykstant procesui
Procesinis veiksnumas

Apeliaciniu skundu Al Bashir Mohammed Al Faqih, Ghunia Abdrabbah, Taher Nasuf ir
Sanabel Relief Agency
Ltd
prašo panaikinti 2015 m. spalio 28 d. Europos Sąjungos Bendrojo Teismo sprendimą
Al‑Faqih ir kt. / Komisija
(T‑134/11, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:812
, toliau – skundžiamas sprendimas), kuriuo jis atmetė jų ieškinį dėl 2010 m. gruodžio 7 d. Komisijos reglamento (ES) Nr. 1138/2010, kuriuo 140‑ąjį kartą iš dalies keičiamas Tarybos reglamentas (EB) Nr. 881/2002, nustatantis tam tikras specialias ribojančias priemones, taikomas tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, Al‑Qaida tinklu ir Talibanu (
OL L 322, 2010, p. 4
), ir 2010 m. gruodžio 7 d. Komisijos reglamento (ES) Nr. 1139/2010, kuriuo 141‑ąjį kartą iš dalies keičiamas Tarybos reglamentas (EB) Nr. 881/2002, nustatantis tam tikras specialias ribojančias priemones, taikomas tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Usama bin Ladenu, Al‑Qaida tinklu ir Talibanu (
OL L 322, 2010, p. 6
, toliau – ginčijami aktai), panaikinimo tiek, kiek šie aktai susiję su apeliantais.
Faktinės bylos aplinkybės
Faktines bylos aplinkybes, kurias Bendrasis Teismas išdėstė skundžiamo sprendimo 4–20 punktuose, galima apibendrinti, kaip nurodyta toliau.
Įgyvendinant Jungtinių Tautų Saugumo Tarybos rezoliuciją 1390 (2002), apeliantams buvo nustatytos jų lėšų ir kito finansinio turto įšaldymo ribojamosios priemonės, kurios buvo priimtos taikant 2002 m. gegužės 27 d. Tarybos reglamentą (EB) Nr. 881/2002, nustatantį tam tikras specialias ribojančias priemones, taikomas tam tikriems asmenims ir subjektams, susijusiems su Osama bin Ladenu, Al‑Qaida tinklu ir Talibanu, ir panaikinantį Tarybos reglamentą (EB) Nr. 467/2001, uždraudžiantį tam tikrų prekių ir paslaugų eksportą į Afganistaną, sustiprinantį skrydžių uždraudimą ir pratęsiantį Afganistano Talibano lėšų ir kitų finansinių išteklių įšaldymą (
OL L 139, 2002, p. 9
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t. p. 294). Šis reglamentas buvo priimtas įgyvendinant 2002 m. gegužės 27 d. Tarybos bendrąją poziciją 2002/402/BUSP dėl ribojančių priemonių prieš Usamą bin Ladeną, Al‑Qaida organizacijos ir Talibano narius bei su jais susijusius kitus asmenis, grupes, susivienijimus [įmones] ir subjektus, panaikinančią bendrąsias pozicijas 96/746/BUSP, 1999/727/BUSP, 2001/154/BUSP ir 2001/771/BUSP (
OL L 139, 2002, p. 4
; 2004 m. specialusis leidimas lietuvių k., 18 sk., 1 t. p. 292).
Pirmąkart jie buvo įrašyti į asmenų, organizacijų ir subjektų, kuriems taikomas lėšų įšaldymas pagal Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnį, sąrašą, esantį šio reglamento I priede (toliau – ginčijamas sąrašas), 2006 m. vasario 10 d. Reglamentu (EB) Nr. 246/2006, 63 kartą iš dalies keičiančiu Tarybos reglamentą (EB) Nr. 881/2002 (
OL L 40, 2006, p. 13
). Pastarasis reglamentas priimtas Jungtinių Tautų Sankcijų komitetui (toliau – Sankcijų komitetas) 2006 m. vasario 7 d. priėmus sprendimą, kuriuo iš dalies keičiamas asmenų, grupių ir organizacijų, kuriems turėtų būti taikomas lėšų ir ekonominių išteklių įšaldymas, sąrašas, parengtas įgyvendinant Rezoliuciją 1390 (2002), ir į kurį, be kitų subjektų, įtraukti ir ieškovai.
2008 m. rugsėjo 3 d. Teisingumo Teismui priėmus Sprendimą Kadi ir Al Barakaat International Foundation / Taryba ir Komisija (
C‑402/05 P ir C‑415/05 P
,
EU:C:2008:461
), 2009 m. gruodžio 29 d. Europos Sąjungos Taryba priėmė Reglamentą (ES) Nr. 1286/2009, iš dalies keičiantį Reglamentą (EB) Nr. 881/2002 (
OL L 346, 2009,p. 42
), tam, kad nustatytų įrašymo į ginčijamą sąrašą procedūrą, kuri užtikrintų susijusių asmenų pagrindinės teisės į gynybą, ypač teisės būti išklausytam, paisymą.
2010 m. rugsėjo 29 d. Sprendimu Al‑Faqih ir kt. / Taryba (
T‑135/06–T‑138/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2010:412
) Bendrasis Teismas panaikino Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnį, kiek jis susijęs su apeliantais.
Reglamentu Nr. 1138/2010 Europos Komisija iš naujo įtraukė
Sanabel Relief Agency
į ginčijamą sąrašą. Minėto reglamento 3 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad 2009 m. rugpjūčio mėn. Komisija pateikė Sankcijų komiteto motyvų pareiškimą
Sanabel Relief Agency
, o vėliau, 2010 m. liepos mėn., ji pateikė dar vieną „susijusį motyvų pareiškimą“ ir kad
Sanabel Relief Agency
pateikė savo pastabas dėl šių dviejų pareiškimų.
Reglamentu Nr. 1139/2010 Komisija į minėtą sąrašą iš naujo įtraukė ir A. M. Al‑Faqih, G. Abdrabbah ir T. Nasuf. Minėto reglamento 3 konstatuojamojoje dalyje nurodyta, kad Komisija pateikė jiems motyvų pareiškimus atitinkamai 2009 m. rugsėjo 22 d., rugpjūčio 7 ir 11 d., t. y. po to, kai buvo pareikštas ieškinys byloje, kurioje 2010 m. rugsėjo 29 d. buvo priimtas Sprendimas Al‑Faqih ir kt. / Taryba (
T‑135/06–T‑138/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2010:412
).
Atsižvelgusi į 2011 m. birželio 22 d. Sankcijų komiteto sprendimą, Komisija priėmė 2011 m. birželio 30 d. Įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 640/2011, kuriuo 152‑ąjį kartą iš dalies keičiamas Tarybos reglamentas (EB) Nr. 881/2002 (
OL L 173, 2011, p. 1
), ir iš ginčijamo sąrašo išbraukė A. M. Al‑Faqih, G. Abdrabbah ir T. Nasuf.
Atsižvelgusi į 2013 m. spalio 8 d. Sankcijų komiteto sprendimą, Komisija priėmė 2013 m. spalio 17 d. Įgyvendinimo reglamentą (ES) Nr. 996/2013, kuriuo 205‑ąjį kartą iš dalies keičiamas Tarybos reglamentas (EB) Nr. 881/2002 (
OL L 277, 2013, p. 1
), ir iš ginčijamo sąrašo taip pat išbraukė
Sanabel Relief Agency
.
Skundžiamas sprendimas
2011 m. kovo 3 d. Bendrojo Teismo kanceliarija gavo A M. Al‑Faqih, G. Abdrabbah, T. Nasuf ir
Sanabel Relief Agency
ieškinį, kuriuo prašoma panaikinti reglamentus Nr. 1138/2010 ir 1139/2010 tiek, kiek jie susiję su apeliantais.
Grįsdami savo ieškinį, apeliantai rėmėsi keturiais pagrindais: vienas dėl Komisijos vykdytos peržiūros procedūros, susijusios su
Sanabel Relief Agency
, ir kiti trys dėl tokios procedūros, susijusios su A. M. Al‑Faqih, G. Abdrabbah ir T. Nasuf.
Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 46 punkte padarė išvadą, kad nereikia nagrinėti ieškinio, pareikšto dėl Reglamento Nr. 1138/2010, kuriuo
Sanabel Relief Agency
buvo pakartotinai įrašyta į ginčijamą sąrašą, nes, kaip buvo nurodyta 2013 m. rugsėjo 26 d. Jungtinės Karalystės laiške, teisiniu požiūriu ji nebeegzistuoja, todėl nebeturi procesinio veiksnumo.
Tačiau ieškinį dėl Reglamento Nr. 1139/2010, kuriuo kiti trys apeliantai – A. M. Al‑Faqih, G. Abdrabbah, T. Nasuf – buvo pakartotinai įrašyti į ginčijamą sąrašą, panaikinimo jis pripažino priimtinu. Skundžiamo sprendimo 47–51 punktuose Bendrasis Teismas nurodė, kad jie vis dar turi suinteresuotumą imtis veiksmų dėl minėto reglamento panaikinimo, nors iš minėto sąrašo jie buvo išbraukti Įgyvendinimo reglamentu Nr. 640/2011. Vis dėlto jis atmetė su jais susijusius tris pagrindus, atitinkamai dėl to, kad Komisija, vykdydama peržiūros procedūrą, padarė pažeidimų, dėl SESV 296 straipsnyje nustatytos pareigos motyvuoti pažeidimo, taip pat dėl teisės į nuosavybę ir teisės į privataus gyvenimo gerbimą pažeidimo.
Šalių reikalavimai
Apeliantai Teisingumo Teismo prašo:
—
panaikinti skundžiamą sprendimą,
—
panaikinti ginčijamus aktus ir
—
priteisti iš Tarybos ir Komisijos bylinėjimosi išlaidas.
Taryba Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą ir
—
priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.
Komisija Teisingumo Teismo prašo:
—
atmesti apeliacinį skundą ir
—
priteisti iš apeliantų bylinėjimosi išlaidas.
Dėl apeliacinio skundo
Grįsdami apeliacinį skundą apeliantai remiasi keturiais pagrindais.
Pirmaisiais trimis pagrindais jie ginčija tai, kaip Bendrasis Teismas aiškino vieną iš pagrindų, kuriais jie rėmėsi pirmojoje instancijoje, taip pat tai, kaip jis tikrino jų pakartotinio įrašymo į ginčijamą sąrašą teisėtumą, t. y. Komisijos atliktą aplinkybių, pateisinančių šį įrašymą, atsižvelgiant į 2013 m. liepos 18 d. Teisingumo Teismo sprendime Komisija ir kt. / Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
) nustatytus principus, vertinimą.
Ketvirtuoju pagrindu apeliantai iš esmės ginčija Bendrojo Teismo išvadą, kad
Sanabel Relief Agency
teisiniu požiūriu neegzistuoja ir neturi procesinio veiksnumo. Šiuo atžvilgiu jie iš esmės tvirtina, kad atsižvelgiant į tai, kad
Sanabel Relief Agency
buvo įrašyta į ginčijamą sąrašą, turi būti pripažinta jos teisė pareikšti ieškinį dėl šio įrašymo, net jeigu vėliau ji buvo išbraukta iš minėto sąrašo.
Pirmiausia reikia išnagrinėti ketvirtąjį pagrindą.
Dėl ketvirtojo pagrindo
Šalių argumentai
Ketvirtuoju pagrindu apeliantai teigia, kad Bendrasis Teismas padarė teisės klaidą priėjęs prie išvados, kad nebereikia spręsti dėl ieškinio, kiek jis susijęs su
Sanabel Relief Agency
, nes ši teisiškai nebeegzistavo, kaip tai suprantama pagal priimant Bendrojo Teismo sprendimą galiojusios redakcijos Bendrojo Teismo procedūros reglamento 78 straipsnio 3 dalį, todėl prarado procesinį veiksnumą.
Jų manymu, Bendrasis Teismas šiuo klausimu negalėjo remtis savo procedūros reglamento 78 straipsniu ir 2013 m. rugsėjo 26 d. Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės užsienio ir Tautų Sandraugos reikalų ministerijos laišku, kuriame nurodyta, kad
Sanabel Relief Agency
nuo 2007 m. nebėra įtraukta į Jungtinės Karalystės įmonių registrą (
Companies House Register
), o nuo 2012 m. sausio 28 d. išbraukta iš Jungtinės Karalystės labdaros komisijos registro (C
harity Commission Register
), todėl ji teisiškai nebeegzistuoja.
Viena vertus, Bendrojo Teismo procedūros reglamento 78 straipsnis nereikšmingas, nes šioje nuostatoje reglamentuojama tik ieškinio pareiškimo procedūra.
Kita vertus, iš esmės organizacijos juridinio asmens statusas nėra suteikiamas ar prarandamas atitinkamai dėl šios organizacijos įrašymo į įmonių registrą arba Jungtinės Karalystės labdaros komisijos registrą ar išbraukimo iš jo. Jeigu taip būtų,
Sanabel Relief Agency
jau nuo 2007 m. nebūtų turėjusi juridinio asmens statuso tam, kad paprašytų išbraukti ją iš ginčijamo sąrašo. Bet kuriuos atveju jie tvirtina, kad nei aplinkybių, dėl kurių Jungtinės Karalystės labdaros komisija išbraukė
Sanabel Relief Agency
iš savo registro, nei šio išbraukimo motyvų negalima rasti 2012 m. sausio 28 d. sprendime dėl išbraukimo.
Beje, jie nurodo, kad Jungtinių Tautų sistema, pagal kurią asmenys, grupės ir organizacijos, kuriems taikomas lėšų ir ekonominių išteklių įšaldymas, įrašomi į taikant Rezoliuciją 1390 (2002) parengtą sąrašą, pagrįsta jai būdingais kriterijais, kurie nepriklauso nuo nacionalinės teisės klasifikavimo, būtent dėl to Teisingumo Teismas 2007 m. sausio 18 d. Sprendime PKK ir KNK / Taryba (
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
) padarė išvadą, kad netinkama laikytis formalaus požiūrio ir kad į sąrašą įrašyta organizacija gali prašyti ją iš jo išbraukti.
Jie taip pat pažymi, kad atsižvelgiant į tai, kad Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 45 punkte nurodė, jog nuo 2013 m. spalio 17 d.
Sanabel Relief Agency
nebetaikytos ribojamosios priemonės, regis, sprendimą nepripažinti, kad
Sanabel Relief Agency
turi procesinį veiksnumą, šis teismas grindžia visiškai skirtingu teisiniu pagrindu. Taigi jis nusprendė, kad 2007 m. sausio 18 d. Sprendime PKK ir KNK / Taryba (
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
) suformuota jurisprudencija, pagal kurią turi būti pripažinta, kad organizacija teisiškai egzistuoja, jeigu jai taikomos ribojamosios priemonės, netaikoma labdaros organizacijai, kaip antai
Sanabel Relief Agency
, nes ribojamosios priemonės jai nebetaikomos nuo 2013 m. spalio 17 d. Jų manymu, Bendrasis Teismas turėjo paprašyti
Sanabel Relief Agency
įrodyti savo suinteresuotumą pareikšti ieškinį, nes to jis pareikalavo iš fizinių asmenų.
Galiausiai apeliantai Bendrąjį Teismą kritikuoja dėl to, kad jis neatsižvelgė į jų pastabas, pateiktas dėl Tarybos įstojimo į bylą paaiškinimo, kuriose jie teigė, kad 2013 m. gegužės 28 d. Sprendime Abdulrahim / Taryba ir Komisija (
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
) padaryta išvada taip pat turėjo būti taikyta šioje byloje.
Taryba ir Komisija tvirtina, kad Bendrasis Teismas teisingai konstatavo, kad
Sanabel Relief Agency
teisiškai nebeegzistavo ir prarado savo procesinį veiksnumą, todėl teisingai nusprendė, kad dėl jos nereikia priimti sprendimo. Beje, jos mano, kad
Sanabel Relief Agency
negali remtis 2007 m. sausio 18 d. Sprendimu PKK ir KNK / Taryba (
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
), nes atsižvelgiant į tai, kad ji nėra neteisėta organizacija, jos padėtis yra visiškai kitokia nei
Kurdistan Workers’ Party
(PKK).
Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 42 ir 46 punktuose Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad nebereikia nagrinėti ieškinio tiek, kiek jis susijęs su
Sanabel Relief Agency
, nes ji teisiškai nebeegzistavo, kaip tai suprantama pagal jo procedūros reglamento 78 straipsnio 3 dalies redakciją, galiojusią sprendimo priėmimo metu, taigi ji nebeturėjo procesinio veiksnumo Bendrajame Teisme.
Todėl skundžiamo sprendimo 41 punkte jis konstatavo, kad iš 2013 m. rugsėjo 26 d. Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės užsienio ir Tautų Sandraugos reikalų ministerijos laiško matyti, kad nuo 2007 m.
Sanabel Relief Agency
nebebuvo Jungtinės Karalystės įmonių registre ir kad 2012 m. ji buvo išbraukta iš Jungtinės Karalystės labdaros komisijos registro.
Šiuo klausimu primintina, kad Bendrojo Teismo procedūros reglamento 78 straipsnio 3 dalies redakcijoje, galiojusioje jam priimant sprendimą, buvo nustatyta, kad privatinės teisės reglamentuojami juridiniai asmenys turi įrodyti teisinį egzistavimą – kartu su savo ieškiniu pateikti šio egzistavimo įrodymų, kaip antai registro, kuriame jis įregistruotas, išrašą arba asociacijų registro išrašą arba bet kurį kitą oficialų dokumentą. Šis reikalavimas taip pat taikytinas juridiniams asmenims, kurie pareiškia ieškinį dėl Sąjungos akto, kuriuo jiems nustatomos ribojamosios priemonės, panaikinimo.
Šiuo atveju iš bylos medžiagos matyti, kad, nors Bendrojo Teismo paprašyta
Sanabel Relief Agency
įrodė savo teisinį egzistavimą pateikusi Jungtinės Karalystės labdaros komisijos registro dokumentą, vis dėlto vykstant procesui šis įrodymas buvo paneigtas Jungtinės Didžiosios Britanijos ir Šiaurės Airijos Karalystės užsienio ir Tautų Sandraugos reikalų ministerijos laišku, kuriuo Bendrasis Teismas buvo informuotas apie jos išbraukimą tiek iš įmonių registro, tiek iš Jungtinės Karalystės labdaros komisijos registro.
Apeliaciniame skunde apeliantai tik nurodo, kad negalima padaryti išvados, kad
Sanabel Relief Agency
teisiškai nebeegzistavo, remiantis vien tuo, kad ji buvo išbraukta iš šių dviejų registrų. Tačiau jie visiškai neteigia, kad Bendrasis Teismas savo vertinimą dėl
Sanabel Relief Agency
teisinio egzistavimo pagrindė iš esmės neteisingais faktais ar kad jis iškraipė jam pateiktus įrodymus.
Šiomis sąlygomis laikytina įrodyta, kad
Sanabel Relief Agency
teisiškai nebeegzistavo ir todėl neturėjo procesinio veiksnumo Bendrajame Teisme tuo metu, kai jis priėmė savo sprendimą.
Žinoma, Teisingumo Teismas nusprendė, kad turėtų būti pripažinta, jog asmuo, kurio pavardė buvo įrašyta į asmenų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąrašą, atsižvelgiant į pasekmes jo reputacijai, turi bent jau neturtinį suinteresuotumą dėl šio įrašymo panaikinimo, net ir tada, kai jo pavardė išbraukta iš minėto sąrašo (žr. 2013 m. gegužės 28 d. Sprendimo Abdulrahim / Taryba ir Komisija,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
,
–
punktus ir 2016 m. rugsėjo 8 d. Sprendimo Iranian Offshore Engineering & Construction / Taryba,
C‑459/15 P
, nepaskelbtas Rink.,
EU:C:2016:646
,
punktą).
Vis dėlto privatinės teisės reglamentuojamo juridinio asmens atveju būtina, kad jis teisiškai egzistuotų arba kad ieškinį pareikštų jo teisių perėmėjai.
Tačiau, viena vertus, kaip matyti iš šio sprendimo 35 punkto, yra nustatyta, kad tuo momentu, kai Bendrasis Teismas priėmė Sprendimą,
Sanabel Relief Agency
teisiškai nebeegzistavo. Kita vertus, apeliantai niekada neteigė, kad jų ieškinį, kiek jis susijęs su
Sanabel Relief Agency
, pareiškė kiti fiziniai ar juridiniai asmenys, veikiantys kaip jos teisių perėmėjai, visų pirma jos steigėjai ir buvę vadovai, kaip antai G. Abdrabbah ir T. Nasuf, atitinkamai antrasis ir trečiasis apeliantai (žr., be kita ko, 1983 m. spalio 20 d. Sprendimo Gutmann / Komisija,
92/82
,
EU:C:1983:286
,
punktą ir 1986 m. balandžio 23 d. Sprendimo Les Verts / Parlamentas,
294/83
,
EU:C:1986:166
,
–
punktus).
Kadangi nustatyta, kad Bendrajam Teismui priimant Sprendimą
Sanabel Relief Agency
teisiškai nebeegzistavo, ji negali remtis išvada, kurią 2007 m. sausio 18 d. padarė Teisingumo Teismas Sprendime PKK ir KNK / Taryba (
C‑229/05 P
,
EU:C:2007:32
).
Tiesa, Teisingumo Teismas šio sprendimo 112 punkte padarė išvadą, kad jeigu Europos Sąjungos teisės aktų leidėjas nusprendė, jog organizacijos, dėl kurios egzistavimo kyla abejonių, egzistavimas yra pakankamas, kad būtų taikomos ribojamosios priemonės, dėl darnumo ir teisingumo reikalavimų būtina pripažinti, kad šis susivienijimas ir toliau išsaugo pakankamą egzistavimą, jog ginčytų šią priemonę. Iš tiesų bet kokia kita išvada reikštų, kad tam tikra organizacija gali būti įtraukiama į ginčijamą sąrašą be galimybės pareikšti ieškinį dėl šio įtraukimo.
Vis dėlto
Sanabel Relief Agency
padėtis yra visiškai kitokia nei PKK, nes Teisingumo Teismas šio sprendimo 53 punkte nusprendė, kad nutartyje, dėl kurios pateiktas apeliacinis skundas, Bendrojo Teismo konstatavimas, kad PKK buvo likviduota, buvo neteisingas ir laikytinas jo turėtų įrodymų iškraipymu.
Todėl Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai nusprendė, jog nereikia spręsti dėl ieškinio tiek, kiek jis susijęs su
Sanabel Relief Agency
.
Taigi ketvirtąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip visiškai nepagrįstą.
Dėl pirmojo pagrindo
Šalių argumentai
Pirmajame pagrinde apeliantai kaltina Bendrąjį Teismą neteisingai išaiškinus jų nurodytą trečiąjį ieškinio pagrindą, susijusį su nuosavybės teisės ir teisės į privataus gyvenimo gerbimą pažeidimu. Jų teigimu, skundžiamo sprendimo 81–90 punktuose Bendrasis Teismas, remdamasis savo procedūros reglamento 44 straipsniu, atmetė minėtą pagrindą neišnagrinėjęs iš esmės jų pateiktų aplinkybių. Taip pasielgęs Bendrasis Teismas neatsižvelgė į jų rašytines ir žodines pastabas ir (arba) nepaisė 2015 m. balandžio 14 d. Sprendime Ayadi / Komisija (
T‑527/09
RENV, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:205
) suformuluotų principų.
Apeliantai tvirtina, kad trečiajame ieškinio pagrinde jie tiksliai nurodė, kad Taryba ir Komisija neproporcingai apribojo jų nuosavybės teisę ir teisę į privataus gyvenimo gerbimą. Jie mano, kad dėl to Bendrasis Teismas turėjo įvertinti faktines aplinkybes, kurias jie buvo nurodę dėl institucijų jų nenaudai surinktų įrodymų. Apeliantai pažymi, kad šiuo klausimu jie rėmėsi lemiama aplinkybe, t. y. kad jų įrašymo į ginčijamą sąrašą momentu Jungtinė Karalystė – valstybė narė, kurios siūlymu jie buvo įrašyti į asmenų, kuriems taikomas lėšų įšaldymas, sąrašą, – laikė, kad jie nebetenkino įrašymo į šį sąrašą kriterijų. Jie patikslina, kad savo ieškinio 94 punkte buvo nurodę, jog iš šių aplinkybių matyti, kad Komisija neturėjo pakankamų įrodymų, kad jie atitinka Rezoliucijoje 1617 (2005) nustatytus kriterijus, todėl jų teisių apribojimas buvo neišvengiamai neproporcingas.
Beje, apeliantai mano, kad Bendrojo Teismo skundžiamame sprendime pateikta pozicija neatitinka 2015 m. balandžio 14 d. Sprendimo Ayadi / Komisija (
T‑527/09
RENV, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:205
), kuriame Bendrasis Teismas nusprendė, kad aplinkybė, jog ieškovas „aiškiai“ neginčijo Komisijos atlikto faktų vertinimo, jam netrukdė patikrinti, ar šie faktai teisingi, nes jis šį vertinimą ginčijo savo pastabose ir netiesiogiai kituose nurodytuose pagrinduose.
Taryba ir Komisija tvirtina, kad Bendrasis Teismas pasielgė teisingai atmetęs apeliantų nurodytą trečiąjį pagrindą, nes jų ieškinys neatitiko reikalaujamų aiškumo ir tikslumo kriterijų.
Teisingumo Teismo vertinimas
Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 81–90 punktuose nusprendė, kad apeliantų nurodytas trečiasis pagrindas neatitinka jo iš dalies pakeisto 1991 m. gegužės 2 d. procedūros reglamento 44 straipsnio 1 dalyje numatytų reikalavimų ir todėl turi būti atmestas.
Šiuo klausimu jis visų pirma priminė, kad šie reikalavimai reiškia, kad esminės faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis pagrįstas ieškinys, turi būti nuosekliai išdėstytos ir suprantamos iš paties ieškinio teksto ir todėl jame turi būti paaiškinta, kas sudaro pagrindą, kuriuo paremtas ieškinys, todėl abstrakčiai jį nurodžius netenkinami minėti reikalavimai.
Tada jis konstatavo, kad nebuvo detalizuoti apeliantų argumentai, susiję su nuosavybės teisės pažeidimu, ieškinyje tik remtasi baudžiamojoje srityje nustatytais reikalavimais dėl įrodymų. Be to, jis nurodė, kad per teismo posėdį ieškovų klausė dėl jų pateikto pagrindo apimties, šie paaiškino, kad juo ginčija motyvų, kuriais Komisija parėmė savo sprendimą iš naujo įrašyti į ginčijamą sąrašą, pagrįstumą, šiuo atžvilgiu darydami nuorodą į savo ieškinio 65, 94 ir 95 punktus ir jau pareiškus ieškinį 2013 m. rugsėjo 9 d. pateiktas pastabas dėl 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
) pasekmių.
Galiausiai Bendrasis Teismas konstatavo, kad, viena vertus, nuorodos į ieškinio 94 ir 95 punktus buvo visiškai abstrakčios ir nesusijusios nė su vienu argumentu, išdėstytu motyvuose, kuriais Komisija pagrindė savo sprendimą iš naujo įrašyti į ginčijamą sąrašą. Kita vertus, jis pažymėjo: to, kad ieškinyje išdėstyti pagrindai yra nesuprantami, negalima atitaisyti padarius nuorodą į ieškinio priedus, kaip buvo siūlyta ieškinio 65 punkte.
Šiomis aplinkybėmis nematyti, kad motyvai, dėl kurių Bendrasis Teismas atmetė ieškovų pateiktą trečiąjį ieškinio pagrindą, yra teisiškai klaidingi ir kad jis iškraipė šį trečiąjį pagrindą.
Iš tiesų pagal Europos Sąjungos Teisingumo Teismo statuto 21 straipsnį, Bendrajam Teismui taikomą pagal to paties statuto 53 straipsnio pirmą pastraipą, ir pagal iš dalies pakeisto 1991 m. gegužės 2 d. Bendrojo Teismo procedūros reglamento 44 straipsnį ieškinyje turi būti nurodytas ginčo dalykas, reikalavimai ir pagrindų, kuriais remiamasi, santrauka.
Šiuo klausimu primintina, jog, viena vertus, tam, kad ieškinys Bendrajame Teisme būtų priimtinas, reikia, kad svarbiausios faktinės ir teisinės aplinkybės, kuriomis jis grindžiamas, būtų bent jau trumpai, bet nuosekliai ir suprantamai nurodytos pačiame ieškinio tekste. Nors ieškinio turinys konkrečiais klausimais gali būti pagrįstas ir papildytas pateikiant nuorodas į prie jo pridėtų dokumentų ištraukas, bendra nuoroda į kitus dokumentus, netgi ieškinio priedus, negali kompensuoti pagrindinių teisinių argumentų, kurie turi būti nurodyti pačiame ieškinyje, nebuvimo (2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo MasterCard ir kt. / Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
punktas ir 2015 m. kovo 19 d. Sprendimas Dole Food ir Dole Fresh Fruit Europe / Komisija,
C‑286/13 P
,
EU:C:2015:184
,
punktas).
Kita vertus, pagrindų santrauka, kuri, remiantis šiais straipsniais, turi būti nurodyta visuose ieškiniuose, reiškia, kad ieškinyje turi būti nurodyta pagrindo, kuriuo grindžiamas ieškinys, esmė (2014 m. rugsėjo 11 d. Sprendimo MasterCard ir kt. / Komisija,
C‑382/12 P
,
EU:C:2014:2201
,
punktas).
Tačiau, išnagrinėjus ieškovų pirmojoje instancijoje pareikštą ieškinį, matyti, kad, nors atsižvelgiant į paties trečiojo pagrindo pavadinimą jis formaliai susijęs su nuosavybės teisės ir teisės į privataus gyvenimo gerbimą pažeidimu, jame pateiktais labai glaustais paaiškinimais iš esmės ginčijamas tik Komisijos atliktas įrodymų, pagrindžiančių jų įrašymą į ginčijamą sąrašą, vertinimas.
Iš tiesų ieškovai tvirtina, kad Komisija neatsižvelgė į Jungtinės Karalystės vyriausybės nuomonę, kad jau ilgą laiką jie neatitiko įrašymo į šį sąrašą kriterijų, nustatytų Rezoliucijoje 1617 (2005). Taigi jų argumentai iš esmės buvo susiję ne su nuosavybės teise, bet su baudžiamojoje srityje reikalaujamų įrodymų apimtimi.
Todėl Bendrasis Teismas teisingai nusprendė, kad apeliantų nurodytas trečiasis pagrindas neatitiko reikalavimų, įtvirtintų iš dalies pakeisto 1991 m. gegužės 2 d. procedūros reglamento 44 straipsnyje.
Be to, negalima pripažinti, kad Bendrasis Teismas iškraipė minėtą ieškinio pagrindą, nes apeliantai savo ieškinyje nenurodė nė mažiausios sąsajos tarp reikalavimų dėl įrodymų, kurių jie reikalavo, ir jų nuosavybės teisės ir teisės į privataus gyvenimo gerbimą pažeidimo.
Tuo remiantis darytina išvada, kad Bendrasis Teismas nepadarė teisės klaidos, kai skundžiamo sprendimo 90 punkte atmetė apeliantų trečiąjį ieškinio pagrindą.
Todėl pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti.
Dėl antrojo pagrindo
Šalių argumentai
Antrajame pagrinde, susijusiame su skundžiamo sprendimo 78 ir 79 punktais, apeliantai tvirtina, kad Bendrasis Teismas nevykdė teisminės kontrolės, kuri jam privaloma vadovaujantis 2013 m. liepos 18 d. Sprendimu Komisija ir kt. / Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
ir
punktai). Jis nei pareikalavo patvirtinti Komisijos nurodytas faktines aplinkybes, nei patikrino, ar su jais susiję kaltinimai nėra per seni. Be to, jis neatsižvelgė į išsamias pastabas, kurias jie adresavo Komisijai ir Bendrajam Teismui, ginčydami kaltinimų jiems pagrįstumą.
Taryba pirmiausia tvirtina, kad apeliantų antrasis pagrindas yra netikslus ir jie painioja argumentus, susijusius su ginčijamų aktų išoriniu teisėtumu, ypač pareiga motyvuoti, t. y. esminiu procedūriniu reikalavimu, su argumentais, susijusiais su jų turinio teisėtumu, kuriais ginčijamas būtent įrašymo į ginčijamą sąrašą motyvų pagrįstumas. Taigi šis pagrindas neatitinka Teisingumo Teismo procedūros reglamento 169 straipsnio 2 dalyje įtvirtintų formos reikalavimų, todėl jį reikia atmesti kaip akivaizdžiai nepriimtiną. Papildomai ji teigia, kad minėtame pagrinde apeliantai tik performuluoja pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą, kuriame ginčijama motyvų, kuriais rėmėsi Komisija tam, kad įrašytų apeliantus į ginčijamą sąrašą, esmė ir kuris bet kuriuo atveju turi būti atmestas dėl tų pačių priežasčių, kaip nurodytos nagrinėjant pirmąjį apeliacinio skundo pagrindą.
Komisijos manymu, šis pagrindas, susijęs su skundžiamo sprendimo 78 ir 79 punktais, kuriuose Bendrasis Teismas konstatavo, kad, kiek tai susiję su Reglamentu Nr. 1139/2010, pareiga motyvuoti nebuvo pažeista, yra akivaizdžiai netinkamai pagrįstas. Bendrasis Teismas konkrečiai taikė 2013 m. liepos 18 d. Sprendime Komisija ir kt. / Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
punktas) nustatytus kriterijus, pagal kuriuos reikalaujama, kad šiais motyvais būtų nurodytos individualios, specifinės ir konkrečios priežastys, dėl kurių kompetentingos institucijos mano, kad atitinkamam asmeniui taikytinos ribojamosios priemonės. Ji priduria, kad pastarojo sprendimo 120 ir 121 punktai susiję su nurodytų motyvų vertinimu iš esmės, o ne su pareiga motyvuoti, todėl „apeliantai kritikuoja ne tą dalyką“.
Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 80 punkte Bendrasis Teismas atmetė kaip nepagrįstą apeliantų nurodytą antrąjį ieškinio pagrindą, susijusį su Komisijos pažeista pareiga motyvuoti ginčijamus aktus. Šiame pagrinde jie kritikuoja tai, kad motyvai, kuriais rėmėsi Komisija, įrašydama juos į ginčijamą sąrašą, buvo neaiškūs ir nepakankami.
Skundžiamo sprendimo 74–76 punktuose priminęs reikalavimus, susijusius su institucijoms pagal SESV 296 straipsnį tenkančia pareiga motyvuoti aktus, Bendrasis Teismas, be kita ko, pabrėžė, kad, vadovaujantis 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
) 116 punktu, ši pareiga reiškia, kad visada, įskaitant kai Sąjungos akto motyvai atitinka tuos, kuriuos jau išdėstė tarptautinis subjektas, šiais motyvais turi būti nurodytos individualios, specifinės ir konkrečios priežastys, dėl kurių kompetentingos institucijos mano, kad atitinkamam asmeniui taikytinos ribojamosios priemonės.
Tuo remdamasis, skundžiamo sprendimo 77 punkte Bendrasis Teismas padarė išvadą, kad „galima pasiremti tik motyvų, kuriais remiantis suinteresuotieji asmenys įrašyti į ginčijamą sąrašą, pareiškimu, jeigu jame yra pateiktos individualios, specifinės ir konkrečios priežastys, kurios tebegalioja atsižvelgus į asmenų, įtrauktų į sąrašą, pateiktas pastabas.“
Kaip matyti iš skundžiamo sprendimo 78 ir 79 punktų, Bendrasis Teismas, viena vertus, pažymėjo, jog Reglamente Nr. 1139/2010 nurodyta, kad ieškovams buvo pateikti motyvų pareiškimai ir kad šiuo klausimu jie galėjo pareikšti pastabas, ir, kita vertus, jis įvertino šių pareiškimų motyvus ir nusprendė, kad šiuo atveju jie atitiko reikalavimus, išplaukiančius iš 2013 m. liepos 18 d. Sprendimo Komisija ir kt. / Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
,
punktas), nes juose buvo nurodytos individualios, specifinės ir konkrečios ieškovų įrašymo į ginčijamą sąrašą priežastys.
Todėl negalima teigti, kad minėtuose punktuose nurodytais motyvais, kuriais Bendrasis Teismas įvertino apeliantų įrašymo iš naujo į ginčijamą sąrašą motyvus, tas teismas nepatikrino, ar Komisija įvykdė savo pareigą motyvuoti ginčijamus aktus.
Taigi, kadangi apeliantai netvirtino, kad Bendrasis Teismas iškraipė antrąjį jų ieškinio pagrindą, antrąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti kaip nepagrįstą.
Dėl trečiojo pagrindo
Šalių argumentai
Trečiajame pagrinde apeliantai teigia, kad Bendrasis Teismas klaidingai nusprendė, jog Komisija atidžiai, nešališkai ir savarankiškai išnagrinėjo faktines aplinkybes, nurodytas ginčijamų aktų motyvų pareiškime, taip pat jų pateiktus kaltę paneigiančius įrodymus ir pastabas. Šiuo atžvilgiu jie pabrėžia, kad, atrodo, Bendrasis Teismas neatsižvelgė į nagrinėjant bylą jų pateiktas rašytines ir žodines pastabas, nes neatsakė nė į vieną nurodytą argumentą.
Apeliantų manymu, ginčijamų aktų priėmimo momentu Komisija tik paprasčiausiai sudarė įspūdį, kad tikrina bylos medžiagą. Iš esmės ji vien formaliai paisė apeliantų teisės į gynybą, visiškai neketindama atsižvelgti į jų pastabas ir abejoti Sankcijų komiteto vertinimu; tokį elgesį Bendrasis Teismas jau pasmerkė 2010 m. rugsėjo 30 d. Sprendime Kadi / Komisija (
T‑85/09
,
EU:T:2010:418
,
punktas), o vėliau 2014 m. kovo 21 d. Sprendime Yusef / Komisija (
T‑306/10
,
EU:T:2014:141
,
ir
punktai) ir 2015 m. balandžio 14 d. Sprendime Ayadi / Komisija (
T‑527/09
RENV, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:205
,
ir
punktai). Aplinkybė, kad Komisija visiškai nesusisiekė su Jungtine Karalyste, valstybe nare, kurios siūlymu jie buvo įrašyti į asmenų, kurių lėšos įšaldomos, sąrašus ir kuri ginčijamų aktų priėmimo momentu nebepritarė jų įrašymui iš naujo, patvirtina tokį elgesį.
Bendrasis Teismas skundžiamo sprendimo 66 ir 67 punktuose tik konstatavo, kad Komisija 2010 m. balandžio 16 d.„peržiūrėjo“ įrašymo motyvus ir 2010 m. gegužės 27 d., rugsėjo 14 d. ir spalio 26 d. apsikeitė informacija su Sankcijų komitetu. Vis dėlto niekas neleidžia nustatyti, kad Komisija iš tiesų įvertino kaltę paneigiančius įrodymus ir nurodytų motyvų pagrįstumą. Vien tai, kad 2010 m. gegužės 27 d. ji perdavė Sankcijų komitetui apeliantų pastabas ir paprašė paaiškinti priežastis, dėl kurių apeliantai nebuvo išbraukti iš ginčijamo sąrašo, neleidžia nustatyti, kad Komisija pati įvertino iš Jungtinės Karalystės valdžios institucijų gautus duomenis. Taip skundžiamo sprendimo 66–70 punktuose Bendrasis Teismas patvirtino „neracionalų“ faktinių aplinkybių vertinimą.
Taryba mano, kad apeliantų trečiasis pagrindas susijęs su Bendrojo Teismo konstatuotais faktais, todėl jį reikia atmesti kaip nepriimtiną. Ji tvirtina, kad, remdamasis Komisijos atlikta peržiūros procedūra, Bendrasis Teismas neiškraipė nė vienos faktinės aplinkybės, susijusios su pirmuoju ir antruoju ieškinio pagrindais, kuriuos apeliantai nurodė bylą nagrinėjant pirmojoje instancijoje. Jie apeliacinėje instancijoje nepateikė pakankamai argumentų, kurie galėtų patvirtinti, kad Bendrasis Teismas akivaizdžiai iškraipė įrodymus, susijusius su Komisijos vykdytos procedūros faktinėmis aplinkybėmis, ji laikėsi 2013 m. liepos 18 d. Sprendime Komisija ir kt. / Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
) nustatytų principų.
Komisija taip pat tvirtina, kad apeliantai, kurie iš esmės Teisingumo Teismo prašo peržiūrėti jų įrašymo į ginčijamą sąrašą įrodymus ir faktines aplinkybes, nenurodė nė vieno konkretaus dokumento, įrodančio, kad Bendrojo Teismo vertinimai yra faktiškai neteisingi, ar įrodančio, kad jis iškraipė jam pateiktus įrodymus, todėl trečiasis jų apeliacinio skundo pagrindas turi būti atmestas kaip nepriimtinas.
Be to, ji mano, kad ieškovų nurodyti trys labai bendri argumentai, skirti jų kaltinimui, kad Bendrasis Teismas neracionaliai įvertino faktines aplinkybes, pagrįsti, neturi pagrindo. Visų pirma negalima sutikti su tvirtinimu, kad skundžiamo sprendimo 70 punkte esantis motyvas nepagrįstas, nes Bendrasis Teismas teisingai konstatavo, kad, viena vertus, Komisija kruopščiai, savarankiškai ir kritiškai išnagrinėjo apeliantų pastabas ir jų įrašymą į asmenų, kuriems taikytinos ribojamosios priemonės, dėl kurių nusprendė Sankcijų komitetas, sąrašą, ir, kita vertus, šio komiteto išvadų ji neperrašė automatiškai. Be to, apeliantų argumentai, kad skundžiamo sprendimo 66–70 punktuose išdėstyti motyvai nesuderinami su 2013 m. liepos 18 d. Sprendimu Komisija ir kt. / Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
), 2014 m. kovo 21 d. Sprendimu Yusef / Komisija (
T‑306/10
,
EU:T:2014:141
) ir 2015 m. balandžio 14 d. Sprendimu Ayadi / Komisija (
T‑527/09
RENV, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2015:205
), neturi pagrindo, nes tai, ar buvo pažeistos teisės į gynybą ir teisė į veiksmingą teisminę gynybą, reikia vertinti atsižvelgiant į konkrečias kiekvieno atvejo aplinkybes. Galiausiai argumentas, kad skundžiamo sprendimo 66–70 punktuose padaryta teisės klaida, nes nebuvo susisiekta su Jungtine Karalyste, yra nepagrįstas. Iš tiesų pagal šią jurisprudenciją visiškai nereikalaujama įpareigoti Komisiją užmegzti kontaktą su Jungtine Karalyste. Bet kuriuo atveju Komisija konsultavosi su Sąjungos vadybos komitetu, kuriame atstovaujama visoms valstybėms narėms.
Teisingumo Teismo vertinimas
Skundžiamo sprendimo 59–70 punktuose išnagrinėjęs pirmąjį ieškinio pagrindą, susijusį su Komisijos atliktos peržiūros procedūros pažeidimais, Bendrasis Teismas jį atmetė.
Pirmiausia skundžiamo sprendimo 59–65 punktuose jis priminė, kaip Teisingumo Teismas 2013 m. liepos 18 d. Sprendime Komisija ir kt. / Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
) suformulavo institucijoms tenkančias pareigas dėl teisės į gynybą ir teisės į veiksmingą teisminę gynybą paisymo, kai jos priima sprendimą dėl asmens įtraukimo į asmenų, kuriems taikytinos ribojamosios priemonės, sąrašą.
Tada skundžiamo sprendimo 66–70 punktuose jis išnagrinėjo Komisijos procedūros, skirtos Reglamentui Nr. 1139/2010, kuriame iš naujo apeliantai įrašomi į ginčijamą sąrašą, priimti, skirtingus etapus.
Tuo remdamasis jis padarė išvadą, kad Komisija paisė trijų procedūrinių garantijų, kurias Teisingumo Teismas nurodė 2013 m. liepos 18 d. Sprendime Komisija ir kt. / Kadi (
C‑584/10 P, C‑593/10 P ir C‑595/10 P
,
EU:C:2013:518
), nes ji kruopščiai, savarankiškai ir kritiškai išnagrinėjo šalių pastabas ir Sankcijų komiteto sprendimą dėl įrašymo į sąrašą, taip pat išsamiai ir asmeniškai išanalizavo jo pastabas. Todėl skundžiamo sprendimo 71 punkte jis nusprendė, kad apeliantų pirmąjį ieškinio pagrindą reikia atmesti.
Tačiau trečiajame savo apeliacinio skundo pagrinde apeliantai nenurodė nieko, kas įrodytų, kad Bendrojo Teismo vertinimai buvo pagrįsti iš esmės neteisingais faktais ar kad jis iškraipė jam pateiktus įrodymus.
Iš tiesų jie tik tvirtina, kad Bendrasis Teismas klaidingai konstatavo, kad Komisija atidžiai, nešališkai ir savarankiškai išnagrinėjo jų atvejį. Šiuo atžvilgiu jie remiasi aplinkybe, kad Jungtinė Karalystė, kurios siūlymu jie buvo įrašyti į Jungtinių Tautų sąrašą, 2009 m. lapkričio mėn. radikaliai pakeitė savo poziciją dėl jų, ir Komisijos ir Sankcijų komiteto susirašinėjimu, vykusiu nuo 2009 m. rugsėjo mėn.
Vis dėlto konstatuotina, kad, nors tokia aplinkybė galėtų pateisinti jų išbraukimą iš ginčijamo sąrašo, kaip galiausiai ir atsitiko priėmus Reglamentą Nr. 640/2011, Bendrasis Teismas negali vien remdamasis šia aplinkybe nuspręsti, kad Komisija neįvykdė jai tenkančių įsipareigojimų ir, priėmusi Reglamentą Nr. 1139/2010, pažeidė apeliantų teisę į gynybą.
Iš tiesų pirmiausia primintina, kad ieškovai į ginčijamą sąrašą pirmąkart buvo įtraukti Reglamentu Nr. 246/2006, 2006 m. vasario 7 d. Sankcijų komitetui nusprendus įrašyti juos į asmenų ir subjektų, kuriems taikomos ribojamosios priemonės, sąrašą, parengtą vadovaujantis Rezoliucija 1390 (2002). Vėliau Reglamento Nr. 881/2002 2 straipsnis, kiek jis susijęs su apeliantais, buvo panaikintas 2010 m. rugsėjo 29 d. Sprendimu Al‑Faqih ir kt. / Taryba (
T‑135/06–T‑138/06
, nepaskelbtas Rink.,
EU:T:2010:412
), nurodytu šio sprendimo 6 punkte. Tada jie buvo iš naujo įrašyti į ginčijamą sąrašą Reglamentu Nr. 1139/2010, dėl kurio panaikinimo pareikštas ieškinys atmestas Bendrojo Teismo priimtu skundžiamu sprendimu. Galiausiai iš ginčijamo sąrašo jie buvo išbraukti Įgyvendinimo reglamentu Nr. 640/2011, priimtu priėmus 2011 m. birželio 22 d. Sankcijų komiteto sprendimą išbraukti juos iš Jungtinių Tautų sąrašo.
Kaip matyti iš Reglamento Nr. 1139/2010 2–6 konstatuojamųjų dalių, jis galiojo atgaline data ir iš esmės buvo skirtas Reglamentui Nr. 881/2002, iš dalies pakeistam Reglamentu Nr. 246/2006, pakeisti, kiek tai susiję su apeliantais. Reglamento Nr. 1139/2010 2 straipsnio antroje pastraipoje aiškiai nurodyta, kad jis taikytinas nuo 2006 m. vasario 11 d.
Todėl apeliantų argumentai laikytini nereikšmingais.
Tuo remiantis darytina išvada, kad trečiąjį apeliacinio skundo pagrindą reikia atmesti.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Pagal Teisingumo Teismo procedūros reglamento 184 straipsnio 2 dalį, jeigu apeliacinis skundas yra nepagrįstas, bylinėjimosi išlaidų klausimą sprendžia Teisingumo Teismas. Pagal to paties reglamento 138 straipsnio 1 dalį, taikomą apeliaciniame procese pagal jo 184 straipsnio 1 dalį, pralaimėjusiai šaliai nurodoma padengti bylinėjimosi išlaidas, jei laimėjusi šalis to reikalavo.
Kadangi Taryba ir Komisija prašė priteisti bylinėjimosi išlaidas iš apeliantų, o pastarieji pralaimėjo bylą, Al‑Bashir Mohammed Al‑Faqih, Ghunia Abdrabbah ir Taher Nasuf turi jas padengti.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (aštuntoji kolegija) nusprendžia:

1.
Atmesti apeliacinį skundą.

2.
Al‑Bashir Mohammed Al‑Faqih, Ghunia Abdrabbah ir Taher Nasuf padengia bylinėjimosi išlaidas.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: anglų.