CELEX: 62017TJ0337
Konkurents
Keelatud kokkulepped
Lennulastiturg
Otsus, milles tuvastatakse ELTL artikli 101, EMP lepingu artikli 53 ning ühenduse ja Šveitsi vahel sõlmitud õhutranspordilepingu artikli 8 rikkumine
Lennulastiteenuste hinna elementide (kütuse lisatasu, ohutuse lisatasu, vahendustasu maksmine lisatasudelt) kooskõlastamine
Teabevahetus
Komisjoni territoriaalne pädevus
Üks ja vältav rikkumine
Rikkumise süüks panemine
Vastutusele võtmata jätmise tingimused
Võrdne kohtlemine
Põhjendamiskohustus
Trahvisumma
Müügiväärtus
Rikkumise raskus
Rikkumises osalemise kestus
Kergendavad asjaolud
Konkurentsivastase tegevuse õhutamine avaliku sektori poolt
Proportsionaalsus
Täielik pädevus

)
[…]
II.

Menetlus ja poolte nõuded
Hageja esitas käesoleva hagi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 30. mail 2017.
Komisjon esitas kostja vastuse, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 29. septembril 2017.
Hageja esitas repliigi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 3. jaanuaril 2018.
Komisjon esitas vasturepliigi, mis saabus Üldkohtu kantseleisse 28. veebruaril 2018.
Neljanda koja ettepanekul otsustas Üldkohus 24. aprillil 2019 oma kodukorra artikli 28 alusel suunata käesoleva kohtuasja laiendatud koosseisule.
Üldkohus esitas 24. mail 2019 kodukorra artiklis 89 ette nähtud menetlust korraldavate meetmete raames pooltele kirjalikud küsimused. Pooled vastasid määratud tähtaja jooksul.
Poolte kohtukõned ja vastused Üldkohtu küsimustele kuulati ära 12. juuni 2019. aasta kohtuistungil.
Hageja esitas 18. juunil 2019 dokumendi, mida Üldkohus oli taotlenud 12. juuni 2019. aasta kohtuistungil.
Üldkohus lõpetas 24. juunil 2019 menetluse suulise osa.
Üldkohus (neljas koda laiendatud koosseisus) leidis 31. juuli 2020. aasta määruses, et tal ei ole piisavalt teavet ja et pooltel tuleb esitada oma seisukohad ühe argumendi kohta, mille üle pooled ei olnud vaielnud, ning otsustas kodukorra artikli 113 alusel menetluse suulist osa uuendada.
Pooled vastasid määratud tähtaja jooksul mitmele Üldkohtu 4. augusti 2020. aasta küsimusele ning esitasid seejärel seisukohad nende vastuste kohta.
Üldkohus lõpetas 6. novembri 2020. aasta otsusega uuesti menetluse suulise osa.
Hageja palub Üldkohtul:
–
esimese võimalusena tühistada vaidlustatud otsus tervikuna teda puudutavas osas;
–
teise võimalusena tühistada vaidlustatud otsuse artikli 1 lõike 1 punkt b, lõike 2 punkt b, lõike 3 punkt b ja lõike 4 punkt b, artikli 3 punkt b ja artikkel 4 ning vähendada talle vaidlustatud otsusega määratud trahve;
–
kolmanda võimalusena tühistada vaidlustatud otsuse artikli 3 punktid b ja d ning vähendada talle määratud trahve;
–
igal juhul mõista kõik kohtukulud välja Euroopa Komisjonilt.
Komisjon palub sisuliselt Üldkohtul:
–
jätta hagi rahuldamata;
–
muuta hagejale määratud trahvi summat, tühistades üldise 50% vähendamise ja üldise 15% vähendamise juhul, kui Üldkohus peaks leidma, et saabuva lennulasti teenuste müügist saadud käivet ei saanud müügiväärtuse hulka arvata;
–
mõista kohtukulud välja hagejalt.
III.

Õiguslik käsitlus
[…]
A.

Tühistamisnõuded
[…]
3.

Esimene väide, et on toime pandud rikkumised, kui hagejale arvati süüks endise äriühingu Air France ja AFi tegevus ning üks osa KLMi tegevusest
Käesolev väide, milles hageja väidab, et komisjon pani talle õigusvastaselt süüks endise äriühingu Air France ja AFi tegevuse ning ühe osa KLMi tegevusest, koosneb kahest osast, millest esimese kohaselt on komisjon pannud toime rikkumised, kui ta pani hagejale süüks AFi tegevuse alates 15. septembrist 2004 ja KLMi tegevuse alates 5. maist 2004, ning teise osa kohaselt on komisjon pannud toime rikkumised, pannes hagejale süüks endise äriühingu Air France tegevuse, mis leidis aset 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004.
Lisaks heidab hageja komisjonile ette, et ta kinnitas vaidlustatud otsuse põhjenduses 1085, et hagejat ja AFi tuleb rikkumises osalemise tõttu lugeda solidaarselt vastutavaks trahvi maksmise eest. Nimelt ei võtnud hageja ei otseselt ega kaudselt osa viidatud tegevusest, kuna selles osales vaid AF.
Üldkohus teeb selle etteheite kohta otsuse koos käesoleva väite teise osaga, kuna need kaks on omavahel lahutamatult seotud.
a)

Väite esimene osa, mis puudutab rikkumisi, kuna hagejale on süüks pandud AFi tegevus alates 15. septembrist 2004 ja KLMi tegevus alates 5. maist 2004
Käesolev väiteosa, milles hageja märgib, et komisjon on õigusvastaselt talle süüks pannud AFi tegevuse 15. septembrist 2004 ja KLMi tegevuse 15. septembrist 2004, jaguneb neljaks etteheiteks, millest esimene puudutab viga selles, et hagejale pandi süüks KLMi tegevus 5. maist kuni 15. septembrini 2004, teine puudutab ebapiisavat põhjendust, kui lükati tagasi asjaolud, mis tõendavad AFi ja KLMi sõltumatust, kolmas puudutab vigu selles, et hagejale pandi süüks AFi ja KLMi tegevus alates 15. septembrist 2004, ja neljas puudutab isikliku vastutuse ning karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtete rikkumist.
Kõigepealt tuleb analüüsida teist etteheidet, mis puudutab oluliste menetlusnormide järgimist komisjoni poolt.
1)

Teine etteheide, et AFi ja KLMi sõltumatust kinnitavate asjaolude tagasilükkamist ei ole piisavalt põhjendatud
Hageja väidab, et komisjon ei põhjendanud piisavalt AFi ja KLMi sõltumatust kinnitavate asjaolude tagasilükkamist, piirdudes neile kaudselt viitamisega ja väitega, et AFi puhul ei olnud need piisavad otsustava mõju avaldamise eelduse ümberlükkamiseks. Hageja leiab, et komisjon oli siiski kohustatud konkreetselt uurima kõiki asjaolusid, mis kinnitavad seda sõltumatust, ning võtma üksikasjaliku seisukoha vastutuse eelduse ümberlükkamise kohta. Pelk viide vaidlustatud otsuse põhjenduses 1083 sama otsuse põhjenduses 1073 osundatud kohtupraktikale ning otsuse konfidentsiaalses lisas loetletud asjaolud ei ole piisavad. KLMi osas on komisjoni põhjendamiskohustus veelgi suurem, kuna ta tunnistas, et ta ei kohaldanud vastutuse eeldust. Samas ei ole ta selles otsuses isegi maininud asjaolusid, mis tõendasid KLMi sõltumatust. Lisaks tunnistas ta Üldkohtus, et kõnealuses otsuses ei põhjendanud ta haldusmenetluse käigus esitatud tõendite tõendusliku väärtuse tagasilükkamist.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Kõigepealt tuleb meenutada, et konkurentsieeskirjade rikkumise tütarettevõtja poolt võib emaettevõtjale süüks panna eelkõige siis, kui tütarettevõtja – ehkki tal on eraldi õigusvõime – ei määra oma tegevust turul kindlaks iseseisvalt, vaid rakendab enamjaolt talle emaettevõtja poolt antud juhiseid ja seda eelkõige majanduslike, organisatsiooniliste ja õiguslike sidemete tõttu, mis neid kahte õigussubjekti seovad (10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Areva jt vs. komisjon,
C‑247/11 P ja C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, punkt
).
Nimelt, kuna sellises olukorras kuuluvad emaettevõtja ja tütarettevõtja samasse majandusüksusesse ja moodustavad seega ühe ettevõtja ELTL artikli 101 tähenduses, võib komisjon adresseerida trahve määrava otsuse emaettevõtjale, ilma et oleks vaja tuvastada emaettevõtja isiklikku seotust rikkumisega (10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Areva jt vs. komisjon,
C‑247/11 P ja C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, punkt
).
Niisuguses spetsiifilises olukorras, kus emaettevõtja esindab 100% sellise tütarettevõtja kapitalist, kes on toime pannud liidu konkurentsieeskirjade rikkumise, võib esiteks emaettevõtja selle tütarettevõtja tegevust otsustavalt mõjutada ning teiseks kehtib ümberlükatav eeldus, et emaettevõtja ka tegelikult mõjutab otsustavalt oma tütarettevõtja tegevust (10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Areva jt vs. komisjon,
C‑247/11 P ja C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, punkt
).
Kui komisjon sellises olukorras tõendab, et emaettevõtja esindab kogu tütarettevõtja kapitali, piisab sellest eeldamiseks, et emaettevõtja mõjutab tegelikult otsustavalt viidatud tütarettevõtja kaubandusstrateegiat. Komisjon saab seejärel pidada emaettevõtjat tütarettevõtjale määratud trahvi maksmise eest solidaarselt vastutavaks, v.a kui see emaettevõtja, kelle kohustus on see eeldus ümber lükata, esitab piisavalt tõendeid, et tema tütarettevõtja tegutseb turul sõltumatult (10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Areva jt vs. komisjon,
C‑247/11 P ja C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, punkt
).
Lisaks, kui liidu konkurentsieeskirjade kohaldamise otsus puudutab mitut adressaati ja rikkumise süükspanemise küsimust, peab see sisaldama piisavaid põhjendusi iga adressaadi kohta, eriti nende kohta, keda vastavalt sellele otsusele rikkumise eest rahaliselt karistatakse. Nii peab otsus tütarettevõtja rikkumise eest vastutavaks peetud emaettevõtja suhtes üldjuhul sisaldama ülevaadet põhjendustest, mis õigustab rikkumise sellele äriühingule süükspanemist (10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Areva jt vs. komisjon,
C‑247/11 P ja C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, punkt
).
Mis puudutab täpsemalt komisjoni otsust, mis tugineb teatud adressaatide osas ainult otsustava mõju tegelikult avaldamise eeldusele, siis tuleb tõdeda, et komisjonil on igal juhul – sest vastasel juhul muutuks see eeldus tegelikult ümberlükkamatuks – kohustus esitada otsuse adressaatidele kohased põhjused, miks välja toodud faktilised ja õiguslikud asjaolud ei olnud piisavad nimetatud eelduse ümberlükkamiseks (10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Areva jt vs. komisjon,
C‑247/11 P ja C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, punkt
).
Samas ei ole komisjon kuidagi kohustatud tuginema ainult sellele eeldusele. Nimelt ei takista miski seda institutsiooni tuvastamast emaettevõtja tegelikku otsustavat mõju tütarettevõtjale muude tõendite alusel või kogumis nende tõendite ja selle eeldusega. Viimasel juhul on tegemist nn kahe aluse meetodiga (10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Areva jt vs. komisjon,
C‑247/11 P ja C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, punktid
ja
).
Mis puudutab sellist otsust, mis tugineb tütarettevõtja rikkumise emaettevõtjale süüks panemisel kahe aluse meetodile, siis on emaettevõtja esitatud tõendite terviklik hindamine – kuivõrd need on asjasse puutuvad viidatud eelduse ümberlükkamiseks – komisjoni kohuseks oleva põhjendamise tasemega põhimõtteliselt kooskõlas, kui see võimaldab emaettevõtjal teada põhjuseid, miks komisjon otsustas panna vastutuse tütarettevõtja rikkumise eest temale (vt selle kohta 10. aprilli 2014. aasta kohtuotsus Areva jt vs. komisjon,
C‑247/11 P ja C‑253/11 P
,
EU:C:2014:257
, punkt
).
Väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb siiski, et kuigi komisjonil on tõepoolest kohustus põhjendada oma otsuseid, märkides faktilised ja õiguslikud asjaolud, millest sõltub meetme õiguslik põhjendus, ning kaalutlused, mis viisid otsuse tegemiseni, ei ole tal kohustust käsitleda kõiki haldusmenetluse jooksul iga huvitatud isiku tõstatatud faktilisi ja õiguslikke asjaolusid ega eelkõige kohustust võtta seisukoht asjaolude kohta, mis ilmselgelt asjasse ei puutu, ei oma tähtsust või on selgelt teisejärgulised (vt 6. veebruari 2014. aasta kohtuotsus Elf Aquitaine vs. komisjon,
T‑40/10
, ei avaldata,
EU:T:2014:61
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Mis puudutab käesolevas asjas nende hageja esitatud asjaolude tagasilükkamist, millega sooviti tõendada AFi sõltumatust, märkis komisjon pärast seda, kui ta oli vaidlustatud otsuse põhjendustes 1070–1073 meenutanud põhimõtteid, mida kohaldatakse sama majandusüksuse raames toime pandud rikkumise eest vastutavate isikute kindlakstegemisele, vaidlustatud otsuse põhjendustes 1081–1084 järgmist:
„1081 [AFi] töötajad osalesid rikkumises 15. septembrist 2004 kuni 14. veebruarini 2006.
1082 Samal perioodil kuulus [hagejale] 100% [AFi] majanduslikest õigustest ja hääleõigustest.
1083 Vastavalt [selle otsuse punktis 6.1] meenutatud kohtupraktikale eeldatakse seega, et [hageja] avaldas sel perioodil [AFile] otsustavat mõju. [Hageja] ei esitanud piisavaid tõendeid, et lükata ümber eeldust, et ta avaldas [AFile] otsustavat mõju. Järelikult kuuluvad [hageja] ja [AF] ELTL artikli 101, EMP lepingu artikli 53 ning [EÜ-Šveitsi õhutranspordi]lepingu artikli 8 kohaldamise huvides samasse ettevõtjasse, kes pani toime rikkumise 15. septembrist 2004 kuni 14. veebruarini 2006.
1084 Peale täieõiguslikule ja terviklikule omandisuhtele esineb ka muid asjaolusid, mis tõendavad, et sellel perioodil oli [hagejal] otsustav mõju [AFi] üle, või vähemalt kinnitavad sellekohast eeldust (vt [sama otsuse] konfidentsiaalne lisa, millega vaid [hagejal] on õigus tutvuda).“
Vaidlustatud otsuse konfidentsiaalses lisas, milles on loetletud muud selle otsuse põhjenduses 1084 viidatud tõendid, on AFi kohta märgitud järgmist:
[
konfidentsiaalne
] (
)
Sellest tuleneb, et hagejale AFi tegevuse omistamisel tugines komisjon nii otsustava mõju tegeliku avaldamise eeldusele selle kontrolli tõttu, mis hagejal oli seetõttu, et talle kuulus kogu AFi kapital ja kõik AFi aktsiatega seotud hääleõigused, kui ka reale kaudsetele tõenditele, mille eesmärk oli tõendada tegelikku mõjutamist. Selles osas tugines ta esiteks sellele, et hagejal on AFi tegevuse üle oma erinevate juhtorganite kaudu juhtimis-, suunamis- ja kontrollipädevus, teiseks sellele, et AFil ja KLMil on ühine struktuur konkreetselt lennulasti kohta, ja kolmandaks sellele, et mitu juhtivat töötajat ühendasid ülesandeid nii hagejas kui AFis.
Mis puudutab seejärel hageja esitatud selliste asjaolude tagasilükkamist, millega sooviti tõendada KLMi sõltumatust, siis märkis komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 1086–1088 järgmist:
„1086 [KLMi] töötajad osalesid rikkumises 21. detsembrist 1999 kuni 14. veebruarini 2006, st kogu rikkumisperioodi vältel. KLMi tuleb seega pidada vastutavaks tema otsese osalemise eest rikkumises.
1087 Nagu on selgitatud [selle otsuse punktis 2.2], omandas [endine äriühing Air France] 5. mail 2004 kontrolli KLMi üle. Alates 5. maist 2004 kuulub [hagejale] 97,5% majanduslikest õigustest ja 49% hääleõigustest KLMis.
1088 Neil põhjustel, mis on esitatud [selle otsuse] konfidentsiaalses lisas, millele on juurdepääs ainult [hagejal], leiab komisjon, et alates 5. maist 2004 avaldas [hageja] otsustavat mõju KLMile.“
Vaidlustatud otsuse konfidentsiaalses lisas, milles on loetletud muud selle otsuse põhjenduses 1088 viidatud tõendid, on KLMi osas märgitud järgmist:
[
konfidentsiaalne
]
Sellest tuleneb, et hagejale KLMi tegevuse omistamisel 5. maist 2004 kuni 14. veebruarini 2006 tugines komisjon nii hagejale kuuluvale kapitalile, hääleõigustele KLMis kui ka reale täiendavatele kaudsetele tõenditele selle kohta, et hageja avaldas KLMile tegelikult otsustavat mõju. Selles osas tugines ta esiteks sellele, et hagejal on KLMi tegevuse üle oma erinevate juhtorganite kaudu juhtimis-, suunamis- ja kontrollipädevus, teiseks sellele, et AFil ja KLMil on ühine struktuur konkreetselt lennulasti kohta, ja kolmandaks sellele, et mitu juhtivat töötajat ühendasid ülesandeid nii hagejas kui KLMis.
Hageja piirdus aga oma vastuses vastuväiteteatisele märkusega, et ta on „valdusettevõtja, kellel puudub igasugune tegevus õhutranspordi valdkonnas“, ja et ta „ei olnud mingil juhul seotud mis tahes viisil väidetud tegevusega“.
Eeltoodut arvestades ei saa komisjonile põhjendatult ette heita, et ta ei esitanud üksikasjalikke põhjendusi – kooskõlas kohtupraktikast tulenevate nõuetega –, mis puudutavad AFi ja KLMi sõltumatust näitavate tõendite tagasilükkamist.
Lisaks kuuluvad need neli kohtuotsust – millele hageja hagiavalduses viitas ja mis puudutavad komisjoni põhjendamisnõude taset olukorras, kui haldusmenetluses on esitatud vastupidised tõendid, millega püüti ümber lükata eeldust, et otsustavat mõju tegelikult avaldati – käesolevast juhtumist erinevasse konteksti.
Esiteks võttis Euroopa Kohus 29. septembri 2011. aasta kohtuotsuses Elf Aquitaine vs. komisjon (
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
) muu hulgas arvesse konkreetseid asjaolusid, mis on seotud komisjoni sellise varasema otsustuspraktika muutumisega, mille kohaselt tugineti süstemaatiliselt kahe aluse meetodile (vt selle kohta 7. veebruari 2012. aasta kohtuotsus Total ja Elf Aquitaine vs. komisjon,
C‑421/11 P
, ei avaldata,
EU:C:2012:60
, punkt
).
Teiseks tuleb hinnata 16. juuni 2011. aasta kohtuotsuse Air liquide vs. komisjon (
T‑185/06
,
EU:T:2011:275
), 16. juuni 2011. aasta kohtuotsuse Edison vs. komisjon (
T‑196/06
,
EU:T:2011:281
) ja 27. novembri 2014. aasta kohtuotsuse Alstom vs. komisjon (
T‑517/09
,
EU:T:2014:999
) ulatust, arvestades eespool punktides 226 ja 227 meenutatud Euroopa Kohtu praktikat, mille kohaselt juhul, kui komisjon ühendab tõendid otsustava mõju tegeliku avaldamise kohta ja sellise mõju avaldamise presumptsiooni – nagu ta siinses asjas tegi –, põhjendab ta piisavalt vastupidist näitavate tõendite tagasilükkamist, mille esitas uurimise all olev ettevõtja, analüüsides neid tõendeid tervikuna, mitte aga igaühte eraldi.
Järelikult tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.
2)

Esimene etteheide, mis puudutab viga selles, et hagejale arvati süüks KLMi tegevus 5. maist 2004 kuni 15. septembrini 2004
Hageja väidab, et ta asutati valdusühinguna alles 15. septembril 2004. Tema arvates ei saa emaettevõtjat pidada vastutavaks tütarettevõtja rikkumise eest perioodil, mis eelnes tütarettevõtja omandamisele, kui tütarettevõtja jätkab asjaomasel turul tegevust pärast seda omandamist. Seetõttu leiab ta, et teda ei saa pidada vastutavaks KLMi tegevuse eest alates 5. maist 2004, vastupidi sellele, mis nähtub vaidlustatud otsuse punktist 1089.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Käesolevas asjas nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 1087, et alates 5. maist 2004 kuulub hagejale 97,5% KLMi kapitalist ja 49% hääleõigustest KLMis.
On tõsi, nagu hageja õigesti märgib, et üksus, kellele kuulus see osalus ja hääleõigus KLMis 5. mail 2004, kandis nime Air France SA ehk endine äriühing Air France (vt selle kohta eespool punkt 53).
Poolte vahel ei ole siiski vaidlust selles, et hageja ja endine äriühing Air France on üks ja sama juriidiline isik. On tõsi, et komisjon viitas vaidlustatud otsuse põhjenduses 1080 mõistele „õigusjärglus“. Siiski nähtub vaidlustatud otsuse viidatud põhjendusest ja põhjendusest 22 üheselt, et endine äriühing Air France on pärast valdusühinguks ümberkujundamist ja ärinime muutmist „saanud“ hagejaks.
Täpsemalt märkis komisjon põhjenduses 22 järgmist:
„[Endine äriühing Air France] omandas 5. mail 2004 ainukontrolli [KLMi] üle pärast seda, kui [endine äriühing Air France] tegi vahetuspakkumise KLMi aktsiatele. [Endine äriühing Air France] ja KLM kuuluvad alates sellest kuupäevast [AF]-KLM kontserni. 15. septembril 2004 kujundati [endine äriühing Air France] ümber valdusühinguks ja sai uue nime [AF]-KLM, samas kui [endise äriühingu Air France] õhutransporditegevus läks üle tütarettevõtjale „Air France Compagnie aérienne“, mis sai uue nime [AF]“.
Seega jätkas hageja KLMi kontrolli omamise osas 5. maist kuni 15. septembrini 2004 jätkuvalt nende õiguste teostamist ja kohustuste täitmist, mis ta oli omandanud siis, kui ta kandis veel endise äriühingu Air France ärinime.
Seega kinnitab hageja vääralt, et omistades talle KLMi tegevuse 5. maist kuni 15. septembrini 2004, pidas komisjon teda vastutavaks tema tütarettevõtja rikkumise eest perioodil, mis eelnes selle omandamisele.
Seetõttu tuleb see argument tagasi lükata.
3)

Kolmas etteheide, mis puudutab vigu hagejale AFi ja KLMi tegevuse süükspanemisel alates 15. septembrist 2004
Hageja väidab, et komisjon pani talle ekslikult süüks AFi ja KLMi tegevuse alates 15. septembrist 2004, kuna ta ei avaldanud neile äriühingutele mingit otsustavat mõju. Ta kinnitab, et alates 15. septembrist 2004 on ta üksnes finantsvaldusettevõtja, kes lennulasti sektoris ei tegutse. Ta väidab, et tema ülesanne oli lihtsalt esiteks kooskõlastamine ja finantskonsolideerimine, mis seisnes seadusjärgsete kohustuste täitmise tagamises raamatupidamise ning finantskommunikatsiooni ja finantsläbipaistvuse valdkonnas, ning teiseks oli tal roll AFi ja KLMi üldise strateegia määratlemisel, sekkumata siiski nende põhi- ja kaubandustegevusse või andmata neile mis tahes juhiseid. AF ja KLM määravad iseseisvalt kindlaks oma kaubanduspoliitika, strateegia, eelarve ja tegevuse lennulasti sektoris.
Sellega seoses leiab hageja, et asjaolud, millele komisjon vaidlustatud otsuse konfidentsiaalses lisas viitas, ei tõenda tema otsustava mõju avaldamist AFile ja KLMile. Esiteks väidab ta, et tema strateegilise juhtimise komitee ei ole kunagi saatnud AFile ja KLMile „siduvaid soovitusi“. Teiseks märgib ta, et tal ei ole oma juhatuse ja strateegilise juhtimise komitee vahendusel hierarhilist suhet AFi ja KLMiga. Kõik AFi ja KLMi lennulastiga seotud otsused anti asjaomasel ajavahemikul üle AF Cargole, KLM Cargole ning Joint Cargo Management Committeele (lennulasti halduse ühiskomitee, edaspidi „JCMC“). Kolmandaks rõhutab hageja, et ükski selles lisas nimetatud juhtorganite liikmetest, kes asjaomasel ajavahemikul olid kuulunud AFi või KLMi juhtorganitesse, ei sekkunud AFi või KLMi lennulastitegevusse. Neljandaks väidab ta, et JCMC on vaid AFi ja KLMi lennulastitegevuse kooskõlastamise organ, mis osaleb vaid nende ettevõtjate tasandil, mistõttu ta ei saanud seda kasutada AFi või KLMi kaubanduspoliitikasse sekkumiseks.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Kõigepealt tuleb eristada seda, kas käesolev etteheide on suunatud komisjoni hinnangute vastu, mis puudutavad AFi tegevuse süükspanemist või KLMi tegevuse süükspanemist.
Esimesel juhul, arvestades otsustava mõju tegeliku avaldamise eeldust seetõttu, et hageja osalus AFi kapitalis ja AFi aktsiatega esindatud hääleõigus tähendab kontrolli, siis peab vastavalt eespool punktis 223 meenutatud kohtupraktikale see emaettevõtja esitama tõendid, mis näitavad piisavalt, et tema tütarettevõtja tegutses turul iseseisvalt, ja sel viisil lükata see eeldus ümber.
Teisel juhul, kui kõnealust eeldust ei kohaldata, peab hageja üksnes tõendama, et komisjon ei tõendanud õiguslikult piisavalt, et KLM ei määranud oma tegevust turul kindlaks iseseisvalt.
Käesoleval juhul tuleb märkida, et hageja esitab mitu argumenti nende asjaolude vastu, mida komisjon kasutas vaidlustatud otsuse konfidentsiaalses lisas, et tõendada otsustavat mõju AFile. Siiski tuleb neid argumente arvesse võtta, et määrata kindlaks, kas komisjon järeldas põhjendatult, et hageja ei ole kõnealust eeldust ümber lükanud. Nimelt tuleb märkida, et need argumendid põhinevad peamiselt samadel faktilistel asjaoludel kui need, mille hageja esitas kõnealuse eelduse ümberlükkamiseks. Mis puudutab faktiväiteid, millele on viidatud kõnealuste asjaolude vastu suunatud argumentide toetuseks, kuid mida hageja ei korranud, et lükata seda eeldust ümber, siis peab Üldkohus neid arvesse võtma kui asjakohast asjaolu, et hinnata, kas AF määras oma tegevuse turul kindlaks iseseisvalt (vt selle kohta 16. juuni 2016. aasta kohtuotsus Evonik Degussa ja AlzChem vs. komisjon,
C‑155/14 P
,
EU:C:2016:446
, punkt
). Nii on see eelkõige väite puhul, et hageja strateegilise juhtimise komitee ei ole andnud „siduvaid soovitusi“.
Käesolevat etteheidet tuleb analüüsida nendest kaalutlustest lähtudes.
Esiteks tuleb märkida, et hageja viide sellele, et ta on laadilt finantsvaldusettevõtja, ei saa iseenesest kahtluse alla seada järeldust, et ta avaldab otsustavat mõju AFile ja KLMile (vt selle kohta 24. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Legris Industries vs. komisjon,
T‑376/06
, ei avaldata,
EU:T:2011:107
, punktid
ja
, ning 14. juuli 2011. aasta kohtuotsus Arkema France vs. komisjon,
T‑189/06
,
EU:T:2011:377
, punkt
). Kontserni kontekstis on kontserni finantsinvesteeringuid koordineeriv valdusühing äriühing, mille eesmärk on erinevates äriühingutes omatavate osaluste ümbergrupeerimine ja mille ülesanne on tagada nende ühtne juhtimine eelkõige selle eelarve kontrollimise kaudu (15. juuli 2015. aasta kohtuotsus HIT Groep vs. komisjon,
T‑436/10
,
EU:T:2015:514
, punkt
).
Mis puudutab AFi ja KLMi üldise strateegia määratlemist hageja poolt ja selle strateegia laia ulatust, kuna see hõlmas peamiselt sellise kontserni arenguhoobasid, mille valdusühing on hageja, siis kaugel sellest, et see tõendaks otsustava mõju puudumist, toetab see pigem järeldusi, millele komisjon vaidlustatud otsuses jõudis.
Kui eeldada, nagu kinnitab hageja, et see roll ei vii selleni, et ta sekkuks AFi ja KLMi põhi- ja kaubandustegevusse, siis tuleb meenutada, et otsustav mõju, mis võib õigustada seda, et emaettevõtjale omistatakse vastutus tema tütarettevõtja toime pandud rikkumise eest, ei pea puudutama ainult selle tütarettevõtja kaubanduspoliitikat
stricto sensu
(23. jaanuari 2014. aasta kohtuotsus Gigaset vs. komisjon,
T‑395/09
, ei avaldata,
EU:T:2014:23
, punkt
) ega olema tingimata seotud selle igapäevase juhtimisega (26. septembri 2013. aasta kohtuotsus The Dow Chemical Company vs. komisjon,
C‑179/12 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:605
, punkt
).
Lisaks tuleb märkida, et hageja väide, et ta ei sekkunud oma tütarettevõtjate põhi- ja kaubandustegevusse, on mitte üksnes ühegi tõendiga kinnitamata, vaid see on osaliselt vastuolus tema varasemate avaldustega, mis on tehtud tema 29. juuni 2007. aasta vastuses komisjoni 12. juuni 2007. aasta küsimustikule, mis saadeti uurimise käigus ja mis on esitatud hagiavalduse lisas. Nimelt nähtub nendest avaldustest, et „[hageja] juhatus […] sekkus Air France-KLM kontserni põhiliste tegevusalade peamistesse ärisuundadesse“.
Teiseks, mis puudutab argumenti, et AF ja KLM otsustasid iseseisvalt oma kaubanduspoliitika, strateegia, eelarve ja tegevuse üle lennulastisektoris, siis tuleb kõigepealt märkida, et hageja on jälle esitanud pelgad väited. Järgmiseks põhinevad hageja argumendid peamiselt sellel, et AF Cargo ja KLM Cargo osakonnad on iseseisvad nendest üksustest, kuhu nad kuuluvad, milleks on vastavalt AF ja KLM, mistõttu ei võimalda see tõendada AFi ja KLMi sõltumatust hagejast. Lõpuks ei ole hageja mainitud näited valdkondadest, milles AF Cargol ja KLM Cargol on väidetav sõltumatus, näiteks põhitegevuse tasandil lennulastitegevusega lahutamatult seotud logistikatoimingute teostamine või strateegilisel tasandil lisatasude kujundamine ja kindlaksmääramine, vastuolus üldisema strateegilise juhtimisega, mida hageja enda sõnul ise teostab. Nimelt on ülesannete jaotus äriühingute kontsernis tavapärane nähtus (vt selle kohta 14. juuli 2011. aasta kohtuotsus Arkema France vs. komisjon,
T‑189/06
,
EU:T:2011:377
, punkt
).
Kolmandaks, mis puudutab seda, et hageja strateegilise juhtimise komitee ei saatnud AFile ja KLMile „siduvaid soovitusi“, siis puudutab see hageja ja tema tütarettevõtjate vahelisi õiguslikke sidemeid. Kuigi soovituste saatmata jätmisele tugineti selleks, et vaielda vastu vaidlustatud otsuse konfidentsiaalses lisas loetletud asjaoludele, tuleb neil asjaoludel nüüd uurida, kas see võib seada kahtluse alla komisjoni järeldused tema tütarettevõtjate sõltumatuse puudumise kohta.
Ühest küljest tuleb tõdeda, et hageja ei ole selle väite toetuseks esitanud ühtegi tõendit, nagu strateegilise juhtimise komitee protokollid või koosolekute kokkuvõtted.
Teisest küljest märgitakse, et hageja ei vaidle vastu sellele, et strateegilise juhtimise komitee tuli kokku perioodil tema asutamisest 2004. aastal kuni rikkumisperioodi lõpuni. Lisaks nähtub tema 29. juuni 2007. aasta vastusest komisjoni 12. juuni 2007. aasta küsimustikule, et see komitee sai ka tegelikult sel perioodil kokku ja et ta „[oli] […] peamiselt sekkunud [strateegilistes] küsimustes“.
Arvestades strateegilise juhtimise komitee rolli ja pädevust, nagu need nähtuvad hageja 2004/2005. ja 2005/2006. aasta aastaaruande väljavõtetest, mis on lisatud tema 29. juuni 2007. aasta vastusele, näib väheusutav, et selle komitee arutelude eesmärk ei olnud just nimelt tütarettevõtjate AF ja KLM strateegia kooskõlastamine. Nimelt on nendes väljavõtetes märgitud, et „[nimetatud komitee] otsustes väljendatakse AFi ja KLMi ühist seisukohta mis tahes olulise strateegilise otsuse osas, mis puudutab kaubandus-, finants-, tehnilisi ja põhitegevuse valdkondi“.
Mis puudutab konkreetselt „siduvaid soovitusi“, siis on täpsustatud, et „[strateegilise juhtimise komitee] annab [AFi] juhatusele ning KLMi juhatusele ja nõukogule eespool nimetatud küsimustes siduvaid soovitusi“ ning et „[KLMi] juhatuse esimees, [AFi] juhatuse esimees ning kõik ühendatud üksuste või olenevalt olukorrast nende tütarettevõtjate direktorid ja juhtivtöötajad ei või vastu võtta või kehtestada otsuseid, mis kuuluvad [strateegilise juhtimise komitee] pädevusse, ilma et see komitee oleks eelnevalt teinud oma siduva soovituse“. Sellest tuleneb, et AFi ja KLMi osalemine teatud nende tegevusega lahutamatult seotud valdkondades sõltus sellest, kas hageja strateegilise juhtimise komitee tasandil võeti vastu siduvad (või kohustuslikud) soovitused. Käesolevas asjas ei ole hageja esitanud vähimatki tõendit ega ühtegi konteksti puudutavat asjaolu, mis võimaldaks Üldkohtul selgust saada, kas nimetatud komitee loobus oma eelisõigustest.
Eeltoodut arvestades tuleb tõdeda, et hagejal ei õnnestunud ümber lükata eeldust – mis on tuletatud kontrollist, mida võib järeldada kogu AFi kapitali ja AFi aktsiatega seotud hääleõiguste omamisest –, et ta avaldas AFile tegelikult otsustavat mõju ajavahemikul 15. septembrist 2004 kuni 14. veebruarini 2006.
Mis puudutab komisjoni järeldust, et hageja avaldas tegelikult otsustavat mõju KLMile, siis ei ilmne eespool punktides 258–267 esitatud analüüsist, mis puudutas hageja esimesi argumente käesoleva etteheite põhjenduseks, ühtegi viga komisjoni hinnangus.
Seega jääb üle hinnata hageja argumente, mis puudutavad vaidlustatud otsuse konfidentsiaalses lisas loetletud tõendeid tema sidemete kohta KLMiga, kuna need argumendid, mis puudutavad AFi, tuleb tulemusetuse tõttu tagasi lükata, sest hageja ei suutnud tõendada, et komisjon tegi kõnealusele eeldusele tuginedes vea.
Esiteks, mis puudutab hageja väidet, et strateegilise juhtimise komitee ei võtnud vastu ühtegi „siduvat soovitust“, siis tuleb viidata eespool punktides 263–267 esitatud mõttekäigule. Pealegi tugines komisjon vaidlustatud otsuses selle komitee pädevusele võtta vastu neid soovitusi (vt eespool punkt 233), mille olemasolu hageja ei ole vaidlustanud. Hageja võimalus määrata sel viisil kindlaks oma tütarettevõtja strateegiat annab aga iseenesest tunnistust juhtimisõiguse olemasolust, mis seab kahtluse alla tütarettevõtja tegevuse sõltumatuse.
Teiseks, mis puudutab hageja argumenti, et tema ja KLMi vahel ei olnud tema juhatuse ja strateegilise juhtimise komitee vahendusel „hierarhilist sõltuvussuhet“, siis tuleb see lükata tagasi samadel põhjustel, mis on esitatud eespool punktis 262.
Kolmandaks ei ole hagejal alust väita, et ükski tema juhtorganite liige, keda on mainitud vaidlustatud otsuse konfidentsiaalses lisas ja kes asjaomasel ajavahemikul kuulus KLMi juhtorganitesse, ei sekkunud lennulastiga seotud tegevusse. Ta tugineb selles osas asjaolule, et kõik lennulastiga seotud otsused tehti KLMi sees KLM Cargo osakonnas või JCMCs.
See argument tuleb tagasi lükata samadel põhjustel, mis on esitatud eespool punktis 262.
Lisaks tuleb märkida, et hageja on üksnes kinnitanud, ilma seda tõendamata, et need liikmed, kes ühendasid tema ja KLMi juhtorganites juhtivaid ülesandeid või mandaate, ei sekkunud lennulastitegevusse. Lisaks sellele, et see väide ei ole põhjendatud, ei lükka see iseenesest ümber nende kattumiste esinemist, samas kui väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et seda, kui suurel määral emaettevõtja sekkub tütarettevõtja juhtimisse, võib näidata tütarettevõtja tippjuhtide seas mitme sellise isiku esinemine, kellel on juhtiv ametikoht ka emaettevõtjas (vt 9. septembri 2015. aasta kohtuotsus Toshiba vs. komisjon,
T‑104/13
,
EU:T:2015:610
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Neljandaks väidab hageja tulemusetult, et JCMC oli vaid AFi ja KLMi lennulastitegevuse kooskõlastamise organ, kes tegutses viimaste tasandil, mistõttu ta ei saanud seda kasutada nende vastavasse kaubanduspoliitikasse sekkumiseks.
Sellega seoses märkis komisjon vaidlustatud otsuse konfidentsiaalses lisas, et [
konfidentsiaalne
] (vt eespool punkt 233). Ent nagu hageja õigesti märgib, viitavad toimikumaterjalid ja eelkõige tema 29. juuni 2007. aasta vastus komisjoni 12. juuni 2007. aasta küsimustikule, et tütarettevõtjate AF ja KLM lennulastiosakonna tasandil on korraldatud ühtne struktuur. Sellest ei nähtu, et see struktuur oleks loodud hagejasiseselt või et see väljendaks muul viisil otsustavat mõju, mida hageja oma tütarettevõtjatele avaldab.
Siiski on tõsi, et muud põhjused, mida ei ole tulemuslikult vaidlustatud ja mille komisjon esitas selleks, et arvata hagejale süüks KLMi tegevus alates 5. maist 2004, nimelt esiteks asjaolu, et talle kuulus 97,5% KLMi kapitalist ja 49% KLMi hääleõigustest, teiseks hageja juhtimis-, suunamis- ja kontrollipädevus KLMi tegevuse üle tema nõukogu ja tema strateegilise juhtimise komitee kaudu ning kolmandaks asjaolu, et KLMi eesotsas oli mitu isikut, kellel olid hagejas juhtrollid või kes tegutsesid äriühingult saadud volituste alusel, mis olid piisavad tõendamaks, et hageja tegelikult avaldas KLMile otsustavat mõju.
Eespool toodut arvestades tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.
4)

Neljas etteheide, et on rikutud isikliku vastutuse ning karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtet
Hageja väidab, et AFi tegevuse süükspanemine alates 15. septembrist 2004 ja KLMi tegevuse süükspanemine alates 5. maist 2004 rikub isikliku vastutuse ning karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtet.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Tuleb meenutada, et isikliku vastutuse põhimõtte ning karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtte alusel – mis on kohaldatavad kõigis haldusmenetlustes, mille tulemusel võidakse liidu konkurentsieeskirjade alusel sanktsioone kehtestada – tohib ettevõtjat karistada üksnes asjaolude eest, mida talle individuaalselt ette heidetakse (vt selle kohta 13. detsembri 2001. aasta kohtuotsus Krupp Thyssen Stainless ja Acciai speciali Terni vs. komisjon,
T‑45/98 ja T‑47/98
,
EU:T:2001:288
, punkt
; 3. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Siemens ja VA Tech Transmission & Distribution vs. komisjon,
T‑122/07–T‑124/07
,
EU:T:2011:70
, punkt
, ja 11. juuli 2014. aasta kohtuotsus RWE ja RWE Dea vs. komisjon,
T‑543/08
,
EU:T:2014:627
, punkt
).
Siiski tuleb seda põhimõtet kohaldada kooskõlas ettevõtja mõiste ja kohtupraktikaga, mille kohaselt asjaolu, et emaettevõtja ja tema tütarettevõtja moodustavad ühe ettevõtja ELTL artikli 101 tähenduses, annab komisjonile õiguse adresseerida otsus trahvide määramise kohta äriühingute kontserni emaettevõtjale (vt selle kohta 3. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Siemens ja VA Tech Transmission & Distribution vs. komisjon,
T‑122/07–T‑124/07
,
EU:T:2011:70
, punkt
, ja 11. juuli 2014. aasta kohtuotsus RWE ja RWE Dea vs. komisjon,
T‑543/08
,
EU:T:2014:627
, punkt
). Isegi kui emaettevõtja otseselt rikkumises ei osale, mõjutab ta sellises olukorras otsustavalt rikkumises osalenud tütarettevõtjat või tütarettevõtjaid. Sellest tuleneb, et antud kontekstis ei saa emaettevõtja vastutust pidada süüst sõltumatuks vastutuseks (vt selle kohta 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
, punkt
).
Sellisel juhul on emaettevõtja süüdi mõistetud rikkumises, mis loetakse tema enda poolt toime panduks (vt selle kohta 10. septembri 2009. aasta kohtuotsus Akzo Nobel jt vs. komisjon,
C‑97/08 P
,
EU:C:2009:536
, punkt
; 17. mai 2011. aasta kohtuotsus Elf Aquitaine vs. komisjon,
T‑299/08
,
EU:T:2011:217
, punkt
, ja 27. juuni 2012. aasta kohtuotsus Bolloré vs. komisjon,
T‑372/10
,
EU:T:2012:325
, punkt
).
Kuna käesolevas asjas tugineb hageja selles etteheites asjaolule, et ta ei avaldanud AFile ja KLMile otsustavat mõju, esitamata asjaolusid, mida juba eelnevate etteheidete raames ei esitatud, siis piisab, kui tõdeda, et esimese väite esimese ja kolmanda etteheite analüüsist nähtub, et komisjon tõendas õiguslikult piisavalt, et hageja avaldas oma tütarettevõtjatele sellist mõju kõnealustel ajavahemikel. Sellest järeldub, et käesolev etteheide põhineb valel eeldusel.
Lisaks, kuna selles ei ole tehtud vigu ja arvestades eespool punktides 282 ja 283 meenutatud kohtupraktikat, siis ei saa hagejale AFi tegevuse süükspanemine alates 15. septembrist 2004 ja KLMi tegevuse süükspanemine alates 5. maist 2004 rikkuda isikliku vastutuse põhimõtet ega karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtet.
Seetõttu tuleb käesolev etteheide tagasi lükata.
Järelikult tuleb esimese väite esimene osa tervikuna tagasi lükata.
b)

Teine väiteosa, mis puudutab rikkumisi, kuna hagejale on süüks pandud endise äriühingu Air France tegevus ajavahemikus 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004
Käesolev väiteosa, milles hageja märgib, et komisjon pani toime mitu rikkumist, pannes talle süüks endise äriühingu Air France tegevuse ajavahemikus 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004 (millele komisjon vastu vaidleb), jaguneb kolmeks etteheiteks. Need puudutavad esiteks põhjendamiskohustuse rikkumist, teiseks vigu hagejale kõnealuse perioodi eest selle tegevuse süüks panemisel ning kolmandaks isikliku vastutuse põhimõtte ning karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtte rikkumist.
Kõigepealt tuleb märkida, et vaidlustatud otsuses andis komisjon hinnangu kolmes järgus. Kõigepealt pani ta selle otsuse põhjenduses 1080 endise äriühingu Air France tegevuse 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004 süüks hagejale kui „järglasele“. Sellega seoses tugines ta tõdemusele, et endine äriühing Air France oli 15. septembril 2004 saanud hagejaks, pärast valdusühinguks ümberkujundamist ning ärinime ja tegevusala muutmist, nagu on täpsustatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 22.
Järgmisena leidis komisjon vaidlustatud otsuse põhjendustes 1083 ja 1084 15. septembrist 2004 kuni 14. veebruarini 2006 kestnud perioodi kohta, et hageja avaldas AFile otsustavat mõju.
Viimaseks järeldas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 1085 eespool punktides 290 ja 291 esitatud asjaoludest, et hagejat ja AFi tuli pidada solidaarselt vastutavaks trahvi maksmise eest nende osalemise tõttu rikkumises 7. detsembrist 1999 kuni 14. veebruarini 2006.
Nagu komisjon kohtuistungil sisuliselt kinnitas, põhineb see viide hageja osalemisele ühes ja vältavas rikkumises tõdemusel, et see juriidiline isik, kes osales otseselt ühe ja vältava rikkumise toimepanemises kuni 15. septembrini 2004, ja hageja on sama juriidiline isik, kusjuures neid eristavad ainult nende ärinimi ja tegevusala, mida vahepealsel ajal muudeti (vt eespool punktid 244 ja 290).
1)

Esimene etteheide, et on rikutud põhjendamiskohustust
Hageja väidab, et vaidlustatud otsuses ei ole piisavalt põhjendatud seda, et talle on süüks pandud endise äriühingu Air France tegevus ajavahemikus 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004. Ta kritiseerib vaidlustatud otsuse põhjendust 1080, mis ei võimalda mõista seda staatust, mis talle on omistatud endise äriühingu Air France suhtes selle ajavahemiku osas, ja eelkõige teada saada, kas teda peeti selle äriühingu majandustegevuse jätkajaks või õigusjärglaseks või isegi mõlemaks.
Vaidlustatud otsuse prantsuskeelse versiooni põhjendust 1080 muudeti, võrreldes 9. novembri 2010. aasta otsusega. Hageja rõhutab, et kuigi viimati nimetatud otsuse põhjenduses 1056 oli märgitud, et tema ja AF on vastavalt endise äriühingu Air France (nagu see eksisteeris enne 15. septembrit 2004) majandustegevuse jätkaja ja õigusjärglane, ei ole vaidlustatud otsuse põhjenduses 1080 enam viidatud määrsõnale „vastavalt“. See muudatus tuleneb veast, mida komisjon tunnistas Üldkohtus kohtuasja raames, milles see kohus tegi 16. detsembri 2015. aasta kohtuotsuse Air France-KLM vs. komisjon (
T‑62/11
, ei avaldata,
EU:T:2015:996
). Hageja märgib samuti, et sellist muudatust ei tehtud siiski sama otsuse hollandi- ja ingliskeelses versioonis, milles nimetatud põhjenduse kohaselt ei olnud endise äriühingu Air France majandustegevuse jätkajana õigusjärglasena nimetatud mitte teda, vaid AFi.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Seda arvestades peab põhjendus vastama asjaomase akti olemusele ning sellest peab selgelt ja üheselt selguma akti vastu võtnud institutsiooni arutluskäik, nii et huvitatud isikutel oleks võimalik mõista võetud meetme põhjuseid ja pädeval kohtul teha kontrolli (vt selle kohta 29. septembri 2011. aasta kohtuotsus Elf Aquitaine vs. komisjon,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
, punkt
).
Põhjendamiskohustuse järgimise hindamisel tuleb arvesse võtta juhtumi asjaolusid, eelkõige akti sisu, põhjenduste olemust ning huvi, mis võib olla akti adressaatidel või teistel isikutel, keda akt puudutab ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses, selgituste saamiseks. Ei ole nõutud, et põhjendus täpsustaks kõiki asjakohaseid faktilisi ja õiguslikke asjaolusid, kuna otsuse põhjenduse vastavust ELTL artikli 296 ja harta artikli 41 lõike 2 punkti c nõuetele tuleb hinnata mitte ainult selle sõnastust, vaid ka konteksti ja asjaomase valdkonna õiguslikku regulatsiooni silmas pidades (29. septembri 2011. aasta kohtuotsus Elf Aquitaine vs. komisjon,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
, punkt
, ja 13. detsembri 2016. aasta kohtuotsus Printeos jt vs. komisjon,
T‑95/15
,
EU:T:2016:722
, punkt
).
Nagu on märgitud eespool punktides 245–247, nähtub vaidlustatud otsuse põhjendusest 1080, et komisjon tugines asjaolule, et hageja oli tekkinud endise äriühingu Air France ümberkujundamisest valdusühinguks, selleks et omistada talle viimati nimetatud äriühingu tegevus asjaomasel perioodil.
Nii toimides tõi komisjon selgelt ja ühemõtteliselt välja põhjused, miks ta omistas hagejale sellise tegevuse, et ta mõistaks võetud meetme põhjuseid ja Üldkohus saaks teha oma kontrolli.
Mitte ükski hageja esitatud argument ei lükka seda järeldust ümber.
Kuigi vaidlustatud otsuse põhjenduses 1080 on küll märgitud, nagu hageja mainib, et viimane „ja [AF] on […] endise [ä]riühingu Air France’i – nagu see eksisteeris enne 15. septembrit 2004 – majandustegevuse jätkaja ja õigusjärglane“, ei saa seda viidet siiski tõlgendada isoleeritult.
Nimelt tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse põhjenduses 1080 nimetatud viitele vahetult eelnevad järeldused, mis on esitatud selle viite põhjenduseks, puudutavad vastavalt õiguslikku järjepidevust endise äriühingu Air France ja hageja vahel ning majandustegevuse järjepidevust endise äriühingu Air France ja AFi vahel. Ühtlasi on selle otsuse ingliskeelses ja hollandikeelses versioonis see viide järgmisel kujul: „[Hageja] ja [AF] on seega vastavalt endise äriühingu õigusjärglane ja majandustegevuse jätkaja“. Sellest tuleneb, et seda viidet tuleb esiteks pidada lihtsalt kirjaveaks ja teiseks tuleb seda tõlgendada nii, et see viitab hageja vastutusele üksnes õigusliku järjepidevuse alusel, mis tuvastati endise äriühinguga Air France, kusjuures komisjon on selle tõlgendusega pealegi kohtuistungil nõustunud.
2)

Teine etteheide, mis puudutab vigu endise äriühingu Air France tegevuse omistamisel hagejale ajavahemikus 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004
Hageja väidab, et komisjon omistab talle ekslikult endise äriühingu Air France tegevuse sellisel perioodil, mis eelneb tema loomisele, st 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004, et vaidlustatud otsuse põhjendust 1080 tuleks tõlgendada nii, et ta on selle äriühingu „majandustegevuse jätkaja“ või tema õigusjärglane või mõlemad samal alusel nagu AF.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Tuleb märkida, et hageja käsitleb hagiavalduses kolme stsenaariumi, milles teda peetakse vastutavaks endise äriühingu Air France tegevuse eest ajavahemikus 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004. Tegemist on esiteks stsenaariumiga, milles hageja on tema majandustegevuse jätkaja, teiseks stsenaariumiga, milles hageja on tema õigusjärglane, ning kolmandaks stsenaariumiga, milles ta on tema majandustegevuse jätkaja ja õigusjärglane. Õigusjärgluse osas piirdub hageja viitamisega kohtupraktika ülevaatele, mis on välja toodud käesoleva väite esimeses osas. See ülevaade hõlmab üldiselt tingimusi, mis peavad olema täidetud, et emaettevõtjale saaks süüks panna tema tütarettevõtja konkurentsivastane tegevus enne tütarettevõtja omandamist.
Hageja ei ole aga selgitanud, kuidas viidatud kohtupraktika viib selleni, et välistatakse see, et talle pannakse süüks endise äriühingu Air France tegevus. Veelgi enam, selle kohtupraktikaga hõlmatud olukorrad on käesolevast juhtumist erinevad. Nimelt ei omandanud hageja endist äriühingut Air France, vaid hageja tekkis tema ärinime ja tegevusala muutmisega, tagades seega endise äriühingu Air France õiguste ja kohustuste õigusliku järjepidevuse seoses viimase tegevusega 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004.
Kohtuistungil lisas hageja, et kui AFi vastutus endise äriühingu Air France konkurentsivastase tegevuse eest tugineks nendevahelisele majandustegevuse järjepidevusele, siis takistaks see „vastutuse jagamist“ hagejaga. Seega ei saa komisjon otsustada kanda endise äriühingu Air France tegude eest vastutus üle AFile ja panna need teod samal ajal süüks hagejale.
Kohtupraktika kohaselt vastutab rikkumise eest füüsiline või juriidiline isik, kes juhib asjaomast ettevõtjat rikkumise toimepanemise ajal, isegi kui rikkumise tuvastanud otsuse vastuvõtmise kuupäeval oli vastutus selle ettevõtte käitamise eest üle antud teisele isikule (16. novembri 2000. aasta kohtuotsus Cascades vs. komisjon,
C‑279/98 P
,
EU:C:2000:626
, punkt
).
Asjaolu, et rikkumise ajal asjaomast ettevõtet juhtinud isiku teatud tunnused, näiteks nimi, on muutunud, ei sea kahtluse alla tema õigusliku eksistentsi järjepidevust (vt selle kohta 16. novembri 2000. aasta kohtuotsus SCA Holding vs. komisjon,
C‑297/98 P
,
EU:C:2000:633
, punktid
ja
).
Käesolevas asjas nähtub aga vaidlustatud otsuse põhjendustest 22 ja 1080 (ning selles ei ole vaidlust), et ühe ja vältava rikkumisega enne 15. septembrit 2004 seotud juriidiline isik jäi alles pärast seda kuupäeva, muutes oma ärinime ja tegevusala. Endisest äriühingust Air France, kes on tegevõigusüksus, „sai“ hageja, kes on Air France-KLMi kontserni valdusühing.
Sellest tuleneb, et arvestades eespool punktides 309 ja 310 meenutatud kohtupraktikat, ei saa komisjonile ette heita, et ta kohaldas õigusliku järjepidevuse kriteeriumi selleks, et tuvastada hageja vastutus endise äriühingu Air France tegevuse eest 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004.
Mis puudutab asjaolu, et AFile kui majandustegevuse jätkajale pannakse süüks ka see tegevus, siis tuleb meenutada, et kuigi konkurentsivaldkonnas mitme ettevõtja suhtes tehtud otsus on koostatud ja avaldatud üheainsa otsuse vormis, tuleb seda analüüsida kui üksikotsuste kogumit, milles tuvastatakse iga adressaadiks oleva ettevõtja puhul süüks pandud rikkumine või rikkumised ning määratakse talle vajaduse korral trahv (15. oktoobri 2002. aasta kohtuotsus Limburgse Vinyl Maatschappij jt vs. komisjon,
C‑238/99 P, C‑244/99 P, C‑245/99 P, C‑247/99 P, C‑250/99 P – C‑252/99 P ja C‑254/99 P
,
EU:C:2002:582
, punkt
). Seega, kui üks otsuse adressaatidest otsustab esitada tühistamishagi, käsitleb liidu kohus üksnes seda adressaati puudutavaid otsuse osasid, samas kui teisi adressaate puudutavad osad ei puutu põhimõtteliselt selle vaidluse esemesse, mille liidu kohus peab lahendama (11. juuli 2013. aasta kohtuotsus Team Relocations jt vs. komisjon,
C‑444/11 P
, ei avaldata,
EU:C:2013:464
, punkt
), välja arvatud emaettevõtja puhul, kelle vastutus on täielikult tuletatud tütarettevõtja vastutusest (vt selle kohta 22. jaanuari 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. Tomkins,
C‑286/11 P
,
EU:C:2013:29
, punktid
et 49).
Kuid kuna hageja vastutus endise äriühingu Air France tegevuse eest ei tulene tema tütarettevõtja AF vastutusest, ei saa ta järelikult käesoleva hagi raames komisjonile ette heita seda, et sellele tütarettevõtjale pandi süüks endise äriühingu Air France tegevus 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004.
Eeltoodut arvestades tuleb teine etteheide tagasi lükata.
3)

Kolmas etteheide, et rikutud on isikliku vastutuse ning karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtet
Hageja väidab, et endise äriühingu Air France tegevuse süükspanemine talle ajavahemikus 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004 rikub isikliku vastutuse ning karistuste ja sanktsioonide individuaalsuse põhimõtet. Ta väidab, et teda ei olnud sel perioodil olemas ning et ta ei ole endise äriühingu Air France majandustegevuse jätkaja.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Selles osas tuleb tõdeda, et hageja argumendid põhinevad vääral eeldusel, et teda „ei olnud olemas“ endise äriühingu Air France tegevuse ajal. Nagu on märgitud eespool punktides 293 ja 311, on endine äriühing Air France ning hageja üks ja sama juriidiline isik, mis asutati enne endise äriühingu Air France tegevuse toimepanemist 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004.
Eeltoodut arvestades tuleb kolmas etteheide ja järelikult teine väiteosa tervikuna tagasi lükata.
Samuti tuleb tagasi lükata käesoleva väite raames sissejuhatuseks esitatud argument, et hageja ei osalenud ühes ja vältavas rikkumises. Nimelt nähtub käesoleva väiteosa analüüsist, et hageja vastutus endise äriühingu Air France tegevuse eest 7. detsembrist 1999 kuni 15. septembrini 2004 ei ole tuletatud vastutus. Käesolev väide tuleb niisiis tagasi lükata.
4.

Teine väide, et rikutud on 2002. aasta leebema kohtlemise teatist, võrdse kohtlemise põhimõtet ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet ning õiguspärase ootuse kaitset
Hageja väidab, et tõendid, mille Lufthansa esitas trahvide eest kaitse saamise taotluse raames, on vastuvõetamatud ja need tuleb toimikust eemaldada. Lufthansal ei olnud nimelt õigust kaitsele trahvi eest, kuna ta ei lõpetanud oma osalemist ühes ja vältavas rikkumises pärast trahvide eest kaitse saamise taotluse esitamist ning rikkus seetõttu 2002. aasta leebema kohtlemise teatise punkti 11 alapunktis b sätestatud tingimusi.
Ilma kõnealuste tõenditeta oleks komisjonil olnud võimatu uurimist algatada, nagu ta ka tunnistas vaidlustatud otsuse põhjenduses 1302. Lisaks on need tõendid selle otsuse aluseks, nagu on rõhutatud sama otsuse põhjenduses 1250. Nende tõendite toimikust eemaldamine peaks seega viima nimetatud otsuse kui terviku tühistamiseni.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu. Esiteks väidab ta, et käesolev väide on tulemusetu, kuna Lufthansalt trahvidevastase kaitse äravõtmine ei too kaasa nende tõendite vastuvõetamatust, mille Lufthansa esitas trahvide eest kaitse saamise taotluse raames. Teiseks väidab ta, et Lufthansa oli teadlik asjaolust, et tema taotluse võimalik avalikustamine võis negatiivselt mõjutada uurimise nõuetekohast kulgu ning komisjoni võimet vaidlusalust kartelli uurida ja selle eest karistada. Lisaks jätkusid Lufthansa ja teiste süüdistatud vedajate vahelised kontaktid ka kolmanda riigi konkurentsiasutuse nõudmisel.
Hageja vastab, et käesolev väide on tulemuslik ja et argumendid, mille komisjon esitas Üldkohtus seoses eriliste asjaoludega, mis õigustasid rikkumise jätkamist Lufthansa poolt pärast trahvide eest kaitse saamise taotluse esitamist, on vastuvõetamatud, kuna neid ei esitatud vaidlustatud otsuses. Ta leiab, et need argumendid, mida tema eest varjati, kujutavad endast „kaitseõiguste rikkumist, kuna on rikutud poolte võrdsust“.
Hageja palub seetõttu Üldkohtul kohustada komisjoni edastama „üksikasjad tõendite kohta“ seoses kostja vastuses esitatud uute asjaoludega, et tal oleks täielikult võimalik saada teavet nende olukordade kohta, milles komisjon ja kolmanda riigi konkurentsiasutus õhutasid Lufthansat jätkama rikkumist pärast 7. detsembrit 2005.
Tuleb märkida, et hageja argumendid põhinevad tervikuna eeldusel, et 2002. aasta leebema kohtlemise teatise punkti 11 alapunktis b sätestatud tingimuste täitmata jätmine toob kaasa selle, et trahvide eest kaitse saamise taotluse raames esitatud tõendid on vastuvõetamatud.
Need argumendid põhinevad 12. detsembri 2012. aasta kohtuotsusel Almamet vs. komisjon (
T‑410/09
, ei avaldata,
EU:T:2012:676
, punktid
ja
) ning 16. juuni 2015. aasta kohtuotsusel FSL jt vs. komisjon (
T‑655/11
,
EU:T:2015:383
, punktid
,
ja
), millest nähtub, et liidu õigusega ei saa lubada tõendeid, mis on kogutud nii, et täielikult on eiratud nende koostamise jaoks ette nähtud menetlust, mille eesmärk on kaitsta huvitatud isikute põhiõigusi.
Siiski tuleb märkida, et trahvide eest kaitse andmise tingimused ei ole menetlusnormid, mis puudutavad tõendite esitamist. Need on nimelt seotud põhjendustega, miks tunnistaja hakkab ametiasutustega koostööd tegema, ega mõjuta seega mingil moel tõendite kogumist ja võimalust neid kasutada (vt selle kohta kohtujust Kokott’i ettepanek kohtuasjas FSL jt vs. komisjon,
C‑469/15 P
,
EU:C:2016:884
, punktid
ja
).
Lisaks, kuivõrd hageja väidab oma argumentidega, et selliste tõendite vastuvõtmine on vastuolus teatud põhitagatiste või oluliste menetlusnormidega, mida ta oma menetlusdokumentides ei ole siiski täpsustanud, siis tuleb märkida, et kohtupraktika kohaselt on ettevõtja, kes otsustab esitada avalduse trahvisumma vähendamiseks, teadlik asjaolust, et trahvi vähendatakse tal üksnes siis, kui komisjoni arvates on teatises toodud trahvi vähendamise tingimused täidetud, ning avaldus kuulub igal juhul toimikusse ja seda võib kasutada tõendina (12. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Novácke chemické závody vs. komisjon,
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
, punkt
).
Sellele järeldusele jõudmiseks tugines Üldkohus küll komisjoni teatise, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (
ELT 2006, C 298, lk 17
; edaspidi „2006. aasta leebema kohtlemise teatis“, mis asendas 2002. aasta leebema kohtlemise teatise), punktile 31, milles on sätestatud, et „[k]õik käesoleva teatise alusel komisjonile esitatud avaldused kuuluvad komisjoni toimikusse ja neid saab seega kasutada tõenditena“.
Siiski tuleneb 2006. aasta leebema kohtlemise teatise punktist 37, et selle teatise punkti 31 kohaldatakse kõigi leebema kohtlemise taotluste suhtes, mis on selle teatise jõustumise hetkel menetluses (vt selle kohta 12. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Novácke chemické závody vs. komisjon,
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
, punktid
ja
). Nii on see aga Lufthansa poolt 7. detsembril 2005 komisjonile esitatud taotluse puhul. Nimelt oli see taotlus veel menetluses, kui kõnealune teatis 8. detsembril 2006 jõustus.
Lisaks on 2002. aasta leebema kohtlemise teatise punktis 33 ette nähtud, et „[k]õik käesoleva teatise alusel komisjonile esitatud kirjalikud selgitused kuuluvad komisjoni toimikusse“. Järelikult võib komisjon sellist avaldust tõendina kasutada. 2006. aasta leebema kohtlemise teatise punkti 31 sõnastus seega selgitab üksnes tagajärgi, mis paratamatult tulenevad selle avalduse toimikusse jätmisest.
Lisaks, vastupidi sellele, mida väidab hageja, ei ole mingit takistust laiendada järeldusi, mille Üldkohus tegi 12. detsembri 2012. aasta kohtuotsuses Novácke chemické závody vs. komisjon (
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
) leebema kohtlemise taotleja avalduste kohta, kõigile tõenditele, mille ettevõtja esitas trahvide eest kaitse saamiseks.
Nii tugines Üldkohus 12. detsembri 2012. aasta kohtuotsuses Novácke chemické závody vs. komisjon (
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
) sisuliselt sellele, et ettevõtja, kes soovis, et tema trahvisummat vähendatakse, tegi koostööd vabatahtlikult, ning kõnealustele asjaoludele kohaldatava leebema kohtlemise teatise sätetele, et järeldada, et leebema kohtlemise taotleja avaldusele võis tugineda tõendina, sõltumata sellest, milline käik anti tema leebema kohtlemise taotlusele.
Ent esiteks on tõendid, mille Lufthansa esitas käesolevas asjas trahvide eest kaitse saamise taotluse raames, sarnaselt leebema kohtlemise taotleja avaldusega kohtuasjas, milles tehti 12. detsembri 2012. aasta kohtuotsus Novácke chemické závody vs. komisjon (
T‑352/09
,
EU:T:2012:673
), vabatahtlikult esitatud.
Teiseks ei sisalda 2002. aasta ega 2006. aasta leebema kohtlemise teatis sätteid, mis annaks komisjoniga koostööd teha soovivatele ettevõtjatele alust ootustele nende tõendite saatuse suhtes, mida esitasid need ettevõtjad, kes küll said tingimusliku kaitse trahvide eest (2002. aasta teatise punkti 15 või 2006. aasta teatise punkti 18 kohaselt), kuid ei täida lõpliku kaitse saamise tingimusi (vastavalt 2002. aasta teatise punktile 19 või 2006. aasta teatise punktile 22). See olukord erineb täpsustustest, mida need teatised esitasid selliste andmete edasise kasutamise kohta, mis esitati sellise taotluse põhjenduseks, mille puhul on komisjon välistanud, et see vastab tingimusliku kaitse andmise tingimustele. Nimelt võib viimati mainitud juhul ettevõtja esitatud tõendid tagasi võtta (vt 2002. aasta teatise punkt 17 ja 2006. aasta teatise punkt 20).
Lisaks, kui jätta automaatselt toimikust välja tõendid, mille esitas ettevõtja, kelle puhul nähtub, et kuigi talle võis anda kaitse trahvide eest hetkel, kui ta selle taotluse esitas, ei vasta ta tingimustele, et seda kaitset lõplikult saada hetkel, kui rikkumist tuvastav otsus vastu võetakse, siis kahjustaks see leebema kohtlemise menetluse kasulikku mõju. Komisjonil ei oleks nimelt tõendeid, mis on oletuslikult keskse tähtsusega, et tuvastada asjaomane rikkumine ja ettevõtjate osalemine selles, sellises staadiumis, kus komisjonil oleks oluliselt vähem võimalust korvata tõendite puudumist täiendavate uurimistoimingutega, eelkõige tõendite hävimise ohu tõttu. Lisaks võib menetluste edukus jääda trahvide eest kaitse taotleja hea tahte meelevalda, kui komisjoni takistataks tõhusalt kontrollimast trahvide eest kaitse andmise tingimuste täitmist, kuna trahvide eest kaitse andmata jätmise oht kaotab sellega kaasnevate tagajärgede osas usaldusväärsuse.
Kõike eeltoodut arvesse võttes tuleb asuda seisukohale, et isegi kui eeldada, et Lufthansa ei täitnud 2002. aasta leebema kohtlemise teatise punkti 11 alapunktis b ette nähtud tingimust, ei võta see komisjonilt võimalust kasutada tema leebema kohtlemise taotluses esitatud tõendeid.
[…]
9.

Kaheksas väide, et on tehtud vigu ja rikutud proportsionaalsuse põhimõtet, kui arvutati AFi osalemise kestus ühes ja vältavas rikkumises
Hageja väidab, et komisjon tegi ilmseid hindamisvigu ja rikkus proportsionaalsuse põhimõtet, kui ta leidis, et AF osales ühes ja vältavas rikkumises katkematult alates 7. detsembrist 1999 kuni 14. veebruarini 2006. Tema sõnul ei ole komisjonil tema kohta piisavaid tõendeid ajavahemikust 19. jaanuarist 2001 kuni 19. oktoobrini 2005, peale AFi ja Japan Airlinesi 7. detsembri 1999. aasta kontakti, millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjenduses 136.
Kontakte, millele komisjon tugines, tuvastamaks AFi osalemise kütuse lisatasuga seotud kooskõlastamises alates 7. detsembrist 1999 kuni 19. jaanuarini 2001 ja pärast 19. oktoobrit 2005, ei saa nimelt kvalifitseerida konkurentsivastaseks, kuna need puudutasid avaliku teabe vahetamist (vaidlustatud otsuse põhjendused 137, 140–142, 554, 563 ja 574), mis toimus väljaspool EMPd (vaidlustatud otsuse põhjendused 146, 152 ja 182) või mille puhul komisjon ei tõendanud nende konkurentsivastast laadi (selle otsuse põhjendused 530 ja 556).
Lisaks ei esitanud komisjon ühtegi kehtivat tõendit selle kohta, et AF osales ühe ja vältava rikkumise osades, mis puudutasid ohutuse lisatasu ja keeldumist vahendustasu maksta ajavahemikel, mis järgnesid vastavalt 19. oktoobrile 2005 ja 14. oktoobrile 2005.
Repliigis lisab hageja, et komisjon ei saa teda kohustada tõendama, et ta teatas avalikult, et ta ei loe end vaidlusaluse kartelliga seotuks pärast 19. oktoobrit 2005. Tema sõnul on komisjoni ülesanne tuvastada tema osalemine selles rikkumises pärast seda kuupäeva.
Komisjon vaidleb hageja argumentidele vastu.
Esiteks tuleb uurida kontakte, mis hageja väitel puudutasid avaliku teabe vahetamist (vaidlustatud otsuse põhjendused 137, 140–142, 554, 563 ja 574), teiseks neid kontakte, mis tema sõnul toimusid väljaspool EMPd (selle otsuse põhjendused 146, 152 ja 182), ning kolmandaks neid kontakte, mille konkurentsivastasust ei ole hageja väitel piisavalt tõendatud (selle otsuse põhjendused 530 ja 556).
Hagiavalduses viitas hageja ka vaidlustatud otsuse põhjenduses 563 kirjeldatud kontaktidele kui sellistele, mis tema sõnul toimusid väljaspool EMPd. Siiski täpsustas ta Üldkohtu kirjalikele küsimustele vastates, et ta palub need kõrvale jätta, kuna nende konkurentsivastane laad ei ole piisavalt tõendatud.
Esimesena tuleb tõdeda, et kontaktide hulgas, mis hageja väitel puudutasid avaliku teabe vahetamist, on tegelikult kolme liiki teabevahetus.
Esiteks hõlmavad need kontaktid muude süüdistatud ettevõtjate ettevõttesiseseid e-kirju, milles otseselt viidatakse kontaktidele AFiga. Niisiis viitas komisjon vaidlustatud otsuse põhjenduses 137 Japan Airlinesi 20. detsembri 1999. aasta ettevõttesisesele e-kirjale. See e‑kiri viitab kirjavahetusele Japan Airlinesi töötaja ja AFi esindaja vahel Jaapanis. See kirjavahetus, mis järgnes Japan Airlinesi ja AFi vahelisele kontaktile 7. detsembril 1999 ja mille konkurentsivastasust hageja ei vaidlusta (vaidlustatud otsuse põhjendus 136), ei puudutanud üksnes kütuse lisatasu kehtestamist, millest AF oli samal päeval avalikult teatanud. Selle kirjavahetuse raames teatas AFi esindaja Jaapanis ka Japan Airlinesile, et „sellest teatatakse igal turul 22. detsembril ja pärast seda kuupäeva“ ning et AFi peakontor võttis ühendust teiste vedajate, sealhulgas Lufthansa peakontoritega, „et julgustada rakendamist sarnaselt AFiga“.
Teiseks sisaldavad vaidlustatud otsuse põhjendustes 140–142 viidatud e-kirjad teiste vedajate ettevõttesiseseid e-kirju, milles ei ole mainitud ühtegi konkreetset kontakti AFi ja ühe või enama vedaja vahel. Need e-kirjad, mis kannavad kuupäevi 21. detsember 1999 ja 3. jaanuar 2000, viitavad lihtsalt AFi ja ühe või enama vedaja kavatsusele kehtestada kütuse lisatasu. Nagu on märgitud eespool punktis 506, oli AF aga 20. detsembril 1999 juba avalikult teatanud kütuse lisatasu kehtestamisest. Komisjon ei viidanud ühelegi muule tõendile, mis näitaks, et nendes põhjendustes viidatud ettevõttesiseste e-kirjade koostajad said AFi kavatsustest teada muul viisil kui see teade. Mis puudutab otsuse põhjenduses 141 viidatud ettevõttesiseses e-kirjas sisalduvat viidet „turgudel teavitamisele ja teadetele“ seoses kütuse lisatasuga, mis pidi aset leidma „lähipäevil“, siis on see liiga ebamäärane, et seda tõendada.
Neil asjaoludel ei olnud komisjonil alust vaidlustatud otsuse põhjenduses 724 tõlgendada selle otsuse põhjendustes 140–142 viidatud ettevõttesiseseid e-kirju nii, et need kinnitavad AFi ja teiste vedajate vahelist teabevahetust.
Kolmandaks on vaidlustatud otsuse põhjendustes 554, 563 ja 574 viidatud e-kirjad need, mille puhul AF on kas saatja või üks adressaatidest.
On tõsi, et teave, mida hageja nende e-kirjade raames jagab, oli juba varem avalikustatud. Sellest ei saa siiski järeldada, et neid e-kirju ei saa hageja vastu kasutada.
Nimelt, ühest küljest tuleb meenutada, et avalikult kättesaadava teabe vahetamine rikub ELTL artikli 101 lõiget 1, kui see toetab mõnda muud konkurentsivastast mehhanismi (vt selle kohta 7. jaanuari 2004. aasta kohtuotsus Aalborg Portland jt vs. komisjon,
C‑204/00 P, C‑205/00 P, C‑211/00 P, C‑213/00 P, C‑217/00 P ja C‑219/00 P
,
EU:C:2004:6
, punkt
). Kuid käesolevas asjas puudutasid kõik vaidlustatud otsuse põhjendustes 554, 563 ja 574 viidatud e-kirjad kütuse lisatasu summa tulevasi muudatusi, mille osas hageja ei vaidle vastu sellele, et selle kohta toimus sel ajal konkurentsivastane kooskõlastamine süüdistatud vedajate vahel.
Teisest küljest tuleb märkida, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 554, 563 ja 574 viidatud e-kirjade raames vahetatud teave ei piirdunud sellega, mille AF oli juba avalikult teatavaks teinud. Selle otsuse põhjenduses 554 on viidatud 15. novembri 2005. aasta e-kirjale, milles AF ei piirdunud ainult kütuse lisatasu summa suurendamise kordamisega, millest oli teatatud eelmisel päeval, vaid kinnitas seda. Seda tehes vähendas AF veelgi ebakindlust kütuse lisatasu taseme arengu suhtes.
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 563 ja 574 kirjeldas komisjon Air Cargo Council Switzerlandi (Šveitsi lennulastinõukogu, edaspidi „ACCS“) liikmete vahelist teabevahetust. Otsuse põhjenduses 563 nimetatud teabevahetus algas 28. novembril 2005 ja lõppes sama aasta 1. detsembril. Otsuse põhjenduses 574 nimetatud teabevahetus toimus 6. ja 7. veebruaril 2006. Need kaks teabevahetust ei puudutanud mitte ainult kütuse lisatasu taseme muutmist, mida AF kavatses ellu viia, vaid ka teiste süüdistatud vedajate, sh Swissi ja SIA tegevust. AF ei tõenda, et kogu see teave oli juba varem avalikustatud, ega isegi väida seda.
Teisena, mis puudutab kontakte, mille kohta hageja kinnitab, et need toimusid väljaspool EMPd, siis tuleb märkida, et ta väidab, et need ei kuulunud komisjoni territoriaalse pädevuse alla. Ta väidab seega sisuliselt, et nimetatud otsuse põhjendustes 146 ja 152 kirjeldatud kolm kontakti puudutasid saabuvaid liine ja toimusid enne määruse nr 411/2004 ja EMP Ühiskomitee otsuse nr 40/2005 jõustumist. Mis puudutab vaidlustatud otsuse põhjenduses 182 kirjeldatud kontakti, siis puudutas see Šveitsist väljuvaid lennuliine ning see eelnes EÜ-Šveitsi õhutranspordilepingu jõustumisele.
Isegi kui vaidlustatud otsuse põhjendustes 146, 152 ja 182 viidatud kontaktid puudutasid eranditult liine, mis kõnealustel perioodidel ei kuulunud komisjoni pädevusse, tuleb meenutada, et komisjon võib tugineda rikkumisperioodile eelnenud kontaktidele, et koostada terviklik pilt olukorrast ja niisiis kinnitada teatud tõendite tõlgendust (vt selle kohta 8. juuli 2008. aasta kohtuotsus Lafarge vs. komisjon,
T‑54/03
, ei avaldata,
EU:T:2008:255
, punktid
ja
). Olukord on selline isegi juhul, kui komisjonil ei olnud pädevust tuvastada konkurentsiõiguste rikkumist enne seda perioodi ja selle rikkumise eest karistust määrata (vt selle kohta 30. mai 2006. aasta kohtuotsus Bank Austria Creditanstalt vs. komisjon,
T‑198/03
,
EU:T:2006:136
, punkt
, ja 22. märtsi 2012. aasta kohtuotsus Slovak Telekom vs. komisjon,
T‑458/09 ja T‑171/10
,
EU:T:2012:145
, punktid
–
).
Vaidlustatud otsuse punktis 4.1 „Kartelli aluspõhimõtted ja struktuur“ asuvates põhjendustes 107 ja 108 märkis komisjon, et tema uurimise käigus tuvastati ülemaailmne kartell, mis põhines selliste kahe- ja mitmepoolsete kontaktide võrgustikul, mis toimusid „erinevatel tasanditel asjaomastes ettevõtetes […] ja puudutasid teatud juhtudel erinevaid geograafilisi piirkondi“.
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 109, 110, 876, 889 ja 1046 ning 1323. joonealuses märkuses täpsustas komisjon selle „mitmetasandilise“ organisatsiooni töökorraldust. Tema sõnul kujutasid lisatasud endast üldkohaldatavaid meetmeid, mis ei olnud eriomased ühele liinile, vaid mida tuli kohaldada kõigile liinidele ülemaailmsel tasandil. Lisatasusid puudutavaid otsuseid võeti üldjuhul vastu iga vedaja peakontori tasandil. Seega olid vedajate peakontorite vahel „vastastikused kontaktid“, kui lisatasu taset tuli lähiajal muuta. Kohalikul tasandil toimus vedajate vahel kooskõlastamine ühelt poolt selleks, et paremini täita peakontorite juhendeid ja kohandada neid kohalike turutingimuste ning õigusaktidega, ja teiselt poolt selleks, et kooskõlastada ning rakendada kohalikke algatusi. Otsuse põhjenduses 111 täpsustas komisjon, et selleks kasutati vedajate esindajate kohalikke ühendusi, eelkõige Šveitsis.
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 146, 152 ja 182 viidatud kontaktid kuuluvad just sellesse konteksti. Esiteks puudutasid kõik need kontaktid tervikuna või osaliselt kütuse lisatasu kehtestamist või rakendamist Singapuris (põhjendus 146), Indias (põhjendus 152) ja Šveitsis (põhjendus 182). Teiseks pärinevad need kontaktid kas ajast, mil toimusid arutelud peakontorite vahel või nende tasandil tehti otsuseid lisatasude kohta (põhjendus 146), või anti teada peakontorite juhistest või kajastati kohalikul tasandil peakontorite poolt varem saadetud teateid või tehtud otsuseid (põhjendused 152 ja 182). Kolmandaks toimus enamik neist kontaktidest vedajate esindajate kohalike ühenduste raames või nende ühenduste äärealadel.
Vaidlustatud otsuse põhjendustes 724 ja 792 tugines komisjon nendele kontaktidele, et kinnitada oma tõlgendust muude tõendite kohta, mille kohta ei ole väidetud, et need ei kuulu tema pädevusse. Seega kuuluvad need kontaktid arvukate vaidlusaluste kontaktide hulka, millele komisjon viitas selle otsuse põhjenduses 724, et järeldada, et AFil olid „kohalikul tasandil kontaktid konkurentidega“. Nad kuuluvad ka mitme kontakti hulka, mis toimusid enne 19. jaanuari 2001, millele komisjon nimetatud otsuse põhjendustes 722–724 AFi vastu tugines.
Sellest tuleneb, et komisjon ei ületanud oma pädevuse piire, kui ta tugines vaidlustatud otsuse põhjendustes 146, 152 ja 182 viidatud kontaktidele, et esitada üldpilt vaidlusalusest kartellist ja seega kinnitada nende tõendite tõlgendust, millele ta tugines, et omistada hagejale vastutus ühe ja vältava rikkumise selle osa eest, mis puudutas kütuse lisatasu.
Siiski tuleb sarnaselt hagejaga märkida, et komisjon ei ole tõendanud AFi osalemist ühes nendest kontaktidest, st BARi lennulasti alltoimkonna ametlikul koosolekul Indias, mida on kirjeldatud vaidlustatud otsuse põhjenduses 152. Siiski ei vaidle hageja vastu sellele, et AF oli kutsutud sellele koosolekule nagu kõik BARi lennulasti alltoimkonna liikmed. Asjaolu, et kõnealused vedajad kavatsesid arutada kütuse lisatasu teemat AFiga, kujutab iseenesest endast kaudset tõendit, et AF osales kütuse lisatasu puudutavas ühes ja vältavas rikkumises (vt selle kohta 29. juuni 2012. aasta kohtuotsus GDF Suez vs. komisjon,
T‑370/09
,
EU:T:2012:333
, punkt
). Lisaks nähtub toimiku materjalidest, et ta oli teadlik selle koosoleku eesmärgist. Nimelt tegi BARi lennulasti alltoimkonna president pärast nimetatud mitteametlikku koosolekut – mida selles põhjenduses samuti kirjeldatakse ja mille osas hageja ei vaidle vastu, et AF sellel osales – ettepaneku korraldada BARi lennulasti alltoimkonna ametlik koosolek, et asjaomased vedajad sõlmiksid kokkuleppe kütuse lisatasu kohta. Sellest tuleneb, et komisjon võis põhjendatult kaudsete tõendite laiema kogumi raames arvesse võtta AFi kutset sellele koosolekule, et järeldada nimetatud otsuse põhjenduses 724, et ta osales Indias BARi lennulasti alltoimkonna aruteludel kütuse lisatasu kohta.
Eeltoodust tuleneb, et komisjon võis AFi vastu tugineda vaidlustatud otsuse põhjendustes 146, 152 ja 182 kirjeldatud kontaktidele.
Kolmandana, mis puudutab kontakte, mille konkurentsivastasuse hageja vaidlustab, siis tuleb märkida, et need hõlmavad ühte koosolekut ja mitut telefonikõne. Sellel koosolekul, mis toimus 19. oktoobril 2005 ja millele viidatakse vaidlustatud otsuse põhjenduses 530, „kinnitasid AF ja Lufthansa vastastikku lisatasude ühtset kohaldamist, leppisid kokku, et rohkem ei korrata ühtegi ühepoolset meedet, nagu kütuse lisatasu ülempiiri kehtestamine AFi poolt, ning et ekspediitorid ei peaks saama lisatasude pealt vahendustasu“. Seega ei saa selle koosoleku konkurentsivastasusele vastu vaielda. Oma vastuses Üldkohtu kirjalikele küsimustele tunnistas hageja muu hulgas, et kõnealune koosolek kuulus tõendite hulka, mida võidakse tema vastu kasutada.
Seetõttu piirdub hageja vastuväide vaidlustatud otsuse põhjendustes 530 ja 556 viidatud telefonikõnedega. Hageja sõnul tehti need kõned Lufthansa algatusel üksnes eesmärgiga lisada tõendeid tema leebema kohtlemise toimikusse. Ta leiab, et tegu on „jätkukontaktidega“, mis ei puudutanud uusi teemasid, vaid mille eesmärk oli pelgalt säilitada „kunstlik ühendus“ AFiga. Lisaks väidab ta, et selle otsuse põhjenduses 556 viidatud 21. novembri 2005. aasta telefonikõned olid väga lühikesed ja et on võimatu järeldada, et nende eesmärk oli vahetada konkurentsivastast teavet, kuna AF oli samal päeval teatanud kütuse lisatasu vähendamisest.
Mitte ühegagi nendest argumentidest ei saa nõustuda.
Esiteks ei tugine hageja argument – et vaidlustatud otsuse põhjendustes 530 ja 556 nimetatud telefonikõnede ainus eesmärk oli säilitada kunstlik seos AFiga, et lisada tõendeid Lufthansa toimikusse trahvide eest kaitse saamiseks – ühelegi konkreetsele tõendile. Pealegi näib, et toimiku materjalid tõendavat vastupidist. Ühest küljest asendas selle otsuse põhjenduses 530 viidatud telefonikõne 19. oktoobri 2005. aasta koosoleku (mille konkurentsivastasus on tõendatud) jätkukoosolekut (vt eespool punkt 523). Lisaks viitas komisjon selles otsuses mitmele muule kontaktile, mis leidsid aset sel perioodil ja milles AF oli osalenud (vt eeskätt põhjendused 525 ja 563). Teisest küljest toimusid sama otsuse põhjenduses 556 viidatud kaks telefonikõnet 21. novembril 2005 ehk samal päeval, kui avaldati Lufthansa pressiteade, milles teatati kütuse lisatasu vähendamisest, ja kaks päeva pärast 19. oktoobri 2005. aasta koosolekut, mille konkurentsivastasus on tõendatud (vt eespool punkt 523).
Teiseks ei saa vaidlustatud otsuse põhjenduses 556 viidatud telefonikõnesid jätta tähelepanuta põhjusel, et ei ole võimalik järeldada, et nende eesmärk oli konkurentsivastane teabevahetus. Nimelt, lisaks asjaolule, et kõned toimusid samal päeval, kui avaldati Lufthansa pressiteade, milles teatati kütuse lisatasu vähendamisest, ja kaks päeva pärast 19. oktoobri 2005. aasta koosolekut, oli nende koostaja Lufthansa hinnapoliitika direktor, kelle kohta tunnistab hageja ise, et tal oli „rahvusvahelises tegevuses keskne roll“. Lufthansa töötaja oli ka juba varasematel juhtudel helistanud AFile, et arutada lisatasusid (vaidlustatud otsuse põhjendused 357, 525 ja 552).
Mis puudutab asjaolu, et vaidlustatud otsuse põhjendustes 530 ja 556 viidatud kõnedega olid seotud Lufthansa töötajad, kes väidetavalt teadsid, et trahvide eest kaitse saamise taotlus oli ettevalmistamisel, siis tuleb ühest küljest märkida, et see ei vähenda sugugi nende konkurentsivastast laadi. Teisest küljest võib nimetatud põhjendustes nimetatud telefonikõnede kõrvalejätmine sel põhjusel kahjustada leebema kohtlemise menetluse kasulikku mõju, takistades komisjonil võtta arvesse tõendeid, mis on kogutud alates kuupäevast, mil asjaomane töötaja sai teada oma tööandja kavatsusest taotleda kaitset trahvide eest, kuni rikkumise lõpetamise kuupäevani.
Lisaks, kaugel sellest, et seada kahtluse alla vaidlustatud otsuse põhjenduses 556 nimetatud kontaktide konkurentsivastasust, kinnitab seda asjaolu, et AF oli 21. novembril 2005 teatanud kütuse lisatasu vähendamisest. Nimelt nähtub sellest põhjendusest, et ka pressiteates, mille Lufthansa edastas Lan Airlinesile samal päeval vahetult enne selle avaldamist, teatati kütuse lisatasu vähendamisest.
Kolmandaks, vastupidi hageja väidetule ei ole konkurentsieeskirjade rikkumise tuvastamise menetluses mingil juhul vajalik, et kontakt puudutaks uut teemat või oleks teatud kestusega, et seda kasutataks konkurentsieeskirjade rikkumise menetluses ettevõtja vastu.
Sellest tuleneb, et komisjon võis põhjendatult hageja vastu kasutada vaidlustatud otsuse põhjendustes 530 ja 556 nimetatud telefonikõnesid.
Kõike eeltoodut arvestades tuleb asuda seisukohale, et komisjon võis AFi vastu kasutada vaidlustatud otsuse põhjendustes 137, 146, 152, 182, 530, 554, 556, 563 ja 574 viidatud kontakte, kuid ta ei saanud talle ette heita selle otsuse põhjendustes 140–142 kirjeldatud kontakte.
Neid kaalutlusi arvestades tuleb kindlaks teha, kas komisjon võis AFi pidada vastutavaks rikkumise eest alates 7. detsembrist 1999 kuni 19. jaanuarini 2001 ja pärast 19. oktoobrit 2005.
Mis puudutab 7. detsembri 1999 ja 19. jaanuari 2001 vahele jäänud perioodi, mille käigus kohaldati vaid kütuse lisatasu, siis tuleb märkida, et komisjonil oli mitu tõendit, mida ta võis kehtivalt AFi vastu kasutada. Esiteks on tegu AFi ja Japan Airlinesi vahelise suhtlusega 1999. aasta detsembris (vaidlustatud otsuse põhjendus 137), teiseks CPA avaldusega Indias „2000. aasta jaanuari paiku“ toimunud koosoleku kohta (selle otsuse põhjendus 152), kolmandaks BARi lennulasti alltoimkonna 3. veebruari 2000. aasta koosoleku protokolliga (selle otsuse põhjendus 146) ja neljandaks ACCSi 17. jaanuari 2001. aasta koosoleku protokolliga (sama otsuse põhjendus 182). Ajavahemik, mille jooksul komisjon ei võtnud AFi suhtes arvesse ühtegi kontakti, algas seega 4. veebruaril 2000 ja lõppes 17. jaanuaril 2001. Järelikult ei ole see ajavahemik „umbes aasta ja poolteist kuud“, vaid kõige rohkem 11 kuud ja 13 päeva.
Käesoleva juhtumi asjaoludel on selline kestus piisavalt pikk, et oleks vaja kontrollida, kas AFi osalemine ühes ja vältavas rikkumises oli katkenud 4. veebruarist 2000 kuni 17. jaanuarini 2001.
Sellega seoses tuleb meenutada, et asjaolu, et esitatud ei ole otseseid tõendeid selle kohta, et äriühing osales nimetatud rikkumises teatava kindla ajavahemiku jooksul, ei takista rikkumise toimunuks lugemist ka nimetatud ajavahemiku jooksul, kui selline järeldus põhineb objektiivsetel ja omavahel kooskõlas olevatel kaudsetel tõenditel (vt 17. septembri 2015. aasta kohtuotsus Total Marketing Services vs. komisjon,
C‑634/13 P
,
EU:C:2015:614
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Asjaolu, et mitmeosalise rikkumise korral ei osale asjaomane ettevõtja ühes või mitmes salajases kontaktis või ei anna oma nõusolekut nendest mõne tulemustega, ei tähenda, et ta lõpetas kõnealuses rikkumises osalemise (24. märtsi 2011. aasta kohtuotsus Kaimer jt vs. komisjon,
T‑379/06
, ei avaldata,
EU:T:2011:110
, punkt
).
Seevastu avalik teatamine, et ta ei loe end rikkumisega seotuks, on oluline asjaolu, mis võib tõendada konkurentsivastase tegevuse lõpetamist. Samamoodi kujutab asjaolu, et ettevõtja jätab avalikult teatamata, et ta ei loe ennast rikkumisega seotuks, endast faktilist olukorda, millele võib komisjon tugineda, kui ta tõendab äriühingu konkurentsivastase tegevuse jätkumist. Siiski on see vaid üks tegur mitme muu hulgas, mida tuleb arvesse võtta selle tuvastamisel, kas ettevõtja tegelikult rikkumises osalemist jätkas või vastupidi lõpetas selles osalemise. Asjaomase ettevõtja katkematu osalemise tuvastamiseks ei piisa sellest, kui märkimisväärse ajavahemiku jooksul toimus mitu salajast kontakti ilma tema esindajate osavõtuta. Komisjon peab sellisel juhul esitama muid tõendeid (vt selle kohta 17. septembri 2015. aasta kohtuotsus Total Marketing Services vs. komisjon,
C‑634/13 P
,
EU:C:2015:614
, punktid
ja
).
Need tõendid võivad näiteks käsitleda kõnealuse rikkumise laadi (vt selle kohta 12. juuli 2011. aasta kohtuotsus Toshiba vs. komisjon,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
, punkt
), asjaomase kartelli toimimist (vt selle kohta 25. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Aragonesas Industrias y Energía vs. komisjon,
T‑348/08
,
EU:T:2011:621
, punktid
ja
), kõnealuse ettevõtja käitumist asjaomasel turul (vt selle kohta 5. detsembri 2006. aasta kohtuotsus Westfalen Gassen Nederland vs. komisjon,
T‑303/02
,
EU:T:2006:374
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 12. juuli 2011. aasta kohtuotsus Toshiba vs. komisjon,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
, punkt
), asjaomase käitumise kuulumist ühe rikkumise alla, mis koosneb veel mitmest teisest osast, või selle käitumise tagajärgi (vt selle kohta 12. juuli 2011. aasta kohtuotsus Toshiba vs. komisjon,
T‑113/07
,
EU:T:2011:343
, punktid
ja
).
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 117 märkis komisjon, et „[h]iljemalt alates 1999. aasta lõpust olid mitu [süüdistatud vedajat] kooskõlastanud kütuse lisatasu kehtestamist, kütuse lisatasu mehhanismide rakendamist ja nendesse muudatuste tegemist“. Sama otsuse põhjendustes 133–153 kirjeldas ta tõendeid, mille eesmärk oli näidata, et 1999. aasta detsembrist kuni 2000. aasta veebruari või märtsini olid mitu vedajat, sealhulgas AF, seotud kontaktidega eesmärgiga kehtestada kütuse lisatasu 2000. aasta alguses tsentraliseeritud tasandil ja rakendada seda kohalikul tasandil. Selles kontekstis võttis komisjon AFi suhtes arvesse selle otsuse põhjendustes 136, 137, 146 ja 152 viidatud kontakte.
Vaidlustatud otsuse põhjenduses 884 rõhutas komisjon siiski, et „vedajate vaheliste kontaktide sagedus oli aja jooksul varieerunud“. Ta tuvastas, et kütuse lisatasuga seotud kontaktid olid „eriti sagedased siis, kui kütuseindeksid lähenesid tasemele, mis võib tuua kaasa hinnatõusu või -vähenemise, kuid võisid olla mõnel muul ajal harvemad“.
Kui aga kütuse lisatasu oli 2000. aasta alguses kehtestatud, siis nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 157–165, tõusis kütuse hind 2000. aasta suvel piisavalt, et õhutada vedajaid alustama sama aasta septembris ja oktoobris arutelusid kütuse lisatasu tõusu kohta või selle kehtestamise kohta selliste vedajate puhul, kes seda veel ei olnud teinud. Nimetatud põhjendustes kirjeldatud tõendid sisaldavad siiski vaid väheseid kontakte, millest oluline osa olid kahepoolsed kontaktid.
Nagu nähtub vaidlustatud otsuse põhjendustest 166–183, hakkasid süüdistatud vedajate vahel toimuma sagedasemad ja mitmepoolsed kontaktid kütuse lisatasu kohta alles siis, kui Lufthansa teatas kütuse lisatasu vähendamisest 2001. aasta alguses. AF kuulus nende vedajate hulka ja hageja ei tõenda ega isegi väida, et AF oleks vahepeal 4. veebruarist 2000 kuni 17. jaanuarini 2001 avalikult teatanud, et ta ei loe end ühe ja vältava rikkumisega seotuks. Ta ei väida ka, et AF hakkas sel perioodil kõnealusel turul uuesti ausalt ja sõltumatult konkureerima, ega vaidle vastu sellele, et kütuse lisatasuga seotud kooskõlastamise mõju kestis sel perioodil edasi. Neid asjaolusid arvestades tuleb järeldada, et komisjon võis viga tegemata lugeda AFi vastutavaks ühe ja vältava rikkumise eest nimetatud perioodil.
Mis puudutab 19. oktoobrile 2005 järgnevat perioodi, siis tuleb märkida, et komisjonil oli mitu tõendit, mida ta võis kehtivalt AFi vastu kasutada. Tegu on kütuse lisatasuga seoses Lufthansaga toimunud telefonikõnega 2005. aasta novembri lõpus (vaidlustatud otsuse põhjendus 530), Japan Airlinesi 15. novembri 2005. aasta e-kirjaga (selle otsuse põhjendus 554), Lufthansaga toimunud telefonikõnedega 21. novembril 2005 (selle otsuse põhjendus 556) ja e‑kirjadega, mida ACCSi liikmed vahetasid 28. novembrist 1. detsembrini 2005 ning 6. ja 7. veebruaril 2006 (sama otsuse põhjendused 563 ja 574).
Seevastu tuleb sedastada, nagu märgib ka hageja, et ükski tõend, mis komisjonil on ohutuse lisatasu ja keeldumise kohta vahendustasu maksta, ei ole hilisem vastavalt 19. oktoobrist 2005 ja 14. oktoobrist 2005. Viimased tõendid, mida komisjon võttis AFi suhtes arvesse seoses keeldumisega vahendustasu maksmast, pärinevad 14. oktoobrist 2005 (vaidlustatud otsuse põhjendus 697). Mis puudutab ohutuse lisatasu, siis komisjon ei tuvastanud konkreetset kontakti, milles AF osales 2005. aastal, kuigi ta märkis selle otsuse põhjenduses 639, et Lufthansa müügidirektor Belgias, Prantsusmaal, Luksemburgis, Madalmaades ja Šveitsi Konföderatsioonis alates 2005. aasta jaanuarist oli teatanud, et ta kohtus ühe hageja töötajaga ohutuse lisatasu ülempiiri teemal.
Tuleb siiski märkida, et hageja ei tee oma menetlusdokumentides sellest ühtegi konkreetset järeldust. Osas, milles ta väidab, et ta lõpetas osalemise ühes ja vältavas rikkumises, mis seisnes ohutuse lisatasus ja keeldumises vahendustasu maksmast pärast 14. oktoobrit või 19. oktoobrit 2005, tuleb märkida, et ta eksib. Nimelt, kõigepealt jätkas AF pärast 19. oktoobrit 2005 osalemist rikkumise selles osas, mis puudutas kütuse lisatasu (vt eespool punktid 544 ja 545), ning ta ei väida, et ta ei olnud teadlik, et teised süüdistatud vedajad jätkasid kooskõlastamist ohutuse lisatasu ja vahendustasu maksmisest keeldumise teemal pärast nimetatud kuupäeva. Edasi, hageja ei ole esitanud ühtegi tõendit, mis annaks tunnistust sellest, et AF oleks asjaomasel turul hakanud jälle ausalt ja sõltumatult konkureerima või väljendanud soovi eemalduda ühe ja vältava rikkumise osadest, mis puudutasid ohutuse lisatasu ja keeldumist vahendustasu maksmast pärast 19. oktoobrit 2005. Ta ei vaidle vastu ka sellele, et nende osade mõju kestis edasi pärast seda kuupäeva. Lõpuks eeldas ohutuse lisatasu ja vahendustasu maksmast keeldumise rakendamine märkimisväärselt vähem kontakte kui kütuse lisatasu rakendamine. Vastupidi kütuse lisatasule ei põhinenud ohutuse lisatasu indeksil, mille muutumine tõi kaasa regulaarseid kohandusi. See selgitab, et pärast ohutuse lisatasu kehtestamist 2001. aasta lõpus toimusid vedajate vahel selle lisatasu rakendamise teemal vaid üksikud kontaktid (vt vaidlustatud otsuse põhjendus 579). Mis puudutab keeldumist vahendustasu maksmast, siis see seisnes lihtsalt selles, et keelduti ekspediitoritele hinnaalanduste tegemisest, ega nõudnud nii regulaarseid kohandusi nagu kütuse lisatasu. Neil asjaoludel oli komisjonil alust järeldada tema valduses olevatest tõenditest, et AFi osalemine selle rikkumise osades, mis puudutasid ohutuse lisatasu ja keeldumist vahendustasu maksmast, ei lõppenud 2005. aasta oktoobris.
[…]

Esitatud põhjendustest lähtudes
ÜLDKOHUS (neljas koda laiendatud koosseisus)
otsustab:

1.
Jätta hagi rahuldamata.

2.
Jätta Euroopa Komisjoni kanda kolmandik tema kohtukuludest.

3.
Jätta Air France-KLMi kohtukulud tema enda kanda ja mõista temalt välja kaks kolmandikku komisjoni kohtukuludest.

Kanninen
Schwarcz
Iliopoulos
Spielmann
Reine
Kuulutatud avalikul kohtuistungil Luxembourgis 30. märtsil 2022.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.
(
)	Esitatud on üksnes käesoleva kohtuotsuse punktid, mille avaldamist peab Üldkohus otstarbekaks.
(
)	Konfidentsiaalsed andmed kustutatud.