CELEX: 62017CJ0341
Appel
Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL)
udgifter, der er udelukket fra EU-finansiering
udgifter afholdt af Den Hellenske Republik
forordning (EF) nr. 1782/2003
forordning (EF) nr. 796/2004
arealstøtteordning
begrebet »permanente græsarealer«
faste finansielle korrektioner
fradrag for en tidligere korrektion

Den Hellenske Republik har med sit appelskrift nedlagt påstand om ophævelse af Den Europæiske Unions Rets dom af 30. marts 2017, Grækenland mod Kommissionen (T-112/15, herefter »den appellerede dom«,
EU:T:2017:239
), hvorved Retten frifandt Kommissionen i denne medlemsstats søgsmål til prøvelse af Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2014/950/EU af 19. december 2014 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (
EUT 2014, L 369, s. 71
, herefter »den omtvistede afgørelse«).
Retsforskrifter
Forordning (EF) nr. 1782/2003
3., 4., 21. og 24. betragtning til Rådets forordning (EF) nr. 1782/2003 af 29. september 2003 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte og om fastlæggelse af visse støtteordninger for landbrugere og om ændring af forordning (EØF) nr. 2019/93, (EF) nr. 1452/2001, (EF) nr. 1453/2001, (EF) nr. 1454/2001, (EF) nr. 1868/94, (EF) nr. 1251/1999, (EF) nr. 1254/1999, (EF) nr. 1673/2000, (EØF) nr. 2358/71 og (EF) nr. 2529/2001 (
EUT 2003, L 270, s. 1
), havde følgende ordlyd:
»(3)
For at undgå, at landbrugsarealer ikke længere bliver dyrket, og sikre, at de bevares i god landbrugs- og miljømæssig stand, bør der fastlægges normer, uanset om der er et grundlag herfor i medlemsstaternes bestemmelser. Der bør derfor fastlægges en fællesskabsramme, inden for hvilken medlemsstaterne kan indføre normer under hensyntagen til de pågældende områders særlige karakteristika, herunder jordbunds- og klimaforhold og eksisterende landbrugssystemer (arealanvendelse, vekseldrift, landbrugspraksis) og landbrugsstrukturer.
(4)
Da permanente græsarealer har en positiv miljøvirkning, bør der indføres foranstaltninger for at fremme bevarelsen af de eksisterende permanente græsarealer og undgå en massiv omlægning til agerjord.
[…]
(21)
Den fælles landbrugspolitiks støtteordninger omfatter direkte indkomststøtte særlig med henblik på at sikre landbrugerne en rimelig levestandard. Dette mål hænger nøje sammen med bevarelsen af landdistrikterne. For at undgå fejlfordeling af fællesskabsmidlerne bør der ikke foretages støtteudbetalinger til landbrugere, der kunstigt har skabt betingelser for sådanne betalinger.
[…]
(24)
En forøgelse af fællesskabslandbrugets konkurrenceevne og fremme af fødevarekvaliteten og miljønormer indebærer nødvendigvis en nedgang i de institutionelle priser for landbrugsvarer og en stigning i produktionsomkostningerne for landbrugsbedrifterne i Fællesskabet. For at nå disse mål og fremme et mere markedsorienteret og bæredygtigt landbrug er det nødvendigt at fuldføre overgangen fra produktionsstøtte til producentstøtte ved indførelse af et system med afkoblet indkomststøtte til hver bedrift. Mens afkoblingen ikke vil medføre nogen ændring af de beløb, der faktisk udbetales til landbrugerne, vil den gøre indkomststøtten betydeligt mere effektiv. Enkeltbetalingen til en bedrift bør derfor gøres betinget af krydsoverensstemmelse med kriterierne for miljø, fødevaresikkerhed, dyresundhed og dyrevelfærd og bevarelse af bedriften i god landbrugs- og miljømæssig stand.«
Denne forordning indeholdt et afsnit III med overskriften »Enkeltbetalingsordning«, hvori indgik et kapitel 3 om »[b]etalingsrettigheder«. Dette kapitels afdeling 1, der vedrørte de »[a]realbaserede betalingsrettigheder«, indeholdt forordningens artikel 44 om »[a]nvendelse af betalingsrettigheder«, hvis stk. 2 bestemte følgende:
»Ved »støtteberettiget hektar« forstås ethvert landbrugsareal på bedriften, der er udlagt som agerjord og permanente græsarealer, undtagen arealer med permanente afgrøder eller skov, eller som anvendes til ikke-landbrugsaktiviteter.«
Under dette samme afsnit III indeholdt kapitel 4 med overskriften »Arealanvendelse under enkeltbetalingsordningen« – under dette kapitels afdeling 1 – forordningens artikel 51 om »[a]nvendelse af jorden til landbrugsformål«. Denne artikel bestemte følgende:
»Landbrugerne kan anvende de parceller, der er afgivet erklæring om i henhold til artikel 44, stk. 3, til enhver landbrugsaktivitet bortset fra permanente afgrøder og bortset fra fremstilling af de produkter, der er nævnt i artikel 1, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 2200/96 af 28. oktober 1996 om den fælles markedsordning for frugt og grøntsager [(
EFT 1996, L 297, s. 1
), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 47/2003 af 10.1.2003 (
EFT 2003, L 7, s. 64
)], artikel 1, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 2201/96 af 28. oktober 1996 om den fælles markedsordning for forarbejdede frugter og grøntsager [(
EFT 1996, L 297, s. 29
), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 453/2002 af 13.3.2002 (
EFT 2002, L 72, s. 9
)] […]«
I afsnit IV i forordning nr. 1782/2003 med overskriften »Andre støtteordninger« indeholdt kapitel 12 om »[b]etalinger for oksekød« forordningens artikel 132 med overskriften »Ekstensiveringsbeløb«. Denne artikels stk. 3 havde følgende ordlyd:
»Ved anvendelsen af stk. 2 gælder følgende:
a)
[U]anset artikel 131, stk. 2, litra a), bestemmes bedriftens belægningsgrad ved at tage hensyn til de handyr, køer og kvier, der holdes på bedriften i det pågældende kalenderår, og til de får og/eller geder, for hvilke der er indgivet præmieansøgninger for det samme kalenderår. Antallet af dyr omregnes til [storkreaturer (SK)] ved hjælp af omregningstabellen i artikel 131, stk. 2, litra a).
b)
[M]ed forbehold af artikel 131, stk. 2, litra b), tredje led, betragtes arealer, der anvendes til produktion af markafgrøder som defineret i bilag IX, ikke som »foderareal«.
c)
[V]ed beregning af belægningsgraden skal det foderareal, der tages hensyn til, bestå af mindst 50% græsarealer.
»Græsareal« defineres af medlemsstaterne. Denne definition skal mindst omfatte det kriterium, at græsarealer er arealer, som ifølge lokale driftsmetoder er anerkendt som værende bestemt til græsning for kvæg og/eller får. Dette udelukker dog ikke blandet brug af disse arealer (græsareal, hø, græsensilage) i løbet af samme år.«
Forordning nr. 796/2004
Artikel 2, stk. 1, i Kommissionens forordning (EF) nr. 796/2004 af 21. april 2004 om gennemførelsesbestemmelser vedrørende krydsoverensstemmelse, graduering og det integrerede forvaltnings- og kontrolsystem som omhandlet i forordning nr. 1782/2003 (
EUT 2004, L 141, s. 18
), som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 972/2007 af 20. august 2007 (
EUT 2007, L 216, s. 3
) (herefter »forordning nr. 796/2004«), havde følgende ordlyd:
»I denne forordning forstås ved:
[…]
1 a)
»landbrugsparcel«: et sammenhængende jordstykke, hvorpå én landbruger dyrker én afgrødegruppe; hvis der i forbindelse med denne forordning kræves en anmeldelse af anvendelsen af et areal inden for en afgrødegruppe, afgrænses landbrugsparcellen dog yderligere af denne særlige anvendelse
[…]
2)
»permanente græsarealer«: arealer, der anvendes til dyrkning af græs eller andet grøntfoder, hvad enten der er tale om naturlige (selvsåede) eller dyrkede (tilsåede) arealer, og som har været holdt uden for bedriftens omdrift i mindst fem år, eksklusive arealer, der er omfattet af udtagningsordninger […]
2 bis)
»græs eller andet grøntfoder«: alle urteagtige planter, der traditionelt forekommer på naturlige græsarealer eller normalt inkluderes i blandinger af frø til græsarealer eller enge i medlemsstaten (uanset om de anvendes til græssende dyr eller ej). Medlemsstaterne kan inkludere markafgrøder, der er opført i bilag IX til forordning (EF) nr. 1782/2003
[…]«
Første betragtning til Kommissionens forordning (EF) nr. 239/2005 af 11. februar 2005 (
EUT 2005, L 42, s. 3
), der ændrede forordning nr. 796/2004 i sin oprindelige udgave, angav i denne forbindelse følgende:
»Artikel 2 i [forordning nr. 796/2004 i sin oprindelige udgave] omfatter en række definitioner, som bør præciseres. Dette gælder navnlig definitionen af »permanente græsarealer« i artikel 2, nr. 2), og det er endvidere nødvendigt at definere begrebet »græs eller andet grøntfoder«. I denne sammenhæng bør det dog tages i betragtning, at der må være en vis fleksibilitet, så medlemsstaterne kan tage hensyn til lokale agronomiske forhold.«
Artikel 8 i forordning nr. 796/2004 med overskriften »Generelle principper for landbrugsparceller« bestemte i stk. 1 følgende:
»En parcel med træer betragtes i forbindelse med de arealrelaterede støtteordninger som en landbrugsparcel, såfremt landbrugsaktiviteter som omhandlet i artikel 51 i forordning [nr. 1782/2003] eller i givet fald den planlagte produktion kan foregå på lignende måde som på parceller uden træer i samme område.«
Denne forordnings afsnit III om »[k]ontrol« indeholdt forordningens artikel 30 med overskriften »Fastslåelse af arealer«. Denne artikels stk. 2 havde følgende ordlyd:
»En landbrugsparcels samlede areal kan kun tages i betragtning, hvis parcellen fuldt ud anvendes efter de sædvanlige normer i den pågældende medlemsstat eller region. I andre tilfælde tages det faktisk udnyttede areal i betragtning.
I de regioner, hvor elementer som hække, grøfter og mure traditionelt indgår i god dyrknings- eller driftspraksis i landbruget, kan medlemsstaterne fastsætte, at dette areal betragtes som en del af det fuldt udnyttede areal, hvis det ikke overstiger en samlet bredde, der fastlægges af medlemsstaterne. Denne bredde skal svare til den traditionelle bredde i den pågældende region og må ikke overstige 2 meter.
[…]«
Forordning (EF) nr. 1290/2005
Under afsnit IV med overskriften »Regnskabsafslutning og Kommissionens overvågning« i Rådets forordning (EF) nr. 1290/2005 af 21. juni 2005 om finansiering af den fælles landbrugspolitik (
EUT 2005, L 209, s. 1
) indgik denne forordnings artikel 31, der selv havde overskriften »Efterprøvende regnskabsafslutning«. Denne artikel havde et stk. 3 med følgende affattelse:
»Forud for enhver beslutning om afvisning af finansiering skal de resultater, som Kommissionen er nået frem til ved sin efterprøvning, samt den pågældende medlemsstats svar foreligge i form af skriftlige meddelelser, hvorefter de to parter forsøger at blive enige om, hvilke konsekvenser der skal drages.
Hvis parterne ikke kan blive enige, kan medlemsstaten anmode om, at der inden for en frist på fire måneder indledes en forligsprocedure; der udarbejdes en rapport om resultaterne af denne procedure, som meddeles Kommissionen og gennemgås af denne, inden der træffes afgørelse om afvisning af finansiering.«
Forordning (EF) nr. 885/2006
Kommissionens forordning (EF) nr. 885/2006 af 21. juni 2006 om gennemførelsesbestemmelser til forordning nr. 1290/2005 for så vidt angår godkendelse af betalingsorganer og andre organer og regnskabsafslutning for EGFL og ELFUL (
EUT 2006, L 171, s. 90
) indeholdt en artikel 11 med overskriften »Efterprøvende regnskabsafslutning«. Denne artikel bestemte i stk. 1-3 følgende:
»1.   Når Kommissionen som følge af en undersøgelse finder, at udgifterne ikke er afholdt i overensstemmelse med EF-reglerne, meddeler den den pågældende medlemsstat sine resultater og de korrigerende foranstaltninger, der skal træffes for at sikre, at reglerne fremtidig overholdes.
Meddelelsen skal indeholde en henvisning til denne artikel. Medlemsstaten skal afgive svar inden for to måneder efter modtagelsen af meddelelsen, og Kommissionen kan ændre sit standpunkt under hensyn hertil. I behørigt begrundede tilfælde kan Kommissionen forlænge besvarelsesfristen.
Efter udløbet af besvarelsesfristen indkalder Kommissionen til et bilateralt møde, og de to parter søger at nå frem til en aftale om de foranstaltninger, der skal træffes, og en vurdering af overtrædelsens omfang og den økonomiske skade, der er påført EF-budgettet.
2.   Senest to måneder efter modtagelsen af referatet af det bilaterale møde, der er omhandlet i stk. 1, tredje afsnit, afgiver medlemsstaten alle oplysninger, som der blev anmodet om på mødet, eller alle andre oplysninger, som den anser for nyttige for den igangværende undersøgelse.
I behørigt begrundede tilfælde kan Kommissionen efter en begrundet anmodning fra medlemsstaten give tilladelse til en forlængelse af den i første afsnit omhandlede periode. Anmodningen rettes til Kommissionen inden udløbet af denne periode.
Efter udløbet af den i første afsnit omhandlede periode meddeler Kommissionen formelt medlemsstaten sine konklusioner på grundlag af de oplysninger, som den har modtaget som led i proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning. I meddelelsen vurderes de udgifter, som Kommissionen agter at udelukke fra EF-finansiering i henhold til artikel 31 i forordning [nr. 1290/2005], og henvises til artikel 16, stk. 1, i denne forordning.
3.   Medlemsstaten meddeler Kommissionen, hvilke korrigerende foranstaltninger den har truffet for at efterleve EF-reglerne, og datoen for den konkrete iværksættelse af disse.
Kommissionen træffer om fornødent efter at have undersøgt en rapport udarbejdet af forligsorganet i henhold til kapitel 3 i denne forordning en eller flere beslutninger i henhold til artikel 31 i forordning [nr. 1290/2005] med henblik på at udelukke de udgifter, der er afholdt, uden at EF’s regler er overholdt, fra EF-finansiering, indtil medlemsstaten rent faktisk har truffet de korrigerende foranstaltninger.
Ved vurderingen af, hvilke udgifter der skal udelukkes fra EF-finansiering, kan Kommissionen tage hensyn til alle oplysninger, som medlemsstaten har afgivet efter udløbet af den i stk. 2 omhandlede periode, hvis dette er nødvendigt for at sikre et bedre overslag over den økonomiske skade, der er påført EF-budgettet, forudsat at den forsinkede afgivelse af oplysninger er begrundet med ganske særlige omstændigheder.«
Under overskriften »Forligsprocedure« bestemte denne forordnings artikel 16 i sit stk. 1 følgende:
»Hvis en medlemsstat ønsker at forelægge forligsorganet en sag, skal det ske senest 30 arbejdsdage efter modtagelsen af den formelle meddelelse fra Kommissionen, der er omhandlet i artikel 11, stk. 2, tredje afsnit, ved en begrundet forligsanmodning, der rettes til forligsorganets sekretariat.
Den procedure, der skal følges, og sekretariatets adresse meddeles medlemsstaterne via Komitéen for Landbrugsfondene.«
Forordning (EU) nr. 1307/2013
Artikel 4, stk. 1, litra h), i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1307/2013 af 17. december 2013 om fastsættelse af regler for direkte betalinger til landbrugere under støtteordninger inden for rammerne af den fælles landsbrugspolitik og om ophævelse af Rådets forordning (EF) nr. 637/2008 og Rådets forordning (EF) nr. 73/2009 (
EUT 2013, L 347, s. 608
) fastsætter følgende definition:
»»permanente græsarealer og permanente græsningsarealer« (der tilsammen benævnes »permanente græsarealer«): arealer, der anvendes til dyrkning af græs eller andet grøntfoder, hvad enten der er tale om naturlige (selvsåede) eller dyrkede (tilsåede) arealer, og som er holdt uden for bedriftens omdrift i fem år eller mere; det kan omfatte andre arter, f.eks. buske og/eller træer, der kan afgræsses, forudsat at der fortsat er mest græs og andet grøntfoder samt, såfremt det besluttes af medlemsstaterne, arealer, der kan afgræsses, og som indgår i en etableret lokal praksis, hvor græs og andet grøntfoder ikke traditionelt er fremherskende i græsningsområder«.
Tvistens baggrund
Baggrunden for tvisten er gennemgået af Retten i den appellerede doms præmis 1-11 og kan med henblik på nærværende sag sammenfattes som følger.
I september 2008 og i februar 2009 gennemførte Europa-Kommissionen to undersøgelser vedrørende de udgifter, som Den Hellenske Republik havde afholdt til arealstøtte, henholdsvis foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) for ansøgningsåret 2008.
Ved skrivelse af 21. november 2008 anførte Kommissionen således, at de kontroller på stedet, som blev foretaget i forbindelse med de pågældende undersøgelser, havde vist, at visse arealer, der havde modtaget støtte, ikke opfyldte kriterierne for støtteberettigelse i artikel 44, stk. 2, i forordning nr. 1782/2003 og i artikel 2 i forordning nr. 796/2004. Til støtte for denne konstatering anførte Kommissionen en række eksempler, der er gengivet i den appellerede doms præmis 40.
Efter fremsendelsen af Kommissionens bemærkninger og Den Hellenske Republiks besvarelser blev der afholdt et bilateralt møde den 8. april 2010. Den 2. juni 2010 fremsendte Kommissionen sine konklusioner til Den Hellenske Republik, som sidstnævnte besvarede den 2. august 2010.
Den 31. maj 2013 underrettede Kommissionen Den Hellenske Republik om, at den fastholdt sit standpunkt vedrørende nettobeløbet af de påtænkte korrektioner såvel som begrundelsen for disse korrektioner.
Den Hellenske Republik indbragte den 11. juli 2013 sagen for forligsorganet. Forligsorganet afgav den 31. januar 2014 sin udtalelse, inden Kommissionen den 26. marts 2014 vedtog sin endelige stillingtagen. Med denne stillingtagen konstaterede Kommissionen for det første, at der forelå svagheder i systemet til identifikation af landbrugsparceller og i det geografiske informationssystem (herefter »LPIS-GIS«), som påvirkede krydskontrollerne og de administrative kontroller, for det andet, at der forelå svagheder i kontrollerne på stedet, samt for det tredje, at der forelå fejlagtige beregninger af betalingerne og sanktionerne. Kommissionen fremhævede endvidere disse konstateringers tilbagevendende karakter. Det endelige nettobeløb for den korrektion, der blev pålagt Den Hellenske Republik, beløb sig herefter til 86007771,11 EUR.
Følgelig vedtog Kommissionen den 19. december 2014 den omtvistede afgørelse, hvormed denne institution udelukker visse udgifter, som Den Hellenske Republik har afholdt for EUGFL, Garantisektionen, Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og ELFUL, fra EU-finansiering.
Med denne afgørelse anvendte Kommissionen for det første faste korrektioner for ansøgningsåret 2008 på området for arealstøtte for et samlet beløb på 61012096,85 EUR, hvoraf den fradrog et beløb på 2135439,32 EUR. Med denne korrektion tages der bl.a. højde for en fast korrektionssats på 10% for de landbrugere, der kun havde anmeldt græsarealer, dvs. 32542837,74 EUR. For det andet pålagde Kommissionen korrektioner for ansøgningsåret 2008 på området for udvikling af landdistrikterne for et beløb på 5007867,36 EUR, der blev henført til regnskabsåret 2009, og for et beløb på 5496524,54 EUR, der blev henført til regnskabsåret 2010, dvs. for et samlet beløb på 10504391,90 EUR, hvoraf den fradrog et samlet beløb på 2588231,20 EUR, svarende til 2318055,75 EUR for regnskabsåret 2009 og 270175,45 EUR for regnskabsåret 2010. Det følger heraf, at de finansielle virkninger af den omtvistede afgørelse, der påhviler den Hellenske Republik i form af faste korrektioner på områderne for arealstøtte og udvikling af landdistrikterne, er på henholdsvis 58876657,53 EUR og 7916160,70 EUR.
I den sammenfattende rapport, der er vedlagt den omtvistede afgørelse og omtalt i den appellerede doms præmis 41, begrundede Kommissionen pålæggelsen af de faste korrektioner således:
For så vidt angår LPIS-GIS: Kommissionens tjenestegrene var af den opfattelse, at systemet ikke var i overensstemmelse med kravene i artikel 20 i forordning nr. 1782/2003. Særligt:
–
Der var blevet konstateret fejl vedrørende grænserne for referenceparcellerne og deres maksimale støtteberettigede areal, idet disse oplysninger i det væsentlige var upræcise. Særligt blev disse fejl konstateret for så vidt angår de arealer, der blev anvendt som græsarealer, som i henhold til kontrollerne ikke altid kunne anses for støtteberettiget i henhold til artikel 2, stk. 1, nr. 2) og 2a), i forordning nr. 796/2004. Følgelig var landbrugerne ikke blevet korrekt underrettet om støtteberettigelsen af de parceller, som de ønskede at anmelde. Endvidere var de krydskontroller, der havde til formål at forhindre, at den samme støtte med urette blev tildelt flere gange for den samme parcel, ikke tilstrækkelige, medmindre der var blevet foretaget kontroller på stedet, som havde identificeret parcellernes ukorrekte placering og deres støtteberettigelse.
–
Fra 2009 blev der anvendt en ny oplysning i LPIS-GIS for anmeldelser og krydskontroller. Resultaterne af krydskontrollerne kunne imidlertid ikke anvendes til at vurdere risikoen for fonden for 2008. I 2008 anmeldte landbrugerne nemlig deres parceller på grundlag af de tidligere LPIS-GIS. Såfremt ordningen havde fungeret korrekt i 2008, ville en del af disse parceller imidlertid være blev afvist som ikke-støtteberettigede, herunder en betydelig andel permanente græsarealer, som de græske myndigheder anså for støtteberettigede, og hvilke arealer Kommissionen i den tidligere korrespondance allerede havde konstateret ikke var støtteberettigede på grund af manglende overholdelse af de relevante lovbestemmelser.
Kontrollerne på stedet opfyldte for ansøgningsåret 2008 ikke kravene i artikel 23 og 30 i forordning nr. 796/2004. Nærmere bestemt:
–
For så vidt angår græsarealerne: Den manglende opmåling af græsarealer blev anset for særligt bekymrende. I adskillige tilfælde var de støtteberettigede arealer dækket af træagtige planter, og andre parceller var delvist dækket af grøntfoder, således at de ikke opfyldte kriterierne for »permanente græsarealer« i artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004. De anmeldte arealer befandt sig ofte i fjerntliggende områder, uden synlige grænser og svært tilgængelige. Det blev konstateret, at inspektørerne ikke havde foretaget en opmåling af arealerne i henhold til kravene i artikel 30 i forordning nr. 796/2004. Selv om Den Hellenske Republik ved flere lejligheder havde anført, at de anfægtede arealer altid havde været anvendt som græsarealer, uden at deres støtteberettigelse var blevet anfægtet af Kommissionen, havde disse arealer heller ikke været støtteberettigede i henhold til de regler, der var gældende inden 2006, og Generaldirektorat »Landbrug« havde ligeledes kritiseret deres støtteberettigelse (undersøgelse AP/2001/06).
–
For så vidt angår kontrollerne på stedet ved telemåling var den anvendte procedure ikke i overensstemmelse med kravene på området. Følgelig blev der udbetalt støtte for parceller, der ikke var støtteberettigede i henhold til artikel 44, stk. 2, i forordning nr. 1782/2003 eller artikel 2 i forordning nr. 796/2004.
–
For så vidt angår de traditionelle kontroller på stedet afslørede »den fornyede opmåling« forskelle uden derved at godtgøre, at der forelå en systematisk mangel ved funktionsmåden for denne form for kontrol med undtagelse af græsarealer. I 2008 havde Den Hellenske Republik ikke med henblik på indførelse af et nyt LPIS-GIS indført oplysninger i det pågældende system om de parceller, der var undergivet de traditionelle kontroller på stedet. Der forelå derfor ingen grafisk gengivelse, der gjorde det muligt at opdage, om den samme parcel blev anmeldt flere gange.
–
De konstaterede svagheder udgjorde en varig mangel ved hovedkontrollernes og støttekontrollernes funktionsmåde og indebar en risiko for fonden i forhold til arealstøtten. Disse konstateringer var endvidere af tilbagevendende karakter.
–
De konstaterede svagheder påvirkede den supplerende støtte, der var »koblet« til arealet.
På baggrund af konstateringerne af svaghederne ved LPIS-GIS og ved kontrollerne på stedet anvendte Kommissionen korrektioner, der blev inddelt efter følgende klassifikation:
–
For de landbrugere, der kun havde anmeldt græsarealer, blev der pålagt en fast korrektion på 10% som følge af et problematisk forhold ved LPIS og resultatet af kontrollerne på stedet, som afslørede et stort antal fejl og følgelig betydelige uregelmæssigheder. Selv om en korrektion på 25% ifølge Kommissionen var berettiget, syntes en anvendelse af en fast korrektion på 10% mere hensigtsmæssig under hensyntagen til »stødpudevirkningen«.
–
For de landbrugere, der ikke havde anmeldt græsarealer, blev der pålagt en fast korrektion på 2% under hensyntagen til »stødpudevirkningen«, til forbedringer af de traditionelle kontroller på stedet og til den omstændighed, at niveauet for identificerede uregelmæssigheder for denne kategori af landbrugere var lavere, og at de traditionelle kontroller på stedet udgjorde en væsentlig del af kontrollerne.
–
For den supplerende arealstøtte blev der pålagt en fast korrektion på 5% som følge af den negative virkning ved den forsinkede iværksættelse af kontroller på stedet og som følge af den manglende »stødpudevirkning«.
–
For alle arealrelaterede foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne blev der pålagt en fast korrektion på 5%.
Sagen for Retten og den appellerede dom
Ved stævning indleveret til Rettens Justitskontor den 2. marts 2015 anlagde Den Hellenske Republik sag med påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, idet denne medlemsstat i det væsentlige påberåbte sig tre anbringender.
Det første anbringende vedrørende den faste finansielle korrektion på 10%, der med et beløb på 32542837,74 EUR var blevet anvendt på de landbrugere, der kun havde anmeldt græsarealer, omhandlede en fejlfortolkning og en fejlanvendelse af artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004, en utilstrækkelig begrundelse og en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet og af de grænser, der gælder for Kommissionens skønsbeføjelser. Det andet anbringende vedrørende den faste finansielle korrektion på 5% for den supplerende arealstøtte omhandlede en faktisk fejl, en utilstrækkelig begrundelse og en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet. Det tredje anbringende vedrørende den finansielle korrektion på 5%, der var blevet anvendt på støtten i henhold til den fælles landbrugspolitiks anden søjle angående udvikling af landdistrikterne, omhandlede en mangelfuld begrundelse, en faktisk fejl og en tilsidesættelse af proportionalitetsprincippet.
Med den appellerede dom forkastede Retten de to første anbringender og gav medhold i det tredje anbringende. I punkt 1 i den appellerede doms konklusion annullerede Retten følgelig den omtvistede afgørelse »for så vidt angår korrektionen på 5007867,36 EUR, fradraget på 2318055,75 EUR og den finansielle virkning på 2689811,61 EUR hvad angår de udgifter, som Den Hellenske Republik har afholdt på området for udvikling af landdistrikterne ELFUL Akse 2 (2007-2013, arealrelaterede foranstaltninger) for regnskabsåret 2009 på grund af svagheder i [LPIS] og i kontrollerne på stedet (anden søjle, ansøgningsår 2008)«, og i denne domskonklusions punkt 2 frifandt Retten i øvrigt Kommissionen.
Parternes påstande for Domstolen
Den Hellenske Republik har i appelskriftet nedlagt følgende påstande:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Den omtvistede afgørelse annulleres.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kommissionen har nedlagt følgende påstande:
–
Appellen forkastes, idet den delvis skal afvises fra realitetsbehandling og delvis er ugrundet.
–
Den Hellenske Republik tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Kongeriget Spanien har som intervenient til støtte for Den Hellenske Republik nedlagt følgende påstand:
–
Den appellerede dom ophæves.
–
Kommissionen tilpligtes at betale sagsomkostningerne.
Appellen
Den Hellenske Republik har til støtte for appellen fremsat seks anbringender. De tre første anbringender vedrører Rettens bedømmelse af den finansielle korrektion på 10%, der blev anvendt på arealstøtten for de landbrugere, der kun havde anmeldt græsarealer. Det fjerde og det femte anbringende vedrører Rettens bedømmelse af den finansielle korrektion på 5%, der blev anvendt på den supplerende arealstøtte. Det sjette anbringende omhandler Rettens bedømmelse af den finansielle korrektion på 5%, der blev anvendt på støtten i henhold til den fælles landbrugspolitiks anden søjle angående udvikling af landdistrikterne.
Det første anbringende
Parternes argumenter
Det første anbringende er opdelt i tre led.
Den Hellenske Republik har med sit første anbringendes første led i det væsentlige anfægtet, at Retten i den appellerede doms præmis 24-67 fejlfortolkede og fejlanvendte artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004, der angiver definitionen af »permanente græsarealer«. Denne medlemsstat har nærmere bestemt kritiseret Retten for, at den i den appellerede doms præmis 34-36 anvendte en for snæver fortolkning af dette begreb ved at følge et kriterium, som udelukkende angik den vegetationstype, der dækkede det omhandlede areal. Heroverfor har Den Hellenske Republik støttet af Kongeriget Spanien forfægtet en bred betydning af dette begreb, som afspejler EU-lovgivers hensigt, og som omfatter de såkaldte »mediterrane« græsarealer, dvs. arealer dækket af træagtig vegetation eller træbevoksning, der kan afgræsses, og på hvilke græs og andet grøntfoder ikke traditionelt dominerer.
Ifølge Den Hellenske Republik er denne fortolkning berettiget ud fra ordlyden af artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 og ud fra den sammenhæng, som denne forordning indgår i, og de med forordningen forfulgte formål. Denne medlemsstat har også fremhævet, at denne brede opfattelse af begrebet »permanente græsarealer« følger såvel af artikel 4, stk. 1, litra h), i forordning nr. 1307/2013 som af den håndbog, der giver medlemsstaterne retningslinjer for, hvorledes de gældende lovbestemmelser vedrørende den fælles landbrugspolitik bedst muligt overholdes, og som Kommissionens Fælles Forskningscenter offentliggjorde den 2. april 2008, samt af den handlingsplan, som de græske myndigheder og Kommissionen udarbejdede i oktober 2012 (herefter »2012-handlingsplanen«).
Til støtte for denne argumentation har Kongeriget Spanien i det væsentlige gjort gældende, at Retten ikke tog hensyn til hele den sammenhæng, som forordning nr. 1782/2003 indgår i, og samtlige de med forordningen forfulgte formål, blandt hvilke indgår opretholdelsen af visse med produktionen forbundne betalinger. Nærmere bestemt henviser artikel 132 i forordning nr. 1782/2003 om ekstensiveringsbeløbet til græsarealer uden at præcisere, at disse arealer skal være dækket udelukkende af græsvegetation.
Kommissionen har heroverfor anført, at Retten foretog en korrekt fortolkning og anvendelse af begrebet »permanente græsarealer«, der er indeholdt i artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004. Det fremgår af denne definition, at kriteriet om arten af den vegetation, der dækker det pågældende landbrugsareal, er afgørende. Desuden er hverken de i nærværende doms præmis 33 omtalte retningslinjer, eller 2012-handlingsplanen eller forordning nr. 1307/2013 – der finder anvendelse med virkning fra den 1. januar 2015, og som indeholder en udvidet definition af begrebet »permanente græsarealer« – relevante for fortolkningen af de retsregler, der gjaldt på tidspunktet for de faktiske omstændigheder i den konkrete sag, eller for bedømmelsen af den af Kommissionen fastsatte finansielle korrektion.
Den Hellenske Republik har med det første anbringendes andet led i det væsentlige anfægtet, at Retten i den appellerede doms præmis 66 fastslog, at de omtvistede arealer uanset den anlagte fortolkning af begrebet »permanente græsarealer« stadig ikke var støtteberettigede, henset til de mangler, der blev konstateret i anvendelsen af reglerne vedrørende græsarealer og i funktionsmåden for kontrolsystemet i LPIS-GIS.
Den Hellenske Republik finder således, at Retten i medfør af »stødpudevirkningen« ikke ud af de punktvise svagheder, der i forhold til nogle få parceller, identificeret i den appellerede doms præmis 40, var blevet konstateret i funktionsmåden for LPIS-GIS, kunne udlede, at samtlige de arealer, der for 2008 var blevet anmeldt som græsarealer, og som er omfattet af den finansielle korrektion, under alle omstændigheder ikke ville have været støtteberettigede, uanset om man benyttede den snævre definition i artikel 2 i forordning nr. 796/2004 eller de mere favorable definitioner, der følger af 2012-handlingsplanen eller af artikel 4, stk. 1, litra h), i forordning nr. 1307/2013.
Kommissionen har gjort gældende, at denne argumentation skal forkastes.
Den Hellenske Republik har under sit første anbringendes tredje led anfægtet, at Retten gav en utilstrækkelig begrundelse, for så vidt som Retten i den appellerede doms præmis 20-22 foretog sin bedømmelse ud fra retspraksis om fordelingen af bevisbyrden som led i proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning. Denne retspraksis er imidlertid ikke relevant i forhold til fortolkningen af begrebet »permanente græsarealer« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004.
Kommissionen har gjort gældende, at denne argumentation skal forkastes.
Domstolens bemærkninger
Det skal indledningsvis bemærkes, at Kommissionen uden formelt at nedlægge en afvisningspåstand betvivler, at appellen kan antages til realitetsbehandling, eftersom Den Hellenske Republik har begrænset sig til at gentage sin argumentation fra første instans.
Dette argument fra Kommissionen må imidlertid forkastes.
Det følger ganske vist af fast retspraksis, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand (dom af 4.7.2000, Bergaderm og Goupil mod Kommissionen,
C-352/98 P
,
EU:C:2000:361
, præmis
).
I den konkrete sag har Den Hellenske Republik imidlertid ikke begrænset sig til at gentage eller ordret gengive de anbringender og argumenter, som den fremsatte for Retten, men har for Domstolen anfægtet den fortolkning eller anvendelse af EU-retten, som Retten foretog i den appellerede dom.
Der skal derfor ske en realitetsbehandling af de anbringender, som Den Hellenske Republik har fremsat.
Med hensyn til det første anbringendes første led følger det af Domstolens faste praksis, at der ved fortolkningen af en EU-retlig bestemmelse ikke blot skal tages hensyn til bestemmelsens ordlyd, men også til den sammenhæng, den indgår i, og de formål der forfølges med den lovgivning, som bestemmelsen udgør en del af.
Det fremgår af ordlyden af artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004, at »permanente græsarealer« udgøres af »arealer, der anvendes til dyrkning af græs eller andet grøntfoder, hvad enten der er tale om naturlige (selvsåede) eller dyrkede (tilsåede) arealer, og som holdes uden for bedriftens omdrift i mindst fem år«.
Det følger heraf, at selv om denne artikel udtrykkeligt nævner tilstedeværelsen af »græs eller andet grøntfoder«, således at et areal, der udelukkende er dækket af urteagtige planter, sikkert udgør et »permanent græsareal«, er tilstedeværelsen af andre vegetationstyper såsom træ- eller buskagtige vegetationer dog ikke udelukket. Som bemærket af generaladvokaten i punkt 56 i forslaget til afgørelse forbliver ordlyden af artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 derfor uklar med hensyn til, hvorvidt kvalificeringen som »permanente græsarealer« er underlagt kriteriet om den vegetationstype, der dækker det pågældende areal, og derfor udelukkende er forbeholdt tilstedeværelsen af græs eller andre urteagtige planter.
Hvad angår den sammenhæng, som artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004 indgår i, fremgår det indledningsvis af første betragtning til forordning nr. 239/2005, at EU-lovgivers hensigt i betragtning af behovet for en præcisering af begrebet »permanente græsarealer« har været at forbeholde medlemsstaterne en vis fleksibilitet til at tage hensyn til diverse lokale agronomiske forhold.
Det fremgår dernæst af selve ordlyden af artikel 8, stk. 1, i forordning nr. 796/2004 – som henviser til artikel 51 i forordning nr. 1782/2003 – at en faktisk landbrugsmæssig udnyttelse af et landbrugsareal udgør et mere relevant kriterium end kriteriet om den vegetationstype, der dækker det pågældende areal. Som en »landbrugsparcel« betragtes således ifølge denne artikel 8, stk. 1, en parcel med træer, hvorpå den planlagte produktion kan foregå på lignende måde som på parceller uden træer i samme område.
Det skal endvidere bemærkes, at kriteriet om den vegetationstype, der dækker det pågældende areal, tillige er relativiseret i artikel 30, stk. 2, i forordning nr. 796/2004, som led i kontrollen med arealet af en landbrugsparcel. I henhold til denne bestemmelse kan medlemsstaterne beslutte, at en landbrugsparcels samlede areal kan omfatte det areal, der er dækket af hække, forudsat at dette element traditionelt indgår i god dyrknings- eller driftspraksis i landbruget.
Eftersom definitionen af »permanente græsarealer« er indeholdt i forordning nr. 796/2004, som tager sigte på at gennemføre forordning nr. 1782/2003, følger det endelig af Domstolens faste praksis, at dette begreb skal fortolkes i overensstemmelse med basisretsakten (dom af 26.7.2017, Den Tjekkiske Republik mod Kommissionen,
C-696/15 P
,
EU:C:2017:595
, præmis
).
Det er imidlertid ikke efter forordning nr. 1782/2003 nogen betingelse for kvalificeringen som »permanente græsarealer«, at der forekommer en given vegetationstype, idet denne forordnings artikel 44, stk. 2, kun udelukker »permanente afgrøder«, »skov« og arealer, »som anvendes til ikke-landbrugsaktiviteter«, fra status som »støtteberettiget hektar«.
Det følger derfor af det ovenstående, at det afgørende kriterium for definitionen af »permanente græsarealer« – som anført af generaladvokaten i punkt 63 i forslaget til afgørelse – ikke er den vegetationstype, der dækker landbrugsarealet, men den faktiske anvendelse af arealet til en landbrugsaktivitet, der er typisk for »permanente græsarealer«. Følgelig kan tilstedeværelsen af træ- eller buskagtige planter ikke i sig selv være til hinder for kvalificeringen af et areal som »permanente græsarealer«, så længe denne tilstedeværelse ikke undergraver den faktiske anvendelse af arealet til en landbrugsaktivitet (jf. i denne retning dom af 9.6.2016, Planes Bresco,
C-333/15 og C-334/15
,
EU:C:2016:426
, præmis
).
En sådan fortolkning understøttes i øvrigt af de målsætninger, der forfølges med forordning nr. 1782/2003, nemlig stabilisering af landbrugsindkomster og miljøbeskyttelse.
Hvad for det første angår målsætningen om stabilisering af landbrugsindkomster fremgår det af 21. og 24. betragtning til forordning nr. 1782/2003, at enkeltbetalingsordningen er betinget af, at bedriften bevares i god landbrugs- og miljømæssig stand, og at ordningen tilsigter at sikre landbrugerne en rimelig levestandard. Denne enkeltbetalingsordning tilsigter også at finde anvendelse på alle landbrugere, uden at adgangen til denne betaling kan afgøres ud fra den vegetationstype, der forekommer på de pågældende arealer.
For det andet fremhæves i tredje og fjerde betragtning til forordning nr. 1782/2003 de permanente græsarealers positive miljøvirkning, og det angives, at forordning nr. 1782/2003 indgår i forfølgelsen af en dobbelt målsætning, nemlig dels at undgå, at landbrugsarealer ikke længere bliver dyrket, dels at undgå, at eksisterende permanente græsarealer omlægges til agerjord. Som fastslået af generaladvokaten i punkt 68 i forslaget til afgørelse følger det heraf, at forfølgelsen af disse målsætninger ikke harmonerer med en restriktiv fortolkning af begrebet »permanente græsarealer«, der udelukkende angår den vegetationstype, der dækker landbrugsarealet.
Det følger af samtlige ovenstående betragtninger, at det afgørende kriterium med henblik på at afgøre, om det pågældende areal skal kvalificeres som »permanente græsarealer« som omhandlet i artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004, ikke er den vegetationstype, der dækker dette areal, men derimod den faktiske anvendelse af arealet til en landbrugsaktivitet, der er typisk for »permanente græsarealer«.
Følgelig begik Retten en retlig fejl ved fortolkningen og anvendelsen af begrebet »permanente græsarealer«, således som dette begreb fremgår af artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004, ved i den appellerede doms præmis 35 og 36 at fastslå, at det relevante kriterium var den forekommende vegetationstype på det pågældende areal, og ved dernæst at gennemføre sin undersøgelse ud fra dette kriterium. Det følger heraf, at den betragtning fra Rettens side, der optræder i den appellerede doms præmis 65, hvorefter Den Hellenske Republik ikke har godtgjort, at Kommissionens bedømmelser er urigtige, er fejlagtig.
Når dette er sagt, skal det bemærkes, at den faste korrektionssats på 10% for de landbrugere, der kun havde anmeldt græsarealer, i den sammenfattende rapport er begrundet i en række svagheder, der er gennemgået i nærværende doms præmis 16, 21 og 22, hvilke præmisser i det væsentlige gengiver den appellerede doms præmis 40 og 41. Kommissionen begrundede således denne korrektionssats med dels en række svagheder i LPIS-GIS, der påvirkede de administrative procedurers og krydskontrollernes beviskraft, dels en række svagheder i kontrollerne på stedet.
I forbindelse med sin bedømmelse af det første anbringende, der blev fremsat for den, fandt Retten i denne forbindelse i den appellerede doms præmis 23-106, at satsen på 10% for de landbrugere, der kun havde anmeldt græsarealer, dog forblev berettiget, henset til de øvrige konstaterede svagheder.
Retten fastslog nærmere bestemt i den appellerede doms præmis 66, 88 og 95, at manglerne i LPIS-GIS – uafhængigt af uenigheden om definitionen af de »permanent græsarealer« – berettigede fastsættelsen af en fast korrektionssats på 10% for de landbrugere, der kun havde anmeldt græsarealer. Under denne omstændighed er den af Retten begåede retlige fejl, således som redegjort for i nærværende doms præmis 59, uden betydning for den appellerede doms konklusion, idet de bedømmelser, der er anført i denne doms præmis 66, 88 og 95, er tilstrækkelige til at begrunde denne konklusion.
Følgelig kan den retlige fejl, der er identificeret i nærværende doms præmis 59, ikke medføre en ophævelse af den appellerede dom.
Hvad angår det første anbringendes andet led er det tilstrækkeligt at bemærke, at Retten i den appellerede doms præmis 66 begrænsede sig til at udtale, at, »henset til de mangler, der blev konstateret i anvendelsen af reglerne vedrørende græsarealer og i funktionsmåden for kontrolsystemet i LPIS-GIS, som er omhandlet i [den appellerede doms] præmis 40 og 41«, ville de omtvistede arealer under alle omstændigheder ikke have været støtteberettigede, selv hvis det blev antaget, at definitionen på »permanente græsarealer«, således som den blev anvendt, ikke var i overensstemmelse med ordlyden af artikel 2, stk. 1, nr. 2), i forordning nr. 796/2004.
Retten opregnede således i den appellerede doms præmis 40 en række eksempler på parceller, som Kommissionen havde anvendt med henblik på at begrunde den faste korrektion, og som – såfremt de kunne lokaliseres – ikke overholdt kriterierne for støtteberettigelse i henhold til artikel 44, stk. 2, i forordning nr. 1782/2003, eftersom de ikke var udlagt til landbrugsaktiviteter.
Følgelig skal det første anbringendes andet led forkastes som ugrundet.
Hvad angår det første anbringendes tredje led er det tilstrækkeligt at bemærke, at Retten i den appellerede doms præmis 20-22 begrænsede sig til – forud for sin specifikke bedømmelse af hvert af Den Hellenske Republiks anbringender og uden på dette stadium at drage retlige konsekvenser heraf – at gengive de generelle principper, der følger af fast retspraksis om fordelingen af bevisbyrden i tvister om EU-midler mellem Kommissionen på den ene side og den pågældende medlemsstat på den anden side.
Det følger heraf, at det første anbringendes tredje led skal afvises fra realitetsbehandling.
Selv hvis det første anbringende kunne tiltrædes i forhold til sit første led, ville det derfor ikke kunne medføre en ophævelse af den appellerede dom.
På baggrund af det ovenstående må det første anbringende forkastes, idet det delvist er uvirksomt, delvist skal afvises og delvist er ugrundet.
Det andet anbringende
Parternes argumenter
Den Hellenske Republik har med sit andet anbringende i det væsentlige gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 68-76 tilsidesatte sin begrundelsespligt derved, at den undlod at besvare samtlige de af Den Hellenske Republik fremførte argumenter angående begrebet »permanente græsarealer« og navnlig angående begrebet »mediterrane græsarealer«.
Kommissionen har gjort gældende, at dette anbringende skal forkastes.
Domstolens bemærkninger
Det følger af fast retspraksis, at Rettens forpligtelse til at begrunde sine afgørelser ikke kan fortolkes således, at den har en forpligtelse til at tage nærmere stilling til hvert eneste anbringende, som påberåbes af en part, navnlig når dette ikke er tilstrækkeligt klart og præcist og ikke er underbygget af udførlige beviser (dom af 11.1.2007, Technische Glaswerke Ilmenau mod Kommissionen,
C-404/04 P
, ikke trykt i Sml.,
EU:C:2007:6
, præmis
).
For det første skal det i denne forbindelse bemærkes, at Retten afsatte den appellerede doms præmis 24-65 til en detaljeret behandling af Den Hellenske Republiks argumenter om fortolkningen af begrebet »permanente græsarealer« og navnlig om betydningen af den vegetationstype, der dækker landbrugsarealerne.
For det andet begrænsede appellanten sig i punkt 15 og 16 i den ved Retten indleverede stævning til at påberåbe sig de »særlige kendetegn ved samtlige græsarealer af mediterransk type«, hvilke græsarealer »[var] af stor miljømæssig værdi«. Da dette udsagn ikke opfylder kravet om klarhed og præcision, kan det ikke foreholdes Retten, at den ikke specifikt besvarede dette.
Det følger heraf, at Retten ikke tilsidesatte sin begrundelsespligt. Følgelig skal det andet anbringende forkastes som ugrundet.
Det tredje anbringende
Parternes argumenter
Det tredje anbringende er opdelt i to led.
Med dette anbringendes første led har den Hellenske Republik i det væsentlige gjort gældende, at Retten i den appellerede doms præmis 88-103 på flere punkter tilsidesatte sin begrundelsespligt. Ifølge Den Hellenske Republik supplerede Retten således på ulovlig vis begrundelsen for den omtvistede afgørelse ved at anføre, at uregelmæssighederne i forvaltnings- og kontrolsystemet i sig selv var tilstrækkelige til at begrunde korrektionssatsen på 10%, selv om det fremgår af den sammenfattende rapport, at denne korrektionssats kun er begrundet i forhold til den manglende støtteberettigelse for de arealer, der blev anmeldt som »permanente græsarealer«. Endvidere begrundede Retten hverken sin afgørelse behørigt i henseende til forhøjelsen af korrektionssatsen til 10% i forhold til den korrektionssats på 5%, der blev anvendt for det foregående år, eller i henseende til de forbedringer, der blev konstateret ved kontrollerne på stedet. Endelig har Den Hellenske Republik kritiseret Retten for ikke at have taget tilstrækkeligt hensyn til »stødpudevirkningen«.
Med dette anbringendes andet led har Den Hellenske Republik anført, at Retten tilsidesatte proportionalitetsprincippet ved i den appellerede doms præmis 88-103 at opretholde korrektionssatsen på 10% i forhold til støtten til de landbrugere, der kun havde anmeldt græsarealer. Ifølge Den Hellenske Republik er en korrektionssats på 5% berettiget, navnlig i betragtning af »stødpudevirkningen«.
Kommissionen har gjort gældende, at dette anbringende skal forkastes i sin helhed som ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Med hensyn til det tredje anbringendes første led skal det indledningsvis bemærkes, at den af Kommissionen anvendte faste korrektionssats på 10% i modsætning til, hvad Den Hellenske Republik har anført, ikke udelukkende hviler på den manglende støtteberettigelse for de omhandlede arealer, men på samtlige de utilstrækkeligheder ved kontrolsystemet, som Kommissionen fastslog i den sammenfattende rapport, og som Retten har påpeget i den appellerede doms præmis 10 og 89-94.
Ligeledes kunne Retten uden at begå nogen fejl i den appellerede doms præmis 95 fastslå, at det er manglerne ved kontrolordningen, når de ses i sammenhæng med samtlige de øvrige konstaterede mangler, som udgør en særdeles mangelfuld gennemførelse af kontrolordningen, og som indebar et højt fejlniveau.
Det følger heraf, at Den Hellenske Republiks udsagn om, at det fremgår af den sammenfattende rapport, at den faste korrektionssats på 10% kun er begrundet i forhold til den manglende støtteberettigelse for de arealer, der blev anmeldt som »permanente græsarealer«, skal forkastes.
Hvad dernæst angår udsagnet om den manglende hensyntagen til den konstaterede forbedring angående kontrollerne på stedet og til den finansielle korrektionssats på 5%, der blev fastsat for ansøgningsåret 2007, skal det bemærkes, at Retten i modsætning til, hvad den Hellenske Republik har anført, vurderede betydningen af disse faktorer i den appellerede doms præmis 98-101.
Retten fremhævede i denne henseende i den appellerede doms præmis 99, at selv om der i den sammenfattende rapport blev konstateret en kvantitativ forbedring af kontrollerne på stedet i 2008, forholdt det sig ikke desto mindre således, at det i denne rapport ligeledes blev påpeget, at der ikke i kvalitativ henseende var sket nogen forbedring af kontrollerne på stedet. På grundlag af denne konstatering og konstateringen af, at Den Hellenske Republik ikke havde underbygget sit udsagn om den kvalitative forbedring af kontrollerne på stedet, kunne Retten i den appellerede doms præmis 100 med rette forkaste dette sidstnævnte udsagn uden at tilsidesætte sin begrundelsespligt.
Et sådant udsagn skyldes derfor en urigtig læsning af den appellerede dom og er følgelig faktuelt forkert.
Hvad endelig angår udsagnet om Rettens manglende hensyntagen til »stødpudevirkningen« skal det bemærkes, at Retten i den appellerede doms præmis 95, 102 og 103 rent faktisk tog hensyn til denne virkning.
Efter sin undersøgelse i den appellerede doms præmis 85-94 af spørgsmålet, om der forelå en særdeles mangelfuld gennemførelse af kontrolordningen, fastslog Retten nærmere bestemt i den appellerede doms præmis 95, at samtlige mangler ved kontrolordningen, når de sås i sammenhæng, udgjorde en særdeles mangelfuld gennemførelse, der derfor begrundede anvendelsen af en fast korrektionssats på 25%. Når dette er sagt, fandt Retten derefter i denne præmis 95 i den appellerede dom, at Kommissionen havde taget hensyn til den ringe risiko for tab for fonden, som fulgte af»stødpudevirkningen« – i henhold til hvilken der alene skal tages hensyn til en del af de anmeldte arealer for at aktivere betalingsrettigheder – inden Kommissionen uden at begå en fejl havde anvendt en fast korrektion på 10%.
Et sådant udsagn skyldes derfor en urigtig læsning af den appellerede dom og er følgelig faktuelt forkert.
Det følger heraf, at det tredje anbringendes første led må forkastes som ugrundet.
Med det tredje anbringendes andet led gøres det gældende, at Retten tilsidesatte proportionalitetsprincippet derved, at den faste korrektionssats ikke burde være på 10%, men på 5% i betragtning af manglerne ved kontrolordningen.
Det skal hertil bemærkes, at Retten efter en udførlig analyse i den appellerede doms præmis 85-94 fastslog, at manglerne ved kontrolordningen, når de sås i sammenhæng med samtlige de øvrige konstaterede mangler, udgjorde en særdeles mangelfuld gennemførelse af kontrolordningen, som indebar et højt fejlniveau, der vidnede om generelle uregelmæssigheder, og som sandsynligvis havde medført usædvanlige store tab for fonden.
Retten fremhævede i den appellerede doms præmis 82 – uden på dette punkt at være blevet kritiseret af Den Hellenske Republik under nærværende appelsag – at det fremgår af Kommissionens dokument nr. VI/5330/97 af 23. december 1997, som fastsætter retningslinjerne for finansielle korrektioner, at en sådan stærkt mangelfuld gennemførelse af kontrolordningen kan begrunde anvendelsen af en korrektion på 25% af udgifterne, for så vidt som der foreligger en risiko for særdeles store tab for fonden.
Følgelig tilsidesatte Retten ikke proportionalitetsprincippet ved i den appellerede doms præmis 96 at fastslå, at Kommissionen uden at begå en fejl kunne anvende en fast korrektion på 10%.
Det følger af det ovenfor anførte, at det tredje anbringendes andet led må forkastes som ugrundet.
I betragtning af ovenstående betragtninger skal det tredje anbringende forkastes som ugrundet.
Det fjerde anbringende
Parternes argumenter
Det fjerde anbringende vedrører i det væsentlige en retlig fejl, som Retten angiveligt begik i den appellerede doms præmis 110-120 ved fortolkningen og anvendelsen af artikel 31 i forordning nr. 1290/2005, sammenholdt med artikel 11 i forordning nr. 885/2006, samt en utilstrækkelig begrundelse. Den Hellenske Republik har nærmere bestemt gjort gældende, at dennes processuelle garantier blev tilsidesat ved, at Kommissionen ikke under det bilaterale møde opfordrede denne medlemsstat til at drøfte Kommissionens konstateringer af forsinkelserne med gennemførelsen af kontrollerne på stedet vedrørende den supplerende arealstøtte.
Kommissionen har heroverfor anført, at dette anbringende skal forkastes som ugrundet.
Domstolens bemærkninger
Det skal med det samme bemærkes, at det som led i proceduren for efterprøvende regnskabsafslutning fremgår af artikel 31, stk. 3, i forordning nr. 1290/2005, at de resultater, som Kommissionen er nået frem til ved sin efterprøvning, samt den pågældende medlemsstats svar forud for enhver beslutning om afvisning af finansiering skal foreligge i form af skriftlige meddelelser, hvorefter de to parter forsøger at blive enige om, hvilke konsekvenser der skal drages.
Endvidere konkretiserer artikel 11 i forordning nr. 885/2006 denne procedure ved at fastsætte den nærmere fremgangsmåde for denne. Det fremgår således af denne forordnings artikel 11, stk. 1, første afsnit, at når Kommissionen som følge af en undersøgelse finder, at udgifterne ikke er afholdt i overensstemmelse med EU-reglerne, meddeler den den pågældende medlemsstat sine resultater og de korrigerende foranstaltninger, der skal træffes. Den nævnte forordnings artikel 11, stk. 1, andet afsnit, bestemmer herefter, at medlemsstaten skal afgive svar inden for to måneder efter modtagelsen af Kommissionens meddelelse, og at Kommissionen kan ændre sit standpunkt under hensyn hertil. Endelig bestemmer samme forordnings artikel 11, stk. 1, tredje afsnit, at Kommissionen efter udløbet af besvarelsesfristen indkalder til et bilateralt møde, og at de to parter søger at nå frem til en aftale om de foranstaltninger, der skal træffes, og en vurdering af overtrædelsens omfang og den økonomiske skade, der er påført EU-budgettet.
Det følger således klart dels af artikel 11, stk. 1, andet afsnit, i forordning nr. 885/2006, at Kommissionen kan ændre sit standpunkt afhængigt af de svaroplysninger, som den pågældende medlemsstat afgiver, dels af denne forordnings artikel 11, stk. 1, tredje afsnit, at indkaldelsen til det bilaterale møde ikke kræver af Kommissionen, at denne institution præciserer alle aspekter af de konstateringer, der skal debatteres på dette møde.
Derimod – og som anført af generaladvokaten i punkt 112 i forslaget til afgørelse – er formålet med afholdelsen af det bilaterale møde ikke så meget at informere denne medlemsstat om omfanget af Kommissionens konstateringer, som på basis af den forudgående udveksling af oplysninger at gøre det muligt at nå til den enighed om de korrigerende foranstaltninger, der skal træffes, som kræves i henhold til artikel 31, stk. 3, i forordning nr. 1290/2005.
Det følger heraf, at Den Hellenske Republiks udsagn om en angivelig tilsidesættelse af dennes processuelle garantier, som er støttet på artikel 11 i forordning nr. 885/2006 derved, at Kommissionen ikke under det bilaterale møde opfordrede denne medlemsstat til at drøfte forsinkelserne med gennemførelsen af kontrollerne på stedet vedrørende den supplerende arealstøtte, skal forkastes.
Hvad endelig angår Den Hellenske Republiks udsagn om en utilstrækkelig og selvmodsigende begrundelse for den appellerede dom er det tilstrækkeligt at bemærke, at Retten – efter i den appellerede doms præmis 113-116 at have redegjort for betydningen af den første skriftlige meddelelse som omhandlet i artikel 11 i forordning nr. 885/2006, og efter en klar og udførlig analyse i denne doms præmis 118-120 – udtalte, at underretningen om resultaterne af undersøgelsen i retligt tilstrækkeligt omfang identificerede forsinkelsen med kontrollerne på stedet vedrørende den supplerende arealstøtte.
Henset til det ovenfor anførte må det fjerde anbringende forkastes.
Det femte anbringende
Parternes argumenter
Den Hellenske Republik har under sit femte anbringende i det væsentlige anfægtet, at Retten i den appellerede doms præmis 126-128 og 132 og 133 supplerede begrundelsen for den omtvistede afgørelse for at berettige den korrektionssats på 5%, der var fastsat i forhold til den supplerende arealstøtte. Denne medlemsstat har nærmere bestemt anført, at Retten supplerede begrundelsen for den omtvistede afgørelse for at berettige forskellen mellem den korrektionssats, der var anvendt for den supplerende arealstøtte, og som var fastsat til 5%, og den korrektionssats, der var anvendt for støtten til andre arealer end græsarealer, og som var fastsat til 2%.
Ifølge Kommissionen skal dette anbringende principalt afvises fra realitetsbehandling i henhold til artikel 168, stk. 1, litra d), i Domstolens procesreglement, for så vidt som dette anbringende er formuleret for kortfattet og vagt. Subsidiært finder Kommissionen, at den appellerede dom er korrekt begrundet. Det følger heraf, at dette anbringende skal forkastes.
Domstolens bemærkninger
Hvad angår Kommissionens formalitetsindsigelse, der er støttet på den vage og kortfattede karakter af det femte anbringende, som har gjort det umuligt for denne institution at besvare dette anbringende, skal det bemærkes, at det ifølge Domstolens faste praksis følger af artikel 256, stk. 1, andet afsnit, TEUF, af artikel 58, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol og af artikel 168, stk. 1, litra d), i Domstolens procesreglement, at et appelskrift præcist skal angive, hvilke elementer der anfægtes i den dom, som påstås ophævet, samt de retlige argumenter, der særligt støtter denne påstand. Det præciseres i denne henseende i artikel 169, stk. 2, i Domstolens procesreglement, at de retlige anbringender og argumenter, der gøres gældende, præcist skal angive, hvilke præmisser i Rettens afgørelse der anfægtes (jf. i denne retning dom af 4.9.2014, Spanien mod Kommissionen,
C-197/13 P
,
EU:C:2014:2157
, præmis
og
, og den deri nævnte retspraksis).
I den konkrete sag må det konstateres, at den Hellenske Republik i punkt 79 i sit appelskrift har identificeret de præcise præmisser i den appellerede dom, som denne medlemsstat anfægter under sit femte anbringende, og har fremført en tilstrækkeligt konkret argumentation til at gøre det muligt for Domstolen at behandle dette anbringende. Følgelig kan Den Hellenske Republiks femte anbringende antages til realitetsbehandling.
Når dette er sagt, skal det i forhold til realiteten fastslås, at Retten – i modsætning til, hvad den Hellenske Republik har anført – ikke i den appellerede doms præmis 126-128 og 132 og 133 supplerede begrundelsen for den omtvistede afgørelse for at berettige forskellen mellem den faste korrektionssats på 5%, der var fastsat for den supplerende arealstøtte, og den korrektionssats på 2%, der var fastsat for støtten til andre arealer end græsarealer.
For det første fremgår det således af Rettens betragtninger i den appellerede doms præmis 123-131, at Kommissionen i sin sammenfattende rapport begrundede satsen på 5% med de uregelmæssigheder i kontrolsystemet, der angik hovedkontroller. For det andet fremgår det af den appellerede doms præmis 136, at den sats på 2%, der blev fastsat for støtten til andre arealer end græsarealer, er begrundet med »stødpudevirkningen«. Som anført af generaladvokaten i punkt 79 og 118 i forslaget til afgørelse er denne »stødpudevirkning« imidlertid ikke relevant i forbindelse med den supplerende arealstøtte, idet denne støtte er koblet til produktionen, uden at der gøres brug af betalingsrettigheder. Endelig, og for så vidt som den Hellenske Republik har anfægtet den appellerede doms præmis 133, skal det bemærkes, at Retten i denne præmis begrænsede sig til at foretage en faktuel bedømmelse ved at tilbagevise, at de påberåbte forbedringer af LPIS-GIS fandt anvendelse i ansøgningsåret 2008.
Det femte appelanbringende hviler følgelig på en urigtig læsning af den appellerede dom og skal forkastes som ugrundet.
Det sjette anbringende
Parternes argumenter
Med sit sjette anbringende har Den Hellenske Republik anført, at Retten helt undlod at give nogen begrundelse for at forkaste det andet klagepunkt, der blev fremført under denne medlemsstats tredje anbringende til støtte for dennes annullationssøgsmål, og som vedrørte den korrektion, der blev pålagt på området for udvikling af landdistrikterne, og ifølge hvilket klagepunkt den omtvistede afgørelse skulle annulleres, eftersom en række korrektioner pålagt ved en tidligere kommissionsafgørelse ikke blev fratrukket beløbet af de korrektioner, der blev anvendt og pålagt i forbindelse med den omtvistede afgørelse. Nærmere bestemt begrænsede Retten, uden at give nogen begrundelse herfor, Den Hellenske Republiks påstand til et beløb på 5007867,36 EUR svarende til den korrektion, der var blevet henført til regnskabsåret 2009, til trods for at denne medlemsstat anfægtede det samlede beløb for den korrektion, der var blevet pålagt ved den omtvistede afgørelse, dvs. et beløb på 10504391,90 EUR, svarende til summen af de korrektioner, der var blevet henført til regnskabsårene 2009 (5007867,36 EUR) og 2010 (5496524,54 EUR).
Kommissionen har heroverfor anført, at dette anbringende skal afvises fra realitetsbehandling. Dels har Den Hellenske Republik begrænset sig til at anfægte det endelige nettobeløb af den korrektion, der blev pålagt ved den omtvistede afgørelse, samt det beløb, som den endelige korrektion blev nedsat til, hvilket i sagens natur udgør en faktuel konstatering, som falder uden for Domstolens prøvelsesret under en appelsag. Dels blev Den Hellenske Republiks klagepunkt om bruttobeløbet på 10504391,90 EUR ikke fremsat på noget tidspunkt under sagen for Retten, således at dette klagepunkt udgør en udvidelse af sagsgenstanden i forbindelse med appelsagen og bør bedømmes som et nyt anbringende, der af den grund bør afvises fra realitetsbehandling.
Domstolens bemærkninger
Det må konstateres, at Den Hellenske Republik i punkt 9 og 41-43 i sin stævning i første instans nedlagde påstand om annullation af den omtvistede afgørelse, for så vidt som den pålægger faste korrektioner på arealstøtteområdet på 5% af de samlede udgifter, der blev afholdt på området for udvikling af landdistrikterne for et beløb på 10504391,90 EUR, svarende til summen af de korrektioner, der var blevet henført til regnskabsårene 2009 (5007867,36 EUR) og 2010 (5496524,54 EUR). Nærmere bestemt anfægtede Den Hellenske Republik for Retten den utilstrækkelige hensyntagen til den tidligere korrektion, der blev pålagt i medfør af Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2013/214/EU af 2. maj 2013 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) (
EUT 2013, L 123, s. 11
), i forhold til støtte til udvikling af landdistrikterne angående ansøgningsåret 2008, for regnskabsårene 2009 og 2010.
Det må imidlertid konstateres, at Retten i det foreliggende tilfælde i den appellerede doms præmis 155-168 frifandt Kommissionen i Den Hellenske Republiks søgsmål ved – uden anden form for begrundelse – for regnskabsåret 2009 at begrænse sin undersøgelse til alene korrektionen for ansøgningsåret 2008.
Ved ikke at tage stilling til en central del af Den Hellenske Republiks argumentation tilsidesatte Retten følgelig den begrundelsespligt, der påhviler den i medfør af artikel 36 i statutten for Den Europæiske Unions Domstol, som i henhold til samme statuts artikel 53, stk. 1, og artikel 117 i Rettens procesreglement finder anvendelse for Retten.
Følgelig skal Den Hellenske Republiks sjette anbringende tiltrædes, for så vidt som Retten frifandt Kommissionen i denne medlemsstats søgsmål ved at begrænse sin undersøgelse af det andet klagepunkt til støtte for det tredje anbringende i dette søgsmål til alene den korrektion for ansøgningsåret 2008, der blev henført til regnskabsåret 2009.
Det følger heraf, at eftersom det sjette appelanbringende skal tiltrædes, skal punkt 2 i den appellerede doms konklusion ophæves, for så vidt som Retten frifandt Kommissionen i Den Hellenske Republiks søgsmål ved at begrænse sin undersøgelse til den korrektion for ansøgningsåret 2008, der blev henført til regnskabsåret 2009 vedrørende den finansielle korrektion på 5%, der blev anvendt på støtten i henhold til den fælles landbrugspolitiks anden søjle angående udvikling af landdistrikterne, og ved ikke at undersøge den korrektion for ansøgningsåret 2008, der blev henført til regnskabsåret 2010 med et beløb på 5496524,54 EUR vedrørende den finansielle korrektion på 5%, der blev anvendt på støtten i henhold til den fælles landbrugspolitiks anden søjle angående udvikling af landdistrikterne.
Søgsmålet for Retten
I henhold til artikel 61, stk. 1, i statutten for Den Europæiske Unions Domstol kan Domstolen, hvis den ophæver den af Retten trufne afgørelse, enten hjemvise den til Retten til afgørelse eller selv træffe endelig afgørelse, hvis sagen er moden til påkendelse.
Hvad angår det andet klagepunkt til støtte for det tredje anbringende i søgsmålet for Retten fremgår det af den appellerede doms præmis 155-168, at Retten begrænsede rækkevidden af Den Hellenske Republiks påstand vedrørende forekomsten af en dobbelt korrektion til alene regnskabsåret 2009, på trods af at Den Hellenske Republik i sin stævning havde henvist til såvel regnskabsåret 2009 som regnskabsåret 2010.
Med hensyn til den korrektion for regnskabsåret 2010, der vedrører ansøgningsåret 2008, må det imidlertid for det første fastslås, at det ikke på retligt fyldestgørende vis er præciseret i den omtvistede afgørelse, i hvilket omfang den korrektion, der blev pålagt i henhold til afgørelse 2013/214, rent faktisk havde indvirkning på beløbet af den korrektion, der blev fastsat i medfør af den omtvistede afgørelse for at undgå en dobbelt korrektion.
Denne begrundelsesmangel gør det for det andet ikke muligt i retligt tilstrækkeligt omfang at afgøre, om – og i givet fald i hvilket omfang – Kommissionen ved beregningen af den korrektion for regnskabsåret 2010, der vedrører ansøgningsåret 2008, tog højde for den korrektion, der følger af afgørelse 2013/214.
Det følger heraf, at det andet klagepunkt til støtte for det tredje anbringende i søgsmålet for Retten skal tiltrædes, og at den omtvistede afgørelse følgelig skal annulleres på grund af en begrundelsesmangel, for så vidt som denne afgørelse vedrører en hensyntagen til afgørelse 2013/214 ved beregningen af korrektionen på 5496524,54 EUR, af fradraget på 270175,45 EUR og af den finansielle virkning på 5226349,09 EUR, hvad angår de udgifter, som Den Hellenske Republik har afholdt på området for udvikling af landdistrikterne ELFUL Akse 2 (2007-2013, arealrelaterede foranstaltninger), og i forhold til hvilke udgifter der blev pålagt korrektioner for regnskabsåret 2010 på grund af svagheder i LPIS og kontrollerne på stedet (anden søjle, ansøgningsåret 2008).
Sagsomkostninger
I henhold til artikel 184, stk. 2, i Domstolens procesreglement træffer Domstolen, såfremt appellen tages til følge, og Domstolen selv endeligt afgør sagen, afgørelse om sagsomkostninger.
I henhold til nævnte reglements artikel 138, stk. 3, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, bærer hver part sine egne omkostninger, hvis hver af parterne henholdsvis taber eller vinder på et eller flere punkter.
Da Den Hellenske Republik og Kommissionen hver især har tabt på et eller flere punkter, bærer de deres egne omkostninger i forbindelse med sagen i første instans og appelsagen.
I henhold til procesreglementets artikel 140, stk. 1, der i medfør af samme reglements artikel 184, stk. 1, finder anvendelse i appelsager, bærer de medlemsstater og institutioner, som er indtrådt i sagen, deres egne omkostninger.
Kongeriget Spanien bærer som intervenient i appelsagen sine egne omkostninger.

På grundlag af disse præmisser udtaler og bestemmer Domstolen (Ottende Afdeling):

1)
Punkt 2 og 3 i konklusionen i Den Europæiske Unions Rets dom af 30. marts 2017, Grækenland mod Kommissionen (
T-112/15
,
EU:T:2017:239
), ophæves, for så vidt som Retten for det første frifandt Kommissionen i Den Hellenske Republiks søgsmål ved at begrænse sin undersøgelse til den korrektion for ansøgningsåret 2008, der blev henført til regnskabsåret 2009 vedrørende den finansielle korrektion på 5%, der blev anvendt på støtten i henhold til den fælles landbrugspolitiks anden søjle angående udvikling af landdistrikterne, og ved ikke at undersøge den korrektion for ansøgningsåret 2008, der blev henført til regnskabsåret 2010 med et beløb på 5496524,54 EUR vedrørende den finansielle korrektion på 5%, der blev anvendt på støtten i henhold til den fælles landbrugspolitiks anden søjle angående udvikling af landdistrikterne, og for det andet traf afgørelse om sagsomkostningerne.

2)
I øvrigt forkastes appellen.

3)
Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2014/950/EU af 19. december 2014 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL), annulleres, for så vidt som denne afgørelse vedrører en hensyntagen til Kommissionens gennemførelsesafgørelse 2013/214/EU af 2. maj 2013 om udelukkelse fra EU-finansiering af visse udgifter, som medlemsstaterne har afholdt for Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, Den Europæiske Garantifond for Landbruget (EGFL) og Den Europæiske Landbrugsfond for Udvikling af Landdistrikterne (ELFUL) ved beregningen af korrektionen på 5496524,54 EUR, af fradraget på 270175,45 EUR og af den finansielle virkning på 5226349,09 EUR, hvad angår de udgifter, som Den Hellenske Republik har afholdt på området for udvikling af landdistrikterne ELFUL Akse 2 (2007-2013, arealrelaterede foranstaltninger), og i forhold til hvilke udgifter der blev pålagt korrektioner for regnskabsåret 2010 på grund af svagheder i systemet til identifikation af landbrugsparceller (LPIS) og kontrollerne på stedet (anden søjle, ansøgningsåret 2008).

4)
Den Hellenske Republik og Europa-Kommissionen bærer hver deres egne omkostninger i forbindelse med sagen i første instans og appelsagen.

5)
Kongeriget Spanien bærer sine egne omkostninger.

Underskrifter
(
*1
) – Processprog: græsk.