CELEX: 62021TJ0530
Марка на Европейския съюз
Производство по възражение
Заявка за фигуративна марка на Европейския съюз, изобразяваща припокриващите се главни букви „P“ и „L“
По-ранна фигуративна марка на Европейския съюз, изобразяваща огледално съчетание от припокриващите се главни букви „P“ и „L“
Допустимост на жалбата пред апелативния състав
Процесуална легитимация
Относително основание за отказ
Вероятност от объркване
Член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕО) № 207/2009 (понастоящем член 8, параграф 1, буква б) от Регламент (ЕС) 2017/1001)

)
С жалбата си на основание член 263 ДФЕС жалбоподателят, Pierre Lannier, иска отмяна на решението на пети апелативен състав на Службата на Европейския съюз за интелектуална собственост (EUIPO) от 11 юни 2021 г. (преписка R 1915/2020‑5) (наричано по-нататък „обжалваното решение“).
[…]
Искания на страните
Жалбоподателят иска по същество от Общия съд:
–
да отмени обжалваното решение,
–
да осъди EUIPO и встъпилата страна да заплатят съдебните разноски.
EUIPO и встъпилата страна искат от Общия съд:
–
да отхвърли жалбата,
–
да осъди жалбоподателя да заплати съдебните разноски.
От правна страна
[…]
По първото основание, изведено от нарушение на член 67, член 68, параграф 1 и член 94 от Регламент 2017/1001, както и на член 22, параграф 1 и член 42, параграф 3 от Делегиран регламент 2018/625
По същество жалбоподателят отправя няколко критики срещу направената от апелативния състав в обжалваното решение преценка на отговора на встъпилата страна във връзка с пропуска, който секретариатът на апелативните състави ѝ нотифицирал. Апелативният състав неправилно приел, че жалбата е допустима. В подкрепа на доводите си той изтъква нарушение на член 67, член 68, параграф 1 и член 94 от Регламент 2017/1001, както и на член 22, параграф 1 и член 42, параграф 3 от Делегиран регламент 2018/625.
EUIPO и встъпилата страна, Pierre Lang Trading GmbH, оспорват тези доводи.
На първо място следва да се разгледат доводите, с които жалбоподателят упреква апелативния състав, че е обявил жалбата на встъпилата страна за допустима.
Като припомняне на обстоятелствата, с оглед на които апелативният състав е разгледал допустимостта на подадената пред него жалба, следва да се уточни, че на 2 март 2017 г. Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. прави възражение срещу регистрацията на заявената марка на основание член 41, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 (понастоящем член 46, параграф 1, буква а) от Регламент 2017/1001). Както се посочва в точка 6 по-горе, в подкрепа на възражението е изтъкнато основанието по член 8, параграф 1, буква б) от Регламент № 207/2009.
С договор за придобиване на дружество, сключен на 4 април 2019 г., Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. е придобито с цялото си материално и нематериално имущество, включително всички негови марки, от новоучреденото предприятие PL Schmuckhandels GmbH, чието фирмено наименование съгласно извлечението от австрийския търговски регистър от 8 януари 2021 г. е променено на 17 май 2019 г. в Pierre Lang Trading GmbH.
На 31 юли 2020 г. отделът по споровете отхвърля изцяло възражението.
На 30 септември 2020 г. е подадена жалба срещу решението на отдела по споровете под формата на формуляр, предоставен от EUIPO на заинтересованите лица. В този формуляр името на жалбоподателя е Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H.
На 30 ноември 2020 г. в EUIPO е подадено писмено изложение на основанията за обжалването в срока по член 68, параграф 1 от Регламент 2017/1001 под името Pierre Lang Europe Ges.m.b.H.
На 11 януари 2021 г., след писмо на секретариата на апелативните състави, в което последният приканва жалбоподателя пред апелативния състав да изясни наименованието си, EUIPO получава следните документи:
–
писмо, в което се уточнява, че наименованието на жалбоподателя пред апелативния състав е Pierre Lang Trading GmbH,
–
нов вариант на писменото изложение на основанията за обжалването, в което фигурира наименованието Pierre Lang Trading GmbH,
–
договорът за придобиване на дружество, с което Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. е придобито от встъпилата страна,
–
извлечение от австрийския търговски регистър относно встъпилата страна, в което се посочва промяната на дружественото ѝ наименование от PL Schmuckhandels GmbH в Pierre Lang Trading GmbH,
–
копие от искането, отправено до EUIPO на 5 януари 2021 г. в приложение на член 20, параграф 4 от Регламент 2017/1001 за регистриране на прехвърлянето на по-ранната марка на Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. на встъпилата страна.
Именно в светлината на тези обстоятелства следва да се разгледат доводите, с които жалбоподателят упреква апелативния състав, че е обявил жалбата на встъпилата страна за допустима.
Първо, жалбоподателят поддържа, че апелативният състав е нарушил член 67 от Регламент 2017/1001. По-специално той твърди, че доказателствата, представени от встъпилата страна за отстраняване на пропуските в жалбата, са недостатъчни. По същество жалбоподателят счита, че представените доказателства не позволяват да се установи процесуалната легитимация на встъпилата страна за подаване на жалба пред апелативния състав.
Следва да се припомни, че съгласно приложимия тогава член 41, параграф 1, буква а) от Регламент № 207/2009 възражение срещу регистрацията на марката може да бъде направено в срок от три месеца след публикуването на заявката за марка на Европейския съюз на основание, че регистрацията на марката трябва да бъде отказана по силата на член 8 от същия регламент. В хипотезата, както е в настоящия случай, на член 8, параграф 1, буква б) от този регламент, възражението може да бъде направено по-специално от притежателите на марки на Европейския съюз, чиято дата на подаване на заявката е по-ранна от тази на подаване на заявката за марка на Европейския съюз.
В случая е безспорно, че Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. е било притежател на по-ранната марка към 2 март 2017 г., когато е подало възражение срещу регистрацията на заявената марка.
С оглед на представения пред апелативния състав договор за придобиване на дружество следва да се отбележи, че вследствие на закупуването на 4 април 2019 г. на Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. и на всички негови марки от встъпилата страна, последната става притежател на по-ранната марка.
От преписката е видно, че след като на 31 юли 2020 г. е отхвърлено възражението срещу регистрацията на заявената марка, на 30 септември 2020 г. пред EUIPO е подадена жалба срещу решението на отдела по споровете. Както става ясно от текста на жалбата, възпроизведен на страници 82 и 83 от преписката на EUIPO, същата е била подадена под името Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H.
В това отношение е важно да се уточни, че съгласно съдебната практика, когато проверява допустимостта на подадена пред нея жалба, EUIPO трябва да вземе предвид Регистъра на марките на Европейския съюз (наричан по-нататък „регистърът“) (решение от 11 февруари 2020 г., Jakober/EUIPO (Форма на чаша),
T‑262/19
, непубликувано,
EU:T:2020:41
, т.
). Към датата на подаване на жалбата срещу решението на отдела по споровете обаче името на притежателя на по-ранната марка, фигуриращо в посочения регистър, е Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H.
От преписката е видно също, че в изпълнение на задължението по член 68, параграф 1 от Регламент 2017/1001 на 30 ноември 2020 г. в EUIPO е подадено писмено изложение на основанията за обжалването. В този документ се появява името Pierre Lang Europe Ges.m.b.H.
Като установява, че писменото изложение на основанията за обжалването е подадено от името на предприятие, посочено с наименование, различно от вписаното в регистъра, с писмо от 9 декември 2020 г. секретариатът на апелативните състави иска от автора на жалбата да изрази становище по този въпрос и да представи всеки документ, който може да подкрепи това становище.
В отговор на това искане на 11 януари 2021 г. встъпилата страна иска пред апелативния състав отстраняване на пропуските, свързани с посоченото в жалбата наименование на жалбоподателя, като се позовава на член 21, параграф 1, буква а) и на член 23, параграф 1, буква в) от Делегиран регламент 2018/625. В подкрепа на искането си встъпилата страна представя документите, посочени в точка 24 по-горе.
В това отношение следва да се припомни, че съгласно член 21, параграф 1, буква а) от Делегиран регламент 2018/625 жалбата, подадена в съответствие с член 68, параграф 1 от Регламент 2017/1001, трябва да съдържа името на жалбоподателя пред апелативния състав в предвидената в член 2, параграф 1, буква б) от Регламент за изпълнение 2018/626 форма.
Когато жалбата не отговаря на разпоредбите на член 21, параграф 1, буква а) от Делегиран регламент 2018/625, апелативният състав трябва да я отхвърли като недопустима, както предвижда член 23, параграф 1, буква в) от същия регламент, ако, въпреки че е бил информиран за това, жалбоподателят не е отстранил пропуските в определения срок.
От член 21, параграф 1, буква а) във връзка с член 23, параграф 1, буква в) от Делегиран регламент 2018/625 и член 2, параграф 1, буква б) от Регламент за изпълнение 2018/626 следва, че неправилното идентифициране на жалбоподателя в подадената съгласно член 68, параграф 1 от Регламент 2017/1001 жалба е отстраним порок.
В случая следва да се констатира, че като е подала в секретариата на апелативните състави документите, посочени в точка 24 по-горе, встъпилата страна е доказала, че е била притежател на по-ранната марка към момента на подаване на жалбата пред апелативния състав. Противно на поддържаното от жалбоподателя, встъпилата страна е предоставила обяснения и относно засегнатите в случая предприятия и различните използвани наименования. Най-напред, както свидетелства по-специално договорът за придобиване на дружество от 4 април 2019 г., наименованието Pierre Lang Europe Handelsges.m.b.H. е това на предшественика на встъпилата страна. По-нататък, поставянето на името Pierre Lang Europe Ges.m.b.H. върху писменото изложение на основанията за обжалване е било резултат от печатна грешка, както потвърждава встъпилата страна в точка 13 от писмения си отговор. Накрая, наименованието Pierre Lang Trading GmbH е това на встъпилата страна. Съгласно посочените документи това наименование вече е вписано в регистъра като наименование на притежателя на по-ранната марка, считано от 5 януари 2021 г.
От това следва, че встъпилата страна е доказала качеството си на притежател на по-ранната марка към датата на подаване на жалбата, че неправилното идентифициране на жалбоподателя в жалбата, подадена в съответствие с член 68, параграф 1 от Регламент 2017/1001, е отстраним порок и че встъпилата страна е отстранила пропуските в жалбата в определения срок.
Ето защо се налага изводът, че противно на поддържаното от жалбоподателя, встъпилата страна е дала задоволителен отговор на EUIPO и е отстранила пропуските в жалбата си в съответствие с член 21, параграф 1, буква а) и член 23, параграф 1, буква в) от Делегиран регламент 2018/625, както и с член 2, параграф 1, буква б) от Регламент за изпълнение 2018/626.
Освен това, както подчертава EUIPO, считано от 5 януари 2021 г. встъпилата страна е била регистрирания притежател на по-ранната марка. На това основание в съответствие с член 20, параграфи 11 и 12 от Регламент 2017/1001 тя е можела надлежно да отстрани пропуските в жалбата.
Освен това, що се отнася до твърдението на жалбоподателя, че в деня на подаване на жалбата пред апелативния състав документ, съдържащ се в базата данни на EUIPO, посочва пълно прехвърляне на по-ранната марка в полза на встъпилата страна, вярно е, че съгласно член 112 от Регламент 2017/1001 EUIPO събира и съхранява в своята електронна база данни определена информация.
При все това е достатъчно да се констатира, както прави EUIPO, че този документ, който жалбоподателят е представил в приложение към жалбата, всъщност се отнася до международна регистрация № 1290848, посочваща Съединените щати и Япония. В този документ не се отразява прехвърлянето на по-ранната марка на встъпилата страна, а се документира вписването в международния регистър, поддържан от Международното бюро на Световната организация за интелектуална собственост (СОИС), на прехвърлянето на международна регистрация, основана на по-ранната марка, в полза на встъпилата страна.
Накрая, несъмнено съгласно член 23, параграф 1, първо изречение от Регламент № 207/2009 прехвърлянето на марка е противопоставимо на трети лица едва след вписването му в регистъра. Непротивопоставимостта спрямо трети лица на невписаните в регистъра прехвърляния има за цел да защити този, който има или е възможно да има права върху марка на Европейския съюз като обект на собственост (решение от 4 февруари 2016 г., Hassan,
C‑163/15
,
EU:C:2016:71
, т.
).
С оглед на гореизложеното следва да се заключи, че противно на поддържаното от жалбоподателя, представеното от встъпилата страна становище и доказателствата в негова подкрепа са били достатъчни, за да позволят на апелативния състав да се произнесе по допустимостта на жалбата, както същият е направил. Доводите на жалбоподателя в това отношение трябва да се отхвърлят.
Що се отнася по-специално до член 67 от Регламент 2017/1001, следва да се припомни, както прави жалбоподателят, че съгласно тази разпоредба всяка страна в производство, което е приключило с решение, може да обжалва това решение, доколкото то не удовлетворява претенциите ѝ. В случая отделът по споровете отхвърля изцяло възражението, основано на по-ранната марка. Встъпилата страна, в качеството си на правоприемник на дружеството, подало посоченото възражение, и на притежател на по-ранната марка към деня на подаване на жалбата, действително е увредената страна от решението на отдела по споровете.
При това положение встъпилата страна отговаря на условията по член 67 от Регламент 2017/1001.
От това следва, че противно на поддържаното от жалбоподателя, обжалваното решение не нарушава тази разпоредба. Всички доводи на жалбоподателя, изведени от нарушение на член 67 от Регламент 2017/1001, трябва да се отхвърлят.
Второ, жалбоподателят твърди, че секретариатът на апелативните състави не е изпълнил задълженията си по член 42, параграф 3 от Делегиран регламент 2018/625, тъй като нито е проверил дали подалото жалбата лице има необходимата за това легитимация, нито е поискал от председателят на пети апелативен състав този състав да се произнесе незабавно по допустимостта на жалбата, като се има предвид документът, съдържащ се в базата данни на EUIPO, в който се посочва пълното прехвърляне на по-ранната марка.
В това отношение, от една страна, от точка 33 по-горе следва, че противно на поддържаното от жалбоподателя, секретариатът на апелативните състави е поискал от встъпилата страна да докаже процесуалната си легитимация за обжалване на решението на отдела по споровете. Следователно секретариатът на апелативните състави не е могъл да наруши член 42, параграф 3 от Делегиран регламент 2018/625, като не проверил дали подалото жалбата лице е имало необходимата за това процесуална легитимация. От друга страна, с оглед на вече направената в точка 43 по-горе констатация следва да се констатира, без да е необходимо да се разглежда въпросът дали секретариатът на апелативните състави е трябвало да отправя искане до председателя на пети апелативен състав, че при всички случаи доводите на жалбоподателя не могат да бъдат приети.
При тези обстоятелства следва да се констатира, че твърдяното от жалбоподателя нарушение на член 42, параграф 3 от Делегиран регламент 2018/625 не е доказано и че изложените в това отношение доводи трябва да се отхвърлят.
Трето, жалбоподателят твърди, че като е обявил жалбата на встъпилата страна за допустима, апелативният състав е нарушил член 68, параграф 1 от Регламент 2017/1001.
Следва да се припомни, че съгласно тази разпоредба жалбата трябва да се подаде в писмена форма до EUIPO в срок от два месеца от датата на нотифициране на решението и че след това в срок от четири месеца, считано от датата на нотифициране на решението, трябва да се представи писмено изложение на основанията за обжалването.
С оглед на точки 30 и 32 по-горе се налага изводът, че встъпилата страна е подала жалбата и писменото изложение на основанията за обжалването в предвидените в тази разпоредба срокове. Доводът на жалбоподателя в това отношение не се подкрепя от фактите и следователно трябва да се отхвърли.
Що се отнася до подадения на 11 януари 2021 г. вариант на писменото изложение на основанията за обжалването (вж. т. 34 по-горе), от преписката по делото е видно, както поддържа EUIPO и както признава жалбоподателят, че именно писменото изложение на основанията за обжалването, подадено на 30 ноември 2020 г. в срока по член 68, параграф 1 от Регламент 2017/1001, е било изпратено на жалбоподателя и е било взето предвид от апелативния състав в обжалваното решение.
При това положение, противно на поддържаното от жалбоподателя, обжалваното решение не нарушава тази разпоредба. Следователно доводите му в това отношение трябва да се отхвърлят.
Четвърто, жалбоподателят поддържа, че като е приел за допустимо писменото изложение на основанията за обжалване и следователно жалбата, апелативният състав е нарушил член 22, параграф 1 от Делегиран регламент 2018/625.
Следва да се припомни, че съгласно тази разпоредба писменото изложение на основанията за обжалването трябва да съдържа ясна и недвусмислена идентификация на производството по обжалване, за което се отнася, на основанията за обжалване, с които се иска отмяна на обжалваното решение, както и на фактите, доказателствата и доводите в подкрепа на изтъкнатите основания.
В случая писменото изложение на основанията за обжалване отговаря на условията, посочени в член 22, параграф 1 от Делегиран регламент 2018/625. Въпреки че встъпилата страна е подала писмено изявление на основанията за обжалването под наименование, различно от вписаното в регистъра, на 11 януари 2021 г. последната при всички случаи е поправила тази печатна грешка в определения за целта срок от секретариата на апелативните състави.
Така доводите на жалбоподателя в това отношение трябва да се отхвърлят.
На второ място, следва да се разгледат доводите на жалбоподателя, изведени от нарушение на член 94 от Регламент 2017/1001, в частта им относно твърдени допуснати от апелативния състав пороци във формата и процедурата.
От една страна, жалбоподателят поддържа, че апелативният състав не отговорил на доводите му относно недопустимостта на жалбата.
Следва да се припомни, че съгласно член 94, параграф 1, първо изречение от Регламент 2017/1001 решенията на EUIPO трябва да бъдат мотивирани. Това задължение за мотивиране има същия обхват като произтичащия от член 296 ДФЕС, съгласно който съображенията на автора на акта трябва да се излагат по ясен и недвусмислен начин. То има двойната цел да даде възможност, от една страна, на заинтересованите лица да се запознаят с основанията за приетата мярка, за да защитят правата си, и от друга страна, на съдът на Европейския съюз да упражни контрол за законосъобразност на решението. Не се изисква мотивите да уточняват всички относими фактически и правни обстоятелства, доколкото въпросът дали мотивите на определен акт отговарят на изискванията на член 296 ДФЕС следва да се преценява с оглед не само на текста, но и на контекста, както и на съвкупността от правни норми, уреждащи съответната материя (вж. в този смисъл решение от 21 октомври 2004 г., KWS Saat/СХВП,
C‑447/02 P
,
EU:C:2004:649
, т.
—
).
По-специално задължението за мотивиране не изисква от апелативните състави да излагат изчерпателно и да посочват поединично всички представени пред тях доводи на страните. Достатъчно е те да изложат фактите и правните съображения, които имат основно значение в структурата на решението (решение от 15 януари 2015 г., MEM/СХВП (MONACO),
T‑197/13
,
EU:T:2015:16
, т.
).
Прочитът на обжалваното решение позволява да се констатира, че апелативният състав е изложил в точки 15—18 от това решение мотивите, поради които е приел, с оглед на доводите на жалбоподателя, че различните доказателства, представени от встъпилата страна на 11 януари 2021 г., са достатъчни, за да се отстранят пропуските на жалбата, и че последната е съобразена с членове 66 и 67 и с член 68, параграф 1 от Регламент 2017/1001. В тези точки апелативният състав е изложил фактите и правните съображения, които са от съществено значение, поради което той не е трябвало да разглежда един по един всички представени от жалбоподателя доводи. Следователно доводите на жалбоподателя в това отношение трябва да се отхвърлят.
От друга страна, жалбоподателят изтъква, че в действителност не са били обсъждани нито основателността на отговора на встъпилата страна на нотификацията от секретариата на апелативните състави, нито доводите му по този въпрос в нарушение на член 94, параграф 1, второ изречение от Регламент 2017/1001.
Следва да се припомни, че съгласно тази разпоредба решенията на EUIPO се основават единствено на мотиви или доказателства, по които страните са имали възможност да представят становище.
В случая следва да се отбележи, подобно на EUIPO, че последната надлежно е връчила на жалбоподателя всички документи, разменени между секретариата на апелативните състави и встъпилата страна в хода на производството по обжалване. Освен това от преписката е видно, че в писменото становище, подадено от жалбоподателя на 22 март 2021 г. до EUIPO, същият е оспорил допустимостта на жалбата на встъпилата страна пред апелативния състав на основания, подобни на изложените в жалбата му пред Общия съд. Следователно жалбоподателят действително е изразил становище по този въпрос. Доводът му, че не е могъл да заеме становище в това отношение в нарушение на член 94, параграф 1, второ изречение от Регламент 2017/1001, не се подкрепя от фактите и трябва да се отхвърли.
Освен това от точки 15—18 от обжалваното решение е видно, че апелативният състав се е основал на доказателствата, представени от встъпилата страна, по които жалбоподателят е изразил позиция в писменото си становище от 22 март 2021 г. За сметка на това, макар жалбоподателят да поддържа, че встъпилата страна не е могла да изрази становище по доводите, развити в това отношение в неговото писмено становище, той не доказва, нито дори твърди, че обжалваното решение се основава на тези доводи. Вследствие на това, доколкото от обжалваното решение не е видно, че то се основава на посочените доводи, тази липса на становище не може да представлява нарушение на член 94, параграф 1, второ изречение от Регламент 2017/1001.
При тези обстоятелства се налага изводът, че твърдяното от жалбоподателя нарушение на член 94, параграф 1, второ изречение от Регламент 2017/1001 не е доказано.
От това следва, че първото основание, изведено от нарушение на член 67, член 68, параграф 1 и член 94 от Регламент 2017/1001, както и на член 22, параграф 1 и член 42, параграф 3 от Делегиран регламент 2018/625, трябва да се отхвърли.
[…]

По изложените съображения
ОБЩИЯТ СЪД (десети състав)
реши:

1)
Отхвърля жалбата.

2)
Осъжда Pierre Lannier да заплати съдебните разноски.

Корнезов
Kowalik-Bańczyk
Hesse
Обявено в открито съдебно заседание в Люксембург на 14 декември 2022 година.
Подписи
(
*1
)	Език на производството: английски.
(
)	Възпроизвеждат се само точките от настоящото съдебно решение, които Общият съд счита за уместно да публикува.