CELEX: 62015CJ0284
Преюдициално запитване
Членове 45 ДФЕС и 48 ДФЕС
Харта на основните права на Европейския съюз
Член 15, параграф 2
Регламент (ЕИО) № 1408/71
Член 67, параграф 3
Социално осигуряване
Обезщетение за безработица за допълване на доходите от работа на непълно работно време
Предоставяне на това обезщетение
Завършване на периоди на заетост
Сумиране на осигурителните периоди или на периодите на заетост
Съобразяване на осигурителни периоди или периоди на заетост, завършени съгласно законодателството на друга държава членка

Преюдициалното запитване се отнася до тълкуването на член 67, параграф 3 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в изменената и актуализираната му редакция съгласно Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г. (
ОВ L 28, 1997 г., стр. 1
; Специално издание на български език, 2007 г., глава 5, том 4, стр. 35 и поправка в
ОВ L 32, 2008 г., стр. 31
), изменен с Регламент (ЕО) № 592/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 г. (
ОВ L 177, стр. 1
, наричан по-нататък „Регламент № 1408/71“), както и до валидността на тази разпоредба с оглед на член 45 ДФЕС, член 48 ДФЕС и член 15, параграф 2 от Хартата на основните права на Европейския съюз (наричана по-нататък „Хартата“).
Запитването е отправено в рамките на два спора, съединени в хода на производството пред запитващата юрисдикция, които противопоставят Office national de l’emploi (ONEm) ([Национална служба по заетостта], наричана по-нататък „ONEm“) на г‑н M., както и последния на ONEm и на Caisse auxiliaire de paiement des allocations de chômage ([орган за изплащане на обезщетения за безработица], наричан по-нататък „CAPAC“) по повод на изплащането на обезщетението за безработица и на обезщетението за гарантира доход.
Правна уредба
Правото на Съюза
Член 3 от Регламент № 1408/71, озаглавен „Еднакво третиране“, гласи:
„Освен ако друго не е предвидено в настоящия регламент, лицата, за които се прилага настоящият регламент, имат същите задължения и се ползват със същите обезщетения съгласно законодателството на която и да е държава членка, както гражданите на съответната държава“.
Член 67 от Регламента, озаглавен „Сумиране на осигурителни периоди или периоди на трудова заетост“, гласи:
„1.   Компетентната институция на държава членка, съгласно чието законодателство придобиването, запазването или възстановяването на правото на обезщетения зависи от завършването на осигурителни периоди, взема под внимание, доколкото е необходимо, завършените осигурителни периоди или периоди на трудова заетост като заето лице съгласно законодателството на всяка друга държава членка като завършени осигурителни периоди съгласно прилаганото от нея законодателство, но при условие че ако са били завършени съгласно това законодателство, периодите на заетост биха се брояли за осигурителни периоди.
2.   Компетентната институция на държава членка, съгласно чието законодателство придобиването, запазването или възстановяването на правото на обезщетения зависи от завършването на периоди на заетост, взема под внимание, доколкото е необходимо, завършените осигурителни периоди или периоди на заетост като заето лице съгласно законодателството на всяка друга държава членка като периоди на трудова заетост, завършени съгласно прилаганото от нея законодателство.
3.   Освен в случаите, посочени в член 71, параграф 1, буква а), ii), и буква б), ii), прилагането на разпоредбите на параграфи 1 и 2 зависи от условието съответното лице да има последно завършени:
—
в случая по параграф 1, осигурителни периоди,
—
в случая по параграф 2, периоди на заетост,
в съответствие с разпоредбите на законодателството, съгласно което се претендира за обезщетенията.
4.   Когато продължителността на периода, през който могат да се отпускат обезщетения, зависи от продължителността на осигурителните периоди или периодите на заетост, в зависимост от случая, се прилагат разпоредбите на параграфи 1 или 2“.
Белгийското право
Член 29, параграф 2 от Arrêté royal du 25 novembre 1991 portant réglementation du chômage [Кралския указ от 25 ноември 1991 г. за уредба на безработицата] (
Moniteur belge
от 31 декември 1991 г., стр. 29888) в редакцията му, приложима към момента на настъпване на фактите в главното производство (наричан по-нататък „Кралският указ от 25 ноември 1991 г.“), гласи:
„За работник или служител на непълно работно време при запазване на правата се счита работник или служител, който още от началото на работата на непълно работно време преминава към режим на работа, който не е предмет на разпоредбите на член 28, параграф 1 или 3 и чиято седмична продължителност отговаря на разпоредбите на член 11 bis, алинеи 4 и сл. от loi du 3 juillet 1978 relative aux contrats de travail [Закон от 3 юли 1978 г. за трудовите договори], ако:
1°
а)
са изпълнени всички условия за признаване и предоставяне на право на обезщетение за безработица като работник или служител на пълно работно време към момента на преминаване към режим на работа на непълно работно време, […]
[…]“.
Белгийското право обуславя ползването на обезщетения за безработица като работник на пълно работно време от определени условия, сред които в член 30 от Кралския указ от 25 ноември 1991 г. е посочено приключването на определен брой работни дни през референтен период от време, който предхожда заявлението за получаване на обезщетения.
Член 37, параграф 2 от Указа от 25 ноември 1991 г. гласи:
„Трудът, положен в чужбина, се взема предвид, ако е свързан със заетост, за която в Белгия следва да се правят удръжки за социалното осигуряване, включително тези за сектор безработица.
Първа алинея обаче се прилага само ако работникът или служителят след труда, положен в чужбина, има завършени периоди на работа като заето лице по силата на белгийската правна уредба“.
Съгласно член 131 bis, параграф 1 от Кралския указ от 25 ноември 1991 г. работникът или служителят на непълно работно време при запазване на правата може при определени условия, докато работи на непълно работно време, да се ползва от специално обезщетение, наречено „обезщетение за гарантиран доход“.
Спорът в главното производство и преюдициалните въпроси
Г‑н M., чешки музикант е нает на работа до 27 април 2008 г. в Чешката република по трудов договор на пълно работно време. След преместването си в Белгия на 10 май 2008 г. той се вписва като търсещ работа в последната държава членка.
На 27 май 2008 г. г‑н M. подава заявление за получаване на обезщетение за безработица от 13 май 2008 г., което не е уважено.
На 9 септември 2008 г., след като е бил нает по трудов договор на непълно работно време, а именно 2,5 часа седмично като учител по цигулка и китара, г‑н M. подава заявление за получаване на обезщетение за гарантиран доход на основание на часовете, през които не полага труд, считано от 8 септември 2008 г.
В деня след прекратяване на трудовия си договор на непълно работно време, а именно на 24 юни 2009 г., без да е упражнявал каквато и да е трудова дейност, г‑н M. подава заявление за получаване на обезщетение за безработица за периода, който започва да тече от тази дата. Впоследствие, след като отново е нает на работа на непълно работно време, на 22 октомври 2009 г. подава второ заявление за получаване на обезщетение за гарантиран доход за периода, започнал да тече на 7 септември 2009 г.
ONEm се е произнесла по различните заявления на г‑н M., както следва:
—
заявлението за получаване на обезщетение за гарантиран доход за периода, започнал да тече на 8 септември 2008 г., е отхвърлено два пъти на 3 и 22 юли 2009 г. с мотива, че след като не е бил полаган труд в Белгия, положеният в Чешката република труд не може да се вземе предвид;
—
заявлението за получаване на обезщетение за безработица за периода, започнал да тече на 24 юни 2009 г., е отхвърлено на 26 август 2009 г. с мотива, че получаването на обезщетение за безработица от работник, нает на непълно работно време, който е прекратил да упражнява каквато и да е дейност, изисква изработеният обем часове седмично от заеманите преди това работи да е равен или да е по-голям от 12 часа;
—
заявлението за получаване на обезщетение за гарантиран доход за периода, започнал да тече на 7 септември 2009 г., е отхвърлено.
Г‑н M. оспорва всички решения на ONEm пред Tribunal du travail de Bruxelles. С решение от 11 септември 2012 г. последният обявява иска на г‑н M. за частично основателен.
На 16 и 18 октомври 2012 г. ONEm и г‑н M. обжалват това решение пред Cour du travail de Bruxelles.
С решение от 24 декември 2014 г. тази юрисдикция потвърждава, че г‑н M. е имал право на обезщетение за безработица, без да е извършвал каквато и да е дейност, за периода от 24 юни до 6 септември 2009 г., а след това и на обезщетение за гарантиран доход от 7 септември 2009 г. Що се отнася до предоставянето на обезщетение за безработица след това, от 8 септември 2008 г., посочената юрисдикция разпорежда да се възобновят устните състезания, за да се позволи на страните по главното производство да изложат пред нея становищата си по прилагането на член 67, параграф 3 от Регламент № 1408/71. За целта на 29 април 2015 г. е проведено съдебно заседание.
Запитващата юрисдикция посочва, че единственият спорен въпрос пред нея е този дали г‑н M. е можел да получава обезщетение за безработица като работник на пълно работно време на 8 септември 2008 г.
В това отношение тя посочва, че обезщетението за гарантиран доход се предоставя единствено на работниците на непълно работно време при запазване на правата. За да се обоснове подобен статут, работник като г‑н M. трябва да е в състояние да докаже, че към началната дата на работата си на непълно работно време той е могъл да отговори на всички условия за отпускане на обезщетението за безработица като работник на пълно работно време.
Запитващата юрисдикция приема, че изглеждало, от една страна, че г‑н M. не отговаря на тези условия, тъй като положеният труд в Чешката република не може да се вземе предвид, и че от друга страна, той все още не е завършил периоди на заетост като заето лице съгласно белгийската правна уредба към 8 септември 2008 г.
Въпреки това посочената юрисдикция изразява съмнения относно валидността на член 67, параграф 3 от Регламент № 1408/71, тъй като можело да се приеме, че той е необоснована пречка пред свободното движение на гражданите от други държави членки, които биха желали да работят в Белгия на непълно работно време.
В това отношение тя отбелязва, че настоящото дело, изглежда, се различава от делото, довело до постановяване на решение Van Noorden (
C‑272/90
,
EU:C:1991:219
), в което Съдът приема, че член 67, параграф 3 от въпросния регламент допуска държава членка да откаже на работник да се ползва от обезщетение за безработица, когато в крайна сметка работникът не е завършил осигурителни периоди или периоди на трудова заетост в тази държава членка, доколкото по това дело жалбоподателят в главното производство не е заявил намерението си да работи на непълно работно време.
При тези обстоятелства Cour du travail de Bruxelles решава да спре производството и да постави на Съда следните преюдициални въпроси:
„1)
Следва ли член 67, параграф 3 от Регламент № 1408/71 да се тълкува в смисъл, че не допуска възможността държава членка да откаже сумирането на периодите на заетост, необходимо за признаване на правото на обезщетение за безработица за допълване на доходите от работа на непълно работно време, когато въпросната работа не е предшествана от осигурителни периоди или от периоди на заетост в тази държава членка?
2)
При утвърдителен отговор на първия въпрос: съвместим ли е член 67, параграф 3 от Регламент № 1408/71 по-специално:
—
с член 48 ДФЕС, доколкото условието, на което член 67, параграф 3 подчинява сумирането на периодите на заетост, може да ограничи свободното движение на работници и достъпа им до работа на непълно работно време,
—
с член 45 ДФЕС, който „налага премахването на всякаква дискриминация, основаваща се на гражданство, между работниците от държавите членки, що се отнася до заетост, възнаграждение и други условия на труд“, и предвижда правото на работниците „да […] приемат действително направени предложения за наемане на работа“ (включително работа на непълно работно време) в другите държави членки, „да се придвижва[т] свободно на територията на държавите членки за тази цел“ и да пребивават в държава членка „за целите на заетостта, в съответствие с разпоредбите, уреждащи заетостта на гражданите от тази държава, предвидени в законови, подзаконови или административни разпоредби“,
—
с член 15, параграф 2 от [Хартата], който пояснява, че „[в]секи гражданин на Съюза има свободата да търси работа, да работи […] във всички държави членки“?“.
По преюдициалните въпроси
По първия въпрос
Следва да се припомни, от една страна, че от акта за преюдициално запитване става ясно, че заявилият обезщетение за безработица за допълване на доходите от работа на непълно работно време, а именно обезщетението за гарантиран доход, предвидено в белгийското право, трябва да отговаря на условията за предоставяне на обезщетение за безработица като работник на пълно работно време.
От друга страна, от писменото становище на белгийското правителство става ясно, че обезщетението за гарантиран доход е било въведено, за да се избегне възможността лицата, които имат право на обезщетение за безработица като работници на пълно работно време, да откажат да приемат работа на непълно работно време, тъй като размерът на обезщетението е по-голям от възнаграждението за тази работа.
Ето защо, при положение че дадено лице, като не отговаря на условията за предоставяне на обезщетение за безработица, не може да се ползва и от обезщетението за гарантиран доход, следва да се разгледа дали член 67, параграф 3 от Регламент № 1408/71, който се прилага ratione temporis към фактите в главното производство, допуска, когато няма завършен осигурителен период или период на заетост в държавата членка, в която е подадено заявлението за получаване на обезщетение за безработица, да не се сумират периодите на заетост, чието завършване е предпоставка за предоставянето на обезщетението.
В това отношение следва да се припомни, че според постоянната съдебна практика търсещият работа, спрямо когото никога не се е прилагало социалното законодателство на държавата членка, в която иска да се ползва от обезщетението за безработица, и следователно в крайна сметка не е завършил осигурителни периоди или периоди на заетост съгласно разпоредбите на законодателството на тази държава членка, не може да се ползва от обезщетението за безработица по член 67 от посочения регламент (вж. решения Van Noorden,
C‑272/90
,
EU:C:1991:219
, т.
, Martínez Losada и др.,
C‑88/95, C‑102/95 и C‑103/95
,
EU:C:1997:69
, т.
, както и определение Verwayen-Boelen,
C‑175/00
,
EU:C:2002:133
, т.
).
От друга страна, доводът на Европейската комисия, че по настоящото дело следвало да се провери дали разпоредбите на белгийското законодателство относно обезщетението за гарантиран доход можели да доведат до непряка дискриминация, забранена с член 3, параграф 1 от същия регламент, не може да се приеме.
Всъщност следва да се припомни, че според съдебната практика в рамките на Регламент № 1408/71 съобразяването от държава членка на осигурителните периоди или на периодите на заетост, завършени от заинтересованото лице съгласно разпоредбите на законодателството на друга държава членка, с цел предоставяне на обезщетение за безработица се урежда само от член 67 от Регламента (вж. решение Martínez Losada и др.,
C‑88/95, C‑102/95 и C‑103/95
,
EU:C:1997:69
, т.
, както и определение Verwayen-Boelen,
C‑175/00
,
EU:C:2002:133
, т.
и цитираната съдебна практика). Ето защо член 3 от посочения регламент не може да се приложи в случаите, в които същият регламент съдържа особени разпоредби като тези на член 67, който урежда правото на безработно лице да получава обезщетение за безработица (вж. в този смисъл решение Adanez-Vega,
C‑372/02
,
EU:C:2004:705
, т.
).
При тези условия, от всички съображения, изложени по-горе, става ясно, че член 67, параграф 3 от Регламент № 1408/71 трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държава членка да откаже сумирането на периодите на заетост, което е необходимо, за да се допусне ползването на обезщетение за безработица за допълване на доходите от работа на непълно работно време, когато работата не е била предшествана от никакъв осигурителен период или от период на заетост в тази държава членка.
По втория въпрос
С втория си въпрос по същество запитващата юрисдикция иска да се установи дали член 67, параграф 3 от Регламент № 1408/71 е валиден с оглед на членове 45 ДФЕС и 48 ДФЕС, както и с оглед на член 15, параграф 2 от Хартата.
В това отношение, на първо място, следва да се припомни, че член 48 ДФЕС не забранява на законодателя на Съюза да поставя условия за улесненията, които предоставя с цел осигуряване на свободното движение на работниците, гарантирано с член 45 ДФЕС, нито да определи границите им, и на второ място, че Съветът на Европейския съюз правилно е използвал правото си на преценка, определяйки условия, по-специално в член 67, параграф 3 от Регламент № 1408/71, които имат за цел да насърчат търсенето на работа в държавата членка, в която дадено лице последно е внасяло вноски за осигуряване при безработица, и да накарат тази държава да понесе тежестта на обезщетенията за безработица (вж. в този смисъл решение Gray,
C‑62/91
,
EU:C:1992:177
, т.
и
).
Следователно се налага констатацията, че при разглеждането на втория въпрос не се установяват обстоятелства, които могат да засегнат валидността на член 67, параграф 3 от посочения регламент с оглед на членове 45 ДФЕС и 48 ДФЕС.
Що се отнася до съответствието на член 67, параграф 3 от същия регламент с член 15, параграф 2 от Хартата, следва да се припомни, че член 52, параграф 2 от Хартата предвижда, че признатите от нея права, които са предмет на разпоредби на Договорите, се упражняват при определените в тях условия и граници. Такъв е случаят по отношение на член 15, параграф 2 от Хартата, който възпроизвежда по-специално свободното движение на работниците, гарантирано от член 45 ДФЕС, както потвърждават разясненията относно Хартата на основните права (
ОВ C 303, 2007 г., стр. 17
) във връзка с тази разпоредба (вж. решение Gardella,
C‑233/12
,
EU:C:2013:449
, т.
).
От това следва, че след като съответства на членове 45 ДФЕС и 48 ДФЕС, член 67, параграф 3 от Регламент № 1408/71 съответства и на член 15, параграф 2 от Хартата.
От всички изложени по-горе съображения следва, че при разглеждането на втория поставен въпрос не се установяват обстоятелства, които могат да засегнат валидността на член 67, параграф 3 от Регламент 1408/71.
По съдебните разноски
С оглед на обстоятелството, че за страните по главното производство настоящото дело представлява отклонение от обичайния ход на производството пред запитващата юрисдикция, последната следва да се произнесе по съдебните разноски. Разходите, направени за представяне на становища пред Съда, различни от тези на посочените страни, не подлежат на възстановяване.

По изложените съображения Съдът (шести състав) реши:

1)
Член 67, параграф 3 от Регламент (ЕИО) № 1408/71 на Съвета от 14 юни 1971 година за прилагането на схеми за социална сигурност на заети лица, самостоятелно заети лица и членове на техните семейства, които се движат в рамките на Общността, в изменената и актуализираната му редакция съгласно Регламент (ЕО) № 118/97 на Съвета от 2 декември 1996 г., изменен с Регламент (ЕО) № 592/2008 на Европейския парламент и на Съвета от 17 юни 2008 г., трябва да се тълкува в смисъл, че допуска държава членка да откаже сумиране на периодите на заетост, което е необходимо, за да се допусне ползването на обезщетение за безработица за допълване на доходите от работа на непълно работно време, когато работата не е била предшествана от никакъв осигурителен период или от период на заетост в тази държава членка.

2)
При разглеждането на втория поставен въпрос не се установяват обстоятелства, които могат да засегнат валидността на член 67, параграф 3 от Регламент 1408/71, в изменената и актуализираната му редакция съгласно Регламент № 118/97, изменен с Регламент № 592/2008.

Подписи
(
*1
)	Език на производството: френски.