CELEX: 62019CJ0636
Előzetes döntéshozatal
Határon átnyúló egészségügyi ellátás
A »biztosított személy« fogalma
883/2004/EK rendelet
Az 1. cikk c) pontja
2. cikk
24. cikk
A lakóhely szerinti tagállam által a nyugdíjat folyósító tagállam költségére nyújtott természetbeni ellátásokra való jogosultság
2011/24/EU irányelv
A 3. cikk b) pontjának i. alpontja
7. cikk
A lakóhely szerinti tagállamtól és a nyugdíjat folyósító tagállamtól eltérő tagállamban igénybe vett egészségügyi ellátás költségeinek visszatérítése
Feltételek

Az előzetes döntéshozatal iránti kérelem a határon átnyúló egészségügyi ellátásra vonatkozó betegjogok érvényesítéséről szóló, 2011. március 9‑i 2011/24/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv (
HL 2011. L 88., 45. o.
) 3. cikke b) pontja i. alpontjának és 7. cikke (1) bekezdésének, a 2009. szeptember 16‑i 988/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel (
HL 2009. L 284., 43. o.
) módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2004. L 166., 1. o.
; a továbbiakban: 883/2004 rendelet) 1. cikke c) pontjának, 2. és 24. cikkének, valamint az EUMSZ 56. cikknek az értelmezésére vonatkozik.
E kérelmet az Y és a Centraal Administratie Kantoor (központi közigazgatási hivatal, Hollandia; a továbbiakban: CAK) között az Y által a lakóhelye szerinti tagállamtól, illetve az öregségi nyugdíját folyósító tagállamtól eltérő tagállamban igénybe vett egészségügyi ellátásokkal kapcsolatos költségek Y számára való visszatérítésének CAK általi megtagadása tárgyában folyamatban lévő jogvita keretében terjesztették elő.
Jogi háttér
Az uniós jog
A 883/2004 rendelet
A 883/2004 rendelet (3), (20) és (22) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(3)
A szociális biztonsági rendszereknek a Közösségen belül mozgó munkavállalókra, önálló vállalkozókra és családtagjaikra történő alkalmazásáról szóló, 1971. június 14‑i 1408/71/EGK tanácsi rendeletet [(
HL 1971. L 149., 2. o.
; magyar nyelvű különkiadás 5. fejezet, 1. kötet, 35. o.)] többször módosították és tették naprakésszé abból a célból, hogy ne csak a közösségi szinten zajló fejleményeket vegye figyelembe – beleértve [az Európai Unió Bíróságának] ítéleteit –, hanem a jogszabályokban nemzeti szinten bekövetkezett változásokat is. Ezek a tényezők szerepet játszottak a közösségi koordinációs szabályok összetetté és terjedelmessé válásában. Ezért fontos e szabályok felváltása, egyben korszerűsítése és egyszerűsítése a személyek szabad mozgására vonatkozó célkitűzés megvalósítása céljából.
[…]
(20)
A betegségi, anyasági és azzal egyenértékű apasági ellátások területén az illetékes tagállamtól eltérő tagállamban élő vagy tartózkodó biztosított személyek és családtagjaik részére védelmet kell biztosítani.
[…]
(22)
A nyugdíjigénylők, a nyugdíjasok és családtagjaik különleges helyzete az adott helyzethez igazított betegbiztosítási rendelkezéseket tesz szükségessé.”
E rendelet 1. cikke értelmében:
„E rendelet alkalmazásában:
[…]
c)
»biztosított személy«: a III. cím 1. és 3. fejezete alá tartozó szociális biztonsági ágazatok tekintetében az a személy, aki az ellátásokhoz való jogosultság tekintetében a II. cím szerint illetékes tagállam jogszabályaiban meghatározott feltételeknek megfelel, e rendelet rendelkezéseinek figyelembevételével;
[…]
l)
»jogszabályok«: az egyes tagállamok tekintetében a 3. cikk (1) bekezdése alá tartozó szociális biztonsági ágazatokhoz kapcsolódó törvények, rendeletek és egyéb kötelező rendelkezések, valamint minden egyéb végrehajtási intézkedés.
[…]
[…]
q)
»illetékes intézmény«:
i.
az az intézmény, amelynél az ellátás igénylésének időpontjában az érintett biztosítással rendelkezik, vagy
ii.
az az intézmény, amelynél az érintett személy ellátásra jogosultságot szerzett, vagy jogosultságot szerezne, ha annak a tagállamnak a területén, ahol az intézmény található, saját maga vagy egy vagy több családtagja lakóhellyel rendelkezne,
[…]
s)
»illetékes tagállam«: az a tagállam, amelyben az illetékes intézmény található;
[…]
va.
»természetbeni ellátások«:
i.
a III. cím 1. fejezetének alkalmazásában (betegségi, anyasági és azzal egyenértékű apasági ellátások) valamely tagállam jogszabályai alapján előírt természetbeni ellátások, amelyek célja az orvosi ellátás és az ezen ellátáshoz kapcsolódó termékek és szolgáltatások biztosítása, rendelkezésre bocsátása, közvetlen kifizetése vagy költségeinek visszatérítése. Ide tartoznak a tartós ápolást biztosító ellátások is;
[…]”
Az említett rendelet „A rendelet személyi hatálya” című 2. cikkének (1) bekezdése a következőképpen rendelkezik:
„Ezt a rendeletet a tagállamok állampolgáraira, egy tagállamban lakóhellyel rendelkező hontalanokra és menekültekre [helyesen: a tagállamok valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező állampolgáraira, a valamely tagállamban lakóhellyel rendelkező hontalanokra és menekültekre] – akik egy vagy több tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak vagy tartoztak –, valamint ezek családtagjaira és túlélő hozzátartozóira kell alkalmazni.”
Ugyanezen rendeletnek „A rendelet alkalmazási köre” című 3. cikke az (1) bekezdésében a következőket mondja ki:
„Ezt a rendeletet a következő szociális biztonsági ágakra vonatkozó valamennyi jogszabályra kell alkalmazni:
a)
betegségi ellátások;
[…]”
A 883/2004 rendelet „Általános szabályok” című 11. cikke e rendeletnek „Az alkalmazandó jogszabályok meghatározása” elnevezésű II. címében szerepel. E cikk a (3) bekezdésében a következőket írja elő:
„A 12–16. cikkre is figyelemmel:
[…]
e)
az a)–d) pont hatálya alá nem tartozó bármely személyre a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai vonatkoznak, e rendelet egyéb olyan rendelkezéseinek sérelme nélkül, amelyek szerint az ilyen személyeknek egy vagy több tagállam jogszabályai alapján ellátásokat biztosítanak.”
E rendelet 16. cikke (2) bekezdésének értelmében:
„Az a személy, aki egy vagy több tagállam jogszabályai alapján kap nyugdíjat vagy nyugdíjakat, és egy másik tagállamban rendelkezik lakóhellyel, saját kérésére mentesíthető az utóbbi állam jogszabályainak alkalmazása alól, ha az ilyen személyre a jogszabályok munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenység miatt nem vonatkoznak [helyesen: feltéve, hogy e személy a munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységéből fakadóan nem tartozik a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá].”
Az említett rendelet „Természetbeni ellátásokra való jogosultság hiánya a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai szerint” című 24. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Az a személy, aki egy vagy több tagállam jogszabályai szerint részesül nyugdíjban vagy nyugdíjakban, és aki a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályai alapján nem jogosult természetbeni ellátásokra, ennek ellenére részesül ezekben az ellátásokban a családtagjaival együtt, amennyiben azokra jogosult lenne a nyugdíjai tekintetében illetékes tagállam vagy az illetékes tagállamok legalább egyikének jogszabályai szerint, ha abban a tagállamban rendelkezne lakóhellyel. A természetbeni ellátásokat a lakóhely szerinti intézmény nyújtja a (2) bekezdésben említett intézmény költségére, mintha az érintett személy annak a tagállamnak a jogszabályai alapján lenne jogosult nyugdíjra és természetbeni ellátásokra.
(2)   Az (1) bekezdés alá tartozó esetekben a természetbeni ellátások költségeit a következő szabályok szerint meghatározott intézmény viseli:
a)
ha a nyugdíjas egyetlen tagállam jogszabályai szerint jogosult természetbeni ellátásokra, a költségeket annak a tagállamnak az illetékes intézménye viseli;
b)
ha a nyugdíjas két vagy több tagállam jogszabályai szerint jogosult a természetbeni ellátásokra, azok költségét annak a tagállamnak az illetékes intézménye viseli, amely tagállam jogszabályainak a hatálya alá a személy a legtovább tartozott; ha ennek a szabálynak az alkalmazása következtében több intézmény válik felelőssé az ellátások költségeinek viseléséért, a költségeket az az intézmény viseli, amely a nyugdíjasra legutoljára vonatkozó jogszabályokat alkalmazza.”
Ugyanezen rendeletnek „A nyugdíjasnak vagy családtagjainak tartózkodása a lakóhelyüktől eltérő tagállamban – Tartózkodás az illetékes tagállamban – Engedély megfelelő kezelés igénybevételére a lakóhely szerinti tagállamon kívül” című 27. cikke a (3) bekezdésében a következőket írja elő:
„A 20. cikket értelemszerűen kell alkalmazni az olyan nyugdíjasra és/vagy családtagjaira, akik a lakóhelyüktől eltérő tagállamban tartózkodnak, az állapotuknak megfelelő kezelés igénybevétele céljából.”
A 883/2004 rendeletnek az e rendelet 1. fejezetének 3. szakaszában található, „Általános rendelkezés” című 31. cikkének szövege a következő:
„A 23–30. cikk rendelkezései nem alkalmazhatók azokra a nyugdíjasokra […], akik egy tagállam jogszabályai szerint munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységük alapján ellátásokra jogosultak. Ilyen esetben az érintett személy e fejezet alkalmazásában a 17–21. cikk hatálya alá tartozik.”
A 2011/24 irányelv
A 2011/24 irányelv (29) és (30) preambulumbekezdése a következőket mondja ki:
„(29)
Helyénvaló az a követelmény, hogy azok a betegek, akik a [883/2004] rendelet szerinti körülményektől eltérő körülmények között vesznek igénybe egészségügyi ellátást egy másik tagállamban, az EUMSZ‑szel és ezen irányelvvel összhangban szintén részesülhessenek a betegek, szolgáltatások és áruk szabad mozgásának elve jelentette előnyökből. A betegek számára biztosítani kell az említett egészségügyi ellátás költségeinek átvállalását legalább olyan mértékben, amennyibe az ugyanolyan egészségügyi ellátás a biztosítás helye szerinti tagállamban került volna. Ez teljes mértékben tiszteletben tartja a tagállamok arra vonatkozó hatáskörét, hogy megállapítsák az állampolgáraik számára rendelkezésre álló betegségbiztosítási fedezet mértékét, és megelőzi, hogy mindez jelentős hatást gyakoroljon a nemzeti egészségügyi ellátórendszerek finanszírozására.
(30)
A beteg számára tehát a két rendszer egységes; akár ez az irányelv, akár a szociális biztonsági rendszerek összehangolásáról szóló uniós rendeletek alkalmazandók.”
Ezen irányelv „Fogalommeghatározások” című 3. cikkének szövege a következő:
„Ezen irányelv alkalmazásában a következő fogalommeghatározások alkalmazandók:
[…]
b)
»biztosított személy«:
i.
a [883/2004] rendelet 1. cikkének c) bekezdése értelmében biztosított személyek, valamint ezek a [883/2004] rendelet 2. cikkének hatálya alá tartozó családtagjai és túlélő hozzátartozói [helyesen: azok a személyek, beleértve a családtagjaikat és túlélő hozzátartozóikat is, akik a {883/2004} rendelet 1. cikkének c) bekezdése értelmében biztosított személyek, valamint a {883/2004} rendelet 2. cikkének hatálya alá tartoznak]; […]
[…]
c)
»a biztosítás helye szerinti tagállam«:
i.
a b) pont i. alpontjában említett személyek esetében az a tagállam, amely hatáskörrel rendelkezik arra, hogy a biztosított személynek előzetes engedélyt adjon azért, hogy megfelelő ellátásban részesülhessen a lakóhelye szerinti tagállamon kívül a [883/2004] rendelet és [a 883/2004/EK rendelet végrehajtására vonatkozó eljárás megállapításáról szóló, 2009. szeptember 16‑i 987/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet (
HL 2009. L 284., 1. o.
)] értelmében;
[…]”
Az említett irányelvnek „A költségek visszatérítésére vonatkozó általános elvek” című 7. cikke az (1) és (2) bekezdésében a következőket írja elő:
„(1)   A [883/2004] rendelet sérelme nélkül, valamint a 8. és 9. cikk rendelkezéseire is figyelemmel a biztosítás helye szerinti tagállam gondoskodik a határon átnyúló egészségügyi ellátást igénybe vevő biztosított személyek költségeinek visszatérítéséről, ha a szóban forgó egészségügyi ellátás olyan ellátás, amelyre a biztosított személy jogosult a biztosítás helye szerinti tagállamban.
(2)   Az (1) bekezdéstől eltérve:
a)
amennyiben egy, a [883/2004] rendelet IV. mellékletében említett tagállam a rendelettel összhangban elismerte a valamely másik tagállamban lakóhellyel rendelkező nyugdíjasok és családtagjaik betegbiztosítási ellátásokra való jogosultságát, e személyek részére – amikor azok a területén tartózkodnak – ezen irányelv értelmében saját költségén egészségügyi ellátást nyújt jogszabályaival összhangban úgy, mintha az érintett személyek a mellékletében említett e tagállamban rendelkeznének lakóhellyel;
[…]”
Ugyanezen irányelvnek az „Előzetes engedélyhez köthető egészségügyi ellátás” című 8. cikke az (1) és (2) bekezdésében a következőképpen rendelkezik:
„(1)   A biztosítás helye szerinti tagállam – e cikknek és a 9. cikknek megfelelően – előzetes engedélyezési rendszert vezethet be a határon átnyúló egészségügyi ellátás költségeinek visszatérítése vonatkozásában. Az előzetes engedélyezési rendszer, ideértve a kritériumokat és azok alkalmazását is, valamint az előzetes engedély megtagadását kimondó egyedi határozatok nem léphetik túl az elérendő cél tekintetében szükséges és arányos mértéket, továbbá nem jelenthetnek önkényes megkülönböztetést és nem akadályozhatják indokolatlanul a betegek szabad mozgását.
(2)   Az előzetes engedélyhez köthető egészségügyi ellátás az olyan egészségügyi ellátásra korlátozódik, amely:
a)
az adott tagállamban a magas színvonalú és kiegyensúlyozottan sokrétű ellátáshoz való elégséges és állandó hozzáférés biztosításával, vagy a költségek ellenőrzésére és a pénzügyi, technikai és humán erőforrások bármiféle jelentős pazarlásának megelőzésére irányuló törekvéssel kapcsolatos tervezési követelményekhez kötött, és
[…]
ii.
kiemelten speciális és költséges orvosi infrastruktúra vagy orvosi felszerelés alkalmazását kívánja meg;
[…]”
A 2011/24 irányelvnek „A határon átnyúló egészségügyi ellátásra vonatkozóan meghatározott közigazgatási eljárások” című 9. cikke a következőképpen szól:
„(1)   A biztosítás helye szerinti tagállam garantálja, hogy a határon átnyúló egészségügyi ellátás igénybevételére és a más tagállamban igénybe vett egészségügyi ellátás nyomán felmerülő költségek visszatérítésére vonatkozó közigazgatási eljárások objektív, megkülönböztetéstől mentes kritériumokon alapulnak, amelyek az elérendő célkitűzést tekintve szükségesek és arányosak.
(2)   Az (1) bekezdésben említett típusú közigazgatási eljárásoknak könnyen hozzáférhetőnek és a rájuk vonatkozó információknak a nyilvánosság számára a megfelelő szinten elérhetőnek kell lenniük. Ezen eljárásoknak biztosítaniuk kell, hogy a kérelmeket objektívan és elfogulatlanul dolgozzák fel.
(3)   A tagállamok észszerű határidőket állapítanak meg a határon átnyúló egészségügyi ellátásra irányuló kérelmek elbírálására vonatkozóan, és e határidőket előzetesen közzéteszik. A tagállamok a határon átnyúló egészségügyi ellátásra irányuló kérelem elbírálásakor a következőket veszik figyelembe:
a)
az adott egészségügyi állapot;
b)
a sürgősség és az egyedi körülmények.
(4)   A tagállamok biztosítják, hogy a határon átnyúló egészségügyi ellátás igénybevételére és a más tagállamban igénybe vett egészségügyi ellátás nyomán felmerülő költségek visszatérítésére vonatkozó egyedi határozatok megfelelően indokolva legyenek és azokat eseti alapon felülvizsgálatnak vetik alá, valamint bíróság előtt is megtámadhatók, beleértve az ideiglenes intézkedések lehetőségét is.
(5)   Ezen irányelv nem sérti a tagállamok azon jogát, hogy önkéntes előzetes értesítési rendszert biztosítsanak a betegek számára, amelynek keretében a beteg az értesítésre válaszul írásbeli visszaigazolást kap a becsült visszatérítendő összegről. A becslés figyelembe veszi a beteg klinikai történetét, feltüntetve a várhatóan szükséges orvosi eljárásokat.
A tagállamok dönthetnek úgy, hogy a [883/2004] rendelet értelmében az illetékes intézmények közötti pénzügyi kompenzációs mechanizmusokat alkalmazzák. Ha biztosítás helye szerinti tagállam nem alkalmaz ilyen mechanizmust, gondoskodik arról, hogy a betegek indokolatlan késedelem nélkül hozzájussanak a visszatérítéshez.”
A holland jog
A Zorgverzekeringswet (az egészségbiztosításról szóló törvény, Stb. 2005., 358. sz.) 2014. április 1. és 2017. január 1. között hatályos változatának (Stb. 2013., 578. sz.) 69. cikke a következőképpen rendelkezik:
„(1)   Azoknak a külföldön lakóhellyel rendelkező személyeknek, akik az Európai Közösségek Tanácsának rendelete vagy az Európai Gazdasági Térségről szóló megállapodás szerinti megfelelő rendelet vagy a szociális biztonságról szóló valamely egyezmény alapján a lakóhelyük szerinti egészségbiztosítási szabályozás szerint jogosultak szükség esetén egészségügyi ellátásra, illetve annak költségtérítésére, be kell jelentkezniük a [Centraal Administratie Kantoornál (központi közigazgatás hivatala, a továbbiakban: CAK)], kivéve, ha a jelen törvény alapján kötelező biztosítás hatálya alá tartoznak.
(2)   Az (1), a (14) és a (15) bekezdés szerinti személyeknek miniszteri rendeletben megállapított járulékot kell fizetniük. E járuléknak a miniszteri rendelettel meghatározott részét a Wet op de zorgtoeslag [(az egészségbiztosítási járulékról szóló törvény)] alkalmazásában egészségbiztosítási járuléknak kell tekinteni.
[…]
(4)   A [CAK] hatáskörébe tartozik az (1), a (14) és a (15) bekezdés, és az ott hivatkozott nemzetközi szabályozások rendelkezéseinek végrehajtása, valamint a (2) és a (3) bekezdés szerinti járulékok megállapításával és beszedésével kapcsolatos döntéshozatal.
[…]”
Az alapeljárás és az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdések
Y holland állampolgár, aki Belgiumban él, és az 1956. május 31‑i Algemene Ouderdomswet (általános öregségi biztosításról szóló törvény; Stb. 1956., 281. sz.) alapján a Holland Királyság által folyósított öregségi nyugdíjban részesül. Az alapeljárás tényállása idején Y a 883/2004 rendelet 24. cikke alapján a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályaiban szabályozott egészségügyi ellátásokra volt jogosult a Holland Királyság költségére, amely utóbbi tagállamban az egészségbiztosításról szóló törvény 69. cikkével összhangban járulék fizetésére volt köteles. Y ugyanakkor mint a Holland Királyságban lakóhellyel nem rendelkező és az e tagállam költségére folyósított nyugdíjra jogosult személy nem tartozott a kötelező holland egészségbiztosítási rendszer hatálya alá, és mentesült az ahhoz kapcsolódó járulékok alól.
Egy belgiumi háziorvosnál tett látogatását követően Y‑on 2015. március 6‑án az Academisch Ziekenhuis Maastrichtban (maastrichti egyetemi kórház, Hollandia) röntgenvizsgálatot, majd 2015. március 8‑án mágneses rezonanciás képalkotó (MRI) vizsgálatot végeztek.
2015. március 9‑én és 11‑én Y házastársa telefonon kapcsolatba lépett a CAK‑kal egy Németországban tervezett orvosi kezelés tárgyában. A CAK felhívta a figyelmét arra, hogy e kezelés engedélyezési eljáráshoz van kötve.
2015. március 12‑én a maastrichti egyetemi kórházban elvégzett vizsgálatokat követően 2‑es stádiumú emlőrákot diagnosztizáltak Y‑nál. Ezzel egyidejűleg javaslatot tettek a kezelésére.
2015. március 13‑án Y másodvéleményt kért az osnabrücki (Németország) Franziskus Hospital Harderbergtől, amelyre vonatkozóan kérte a CAK előzetes engedélyét. E konzultáció során 3‑as stádiumú emlőrákot diagnosztizáltak nála.
2015. március 20‑án Y emlőműtéten esett át ebben a kórházban, 2015. március 25‑én pedig nyirokcsomókat távolítottak el a szervezetéből. Ezt követően 2015. április 14. és 2015. június 2. között Y műtét utáni kezeléseket, közöttük sugárkezelést is kapott az említett kórházban. E műtétekre és kezelésekre a CAK‑tól előzetesen nem kértek engedélyt.
2015. március 19‑én azon belga egészségbiztosítási szervezet, amelyhez Y tartozott, kérte a CAK‑tól a 2015. március 13‑án a Franziskus Hospital Hardenbergben folytatott konzultáció után igénybe vett orvosi kezelésre vonatkozó utólagos engedély megadását.
2015. május 1‑jén a CAK megtagadta ezen engedély megadását azon az alapon, hogy ilyen engedély megadására kizárólag akkor kerülhetett volna sor, ha azt Y e kezelések igénybevétele előtt kérte volna, amit nem tett meg.
2015. július 1‑jén Y mindazonáltal az említett kezelések költségeinek visszatérítését kérte a CAK‑tól összesen 16853,13 euró összegben, és benyújtotta a vonatkozó számlákat.
A 2015. július 20‑i határozatával a CAK azzal az indokkal utasította el e kérelmet, hogy Y a 883/2004 rendelet 20. cikkének és a 987/2009 rendelet 26. cikkének együttesen értelmezett rendelkezései szerinti olyan „tervezett gyógykezelés” igénybevétele céljával utazott Németországba, amelyekre Y nem kért előzetes engedélyt.
Az Y által a 2015. július 20‑i határozattal szemben benyújtott panaszt a CAK a 2016. január 4‑i határozatával elutasította.
Az Y által e határozattal szemben a rechtbank Amsterdamhoz (amszterdami bíróság, Hollandia) benyújtott keresetet szintén elutasították. E bíróság lényegében azt állapította meg, hogy a Németországban történt előzetes konzultáció, kórházi ellátás és az ott igénybe vett ellátás, amelyek között egy‑egy hét telt el, arra engednek következtetni, hogy ezen egészségügyi ellátások igénybevételére nem az Y egészségi állapotával összefüggő, rendkívül sürgős beavatkozást igénylő helyzetben került sor. Az említett bíróság szerint a CAK megalapozottan minősítette az Y részére Németországban nyújtott orvosi kezelést „tervezett gyógykezelésnek”, amelyre vonatkozóan semmilyen előzetes engedéllyel nem rendelkezett, és következésképpen megalapozottan utasította el az ehhez kapcsolódó orvosi költségek visszatérítését.
Y fellebbezést nyújtott be ezen ítélettel szemben a kérdést előterjesztő bírósághoz, a Centrale Raad van Beroephez (szociális és közszolgálati fellebbviteli bíróság, Hollandia). Egyrészt arra hivatkozott, hogy a német kórházban 2015. március 20‑án és 25‑én végrehajtott műtéteket – orvosi szempontból sürgős és előre nem látható jellegüknél fogva – a 883/2004 rendelet 19. cikkének és a 987/2009 rendelet 26. cikkének együttesen értelmezett rendelkezései értelmében vett „előre nem tervezett gyógykezelésnek” kell tekinteni, amelynek a visszatérítése nem kötött előzetes engedélyhez. Másfelől Y arra hivatkozik, hogy a 2015. április 14. és június 24. között szintén Németországban igénybe vett, műtét utáni kezelések, köztük a sugárkezelés költségeit sem kellett előzetesen engedélyeztetni a 2011/24 irányelv 8. cikke alapján.
A kérdést előterjesztő bíróság szerint a CAK nem volt köteles visszatéríteni Y Németországban felmerült költségeit, mivel Y nem kért a 883/2004 rendelet 20. cikkének (1) bekezdése szerinti előzetes engedélyt, amely rendelkezést e rendelet 27. cikkének (3) bekezdése értelmében értelemszerűen az Y‑hoz hasonló nyugdíjasokra is alkalmazni kell. Annak elismerése mellett, hogy nem volt szükség azon kérdés vizsgálatára, hogy a CAK önmagában az Y által előterjesztett előzetes engedély iránti kérelem hiánya alapján megtagadhatta‑e e költségek visszatérítését, a kérdést előterjesztő bíróság megállapítja, hogy egy ilyen engedély megadását a CAK még akkor is megtagadhatta volna, ha azt időben megkérik, méghozzá azon az alapon, hogy a belga egészségbiztosítási szerv nyilatkozata, amelyet az említett bíróság előtt folyamatban lévő eljárás keretében nyújtottak be, igazolta, hogy ugyanez az ellátás a németországival megegyező határidőn belül Belgiumban is biztosítható lett volna Y számára.
Mindazonáltal a kérdést előterjesztő bíróságban felmerül a kérdés, hogy – amint arra Y hivatkozik – a nyugdíjasok mindazonáltal hivatkozhatnak‑e a 2011/24 irányelv rendelkezéseire annak érdekében, hogy részben vagy egészben visszatérítsék részükre a Németországban igénybe vett, műtét utáni kezelések költségeit, beleértve a sugárkezelés költségeit is, amelyek e bíróság szerint ezen irányelv 8. cikke (2) bekezdése a) pontjának ii. alpontjával összhangban nincsenek engedélyezéshez kötve. E bíróság így azt kívánja megtudni, hogy Y, aki nyugdíjas, ugyanakkor a kötelező nemzeti egészségbiztosítási rendszer alapján nem biztosított, a 2011/24 irányelv 3. cikke b) pontjának i. alpontja értelmében vett „biztosított személyként” az említett irányelv személyi hatálya alá tartozik‑e.
Abban az esetben, ha a Bíróság úgy ítélné meg, hogy Y nem tartozik a 2011/24 irányelv személyi hatálya alá, a kérdést előterjesztő bíróság arra keresi a választ, hogy a szolgáltatásnyújtás EUMSZ 56. cikkben biztosított szabadságának nem igazolható korlátázásaként az említett cikk akadályát képezi‑e annak, hogy az Y nyugdíját folyósító tagállam az Y részére megadott előzetes engedély hiányában megtagadja tőle az e tagállamon és a lakóhely szerinti államon kívül igénybe vett ambuláns egészségügyi ellátások költségeinek visszatérítését.
E körülmények között határozott úgy a Centrale Raad van Beroep (szociális és közszolgálati fellebbviteli bíróság, Hollandia), hogy az eljárást felfüggeszti, és előzetes döntéshozatal céljából a következő kérdéseket terjeszti a Bíróság elé:
„1)
Úgy kell‑e értelmezni a 2011/24 irányelvet, hogy a 883/2004 rendelet 24. cikkében megjelölt azon személyek, akik a lakóhelyük szerinti államban Hollandia költségére részesülnek természetbeni ellátásban, azonban Hollandiában a kötelező egészségbiztosítás keretében nem biztosítottak, az igénybe vett egészségügyi ellátások költségeinek visszatérítése céljából közvetlenül hivatkozhatnak az irányelvre?
Nemleges válasz esetén:
2)
Az következik‑e az EUMSZ 56. cikkből, hogy olyan tényállás esetén, mint amilyen a jelen ügyben fennáll, a lakóhely szerinti államtól vagy a nyugdíj folyósításáért felelős államtól eltérő tagállamban nyújtott egészségügyi ellátások költségei visszatérítésének elutasítása a szolgáltatásnyújtás szabadságának nem igazolható korlátázását jelenti?”
Az előzetes döntéshozatalra előterjesztett kérdésekről
Az első kérdésről
Első kérdésével a kérdést előterjesztő bíróság lényegében arra vár választ, hogy a 2011/24 irányelv – 883/2004 rendelet 1. cikkének c) pontjával és 2. cikkével összefüggésben értelmezett – 3. cikke b) pontjának i. alpontját és 7. cikkének (1) bekezdését úgy kell‑e értelmezni, hogy a valamely tagállam jogszabályai értelmében nyugdíjban részesülő személyt, aki a lakóhelye szerinti tagállamban a nyugdíját folyósító tagállam költségére e rendelet 24. cikke alapján természetbeni ellátásra jogosult, az ezen irányelv 7. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „biztosított személynek” kell tekinteni, aki a harmadik tagállamban igénybe vett egészségügyi ellátások költségeinek visszatérítésében részesülhet, anélkül hogy a nyugdíját folyósító tagállamban kötelező egészségbiztosítással rendelkezne.
A 2011/24 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése úgy rendelkezik, hogy a 883/2004 rendelet sérelme nélkül és ezen irányelv 8. és 9. cikkének rendelkezéseire is figyelemmel, a biztosítás helye szerinti tagállam gondoskodik a határon átnyúló egészségügyi ellátást igénybe vevő biztosított személyek költségeinek visszatérítéséről, ha a szóban forgó egészségügyi ellátás olyan ellátás, amelyre a biztosított személy jogosult a biztosítás helye szerinti tagállamban.
A 2011/24 irányelv 3. cikke b) pontjának i. alpontjában szereplő „biztosított személy” fogalma azokat a személyeket jelöli, „akik a [883/2004] rendelet 1. cikkének c) bekezdése értelmében biztosított személyek, valamint a [883/2004] rendelet 2. cikkének hatálya alá tartoznak”. E fogalmat tehát a 883/2004 rendelet e két rendelkezésére utalással határozták meg, többek között az e rendelet és a 2011/24 irányelv közötti összhang biztosítása érdekében, amint azt ezen irányelv (30) preambulumbekezdése kimondja. Mivel a 2011/24 irányelv 3. cikke b) pontjának i. alpontja kumulatív módon hivatkozik a 883/2004 rendelet fent említett két rendelkezésére, ahhoz, hogy valamely személy az ezen irányelv értelmében vett „biztosított személynek” minősüljön, az e rendelkezésekben előírt összes feltételt teljesítenie kell.
Egyrészt a 883/2004 rendelet 2. cikke, amely meghatározza e rendelet személyi hatályát, az (1) bekezdésében úgy rendelkezik, hogy az említett rendeletet „a tagállamok állampolgáraira […] – akik egy vagy több tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak vagy tartoztak – […] kell alkalmazni”. Másrészt a 883/2004 rendelet 1. cikkének c) pontja értelmében a „biztosított személy” az e rendelet III. címének a betegségi, anyasági és azzal egyenértékű apasági ellátásokról szóló 1. fejezete és a haláleseti juttatásokról szóló 3. fejezete alá tartozó szociális biztonsági ágazatok tekintetében az a személy, aki az ezen ellátásokhoz való jogosultság tekintetében a II. cím szerint illetékes tagállam jogszabályaiban meghatározott feltételeknek megfelel, e rendelet rendelkezéseinek figyelembevételével.
Először is, annak meghatározását illetően, hogy az Y helyzetében lévő személyt, aki az állampolgársága szerinti tagállam jogszabályai értelmében öregségi nyugdíjban részesül és aki egy másik tagállamban rendelkezik lakóhellyel, továbbá aki a 883/2004 rendelet 24. cikkének (1) bekezdése értelmében a lakóhely szerinti tagállam által a nyugdíját folyósító tagállam költségére nyújtott természetbeni ellátásokra jogosult, úgy kell‑e tekinteni, hogy e rendelet 2. cikkének (1) bekezdése értelmében „egy […] tagállam jogszabályainak hatálya alá [tartozik]”, a főtanácsnok által az indítványának 45. pontjában kifejtettekhez hasonlóan meg kell állapítani, hogy egy ilyen személyt e rendelkezés értelmében egy tagállam – nevezetesen a nyugdíját folyósító tagállam – jogszabályainak hatálya alá tartozó személynek kell tekinteni azon ténynél fogva, hogy az említett öregségi nyugdíjban részesül. Ugyanez vonatkozik arra is, hogy e személy a nyugdíját folyósító tagállam jogszabályai értelmében az említett rendelet 24. cikkének (1) bekezdésében szabályozott egészségügyi ellátások fedezeteként járulékot köteles fizetni.
Másodszor, annak meghatározását illetően, hogy az Y helyzetében lévő személy a 883/2004 rendelet 1. cikkének c) pontja értelmében vett „biztosított személy” fogalma alá tartozik‑e, egyrészt nem vitatott, hogy az alapügyben szóban forgó egészségügyi ellátások az e rendelet III. címének 1. fejezetében említett szociális biztonsági ágazatok között szerepelnek. Másrészt meg kell vizsgálni, hogy az ilyen személy megfelel‑e az ezen ellátásokra való jogosultság tekintetében az illetékes tagállam jogszabályai által megkövetelt feltételeknek.
E tekintetben a 883/2004 rendelet 11. cikke (3) bekezdése e) pontjának és 16. cikke (2) bekezdésének együttesen értelmezett rendelkezéseiből kitűnik, hogy bár arra a személyre, aki egy vagy több tagállam jogszabályai alapján kap nyugdíjat vagy nyugdíjakat, és egy másik tagállamban rendelkezik lakóhellyel, rendszerint a lakóhely szerinti tagállam jogszabályai vonatkoznak, e személy a saját kérésére mentesíthető az utóbbi állam jogszabályainak alkalmazása alól, feltéve, hogy e személy a munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységéből fakadóan nem tartozik a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályainak hatálya alá.
Amennyiben a nyugdíjas ilyen mentességet kér, a 883/2004 rendelet 24. cikkének (1) bekezdése alapján őt megillető természetbeni ellátások költségeinek viselésére köteles intézményt az e cikk (2) bekezdésében foglalt szabályok szerint kell meghatározni. E rendelet II. címe értelmében az illetékes tagállam tehát az a tagállam, amelyhez ezen intézmény tartozik.
A jelen ügyben nem vitatott, hogy Y a Holland Királyság – amely a 883/2004 rendelet II. címe értelmében vett illetékes tagállam – jogszabályainak hatálya alá tartozik.
Felmerül tehát a kérdés, hogy az Y helyzetében lévő személy megfelel‑e az e jogszabályok által a tekintetben előírt feltételeknek, hogy „e rendelet rendelkezéseinek figyelembevételével” jogosult legyen az e rendelet 24. cikkének (1) bekezdésében szabályozott ellátásokra.
Az e kérdésre való válaszadás érdekében meg kell állapítani, hogy a 883/2004 rendelet 1. cikkének l) pontja a rendelet 24. cikkében szereplő „jogszabályok” fogalmát akként határozza meg, hogy azok az egyes tagállamok tekintetében az e rendelet „3. [cikkének] (1) bekezdése alá tartozó szociális biztonsági ágazatokhoz kapcsolódó törvények, rendeletek és egyéb kötelező rendelkezések, valamint minden egyéb végrehajtási intézkedés”.
Márpedig a holland kormány érve – amely szerint a valamely tagállam jogszabályai alapján nyugdíjra jogosult személy, aki egy másik tagállamban rendelkezik lakóhellyel, és aki a 883/2004 rendelet 24. cikkének (1) bekezdése értelmében az utóbbi másik tagállam által az előbbi tagállam költségére nyújtott természetbeni ellátásokra jogosult, nem minősül az e rendelet 1. cikkének c) pontja értelmében vett „biztosított személynek”, mivel e nyugdíjas nem rendelkezik kötelező egészségbiztosítással a nyugdíját folyósító tagállamban – az említett 1. cikk c) pontjának olyan megszorító értelmezéséből ered, amely nem veszi figyelembe az említett nyugdíjast közvetlenül a 883/2004 rendelet 24. cikkének (1) bekezdése alapján megillető természetbeni ellátásokra való jogosultságot, és amely értelmezés olyan feltételt támaszt, amely nem tűnik ki a 883/2004 rendelet 1. cikkének c) pontjából, és következésképpen sérti e rendelet rendelkezéseit.
Mindenesetre, bár nem a Bíróság feladata e feltételek vizsgálata, a főtanácsnok indítványának 50. pontjában foglaltakhoz hasonlóan rá kell mutatni arra, hogy a Bíróság rendelkezésére álló iratokból kitűnik, hogy a holland jogszabályok által az említett természetbeni ellátások Holland Királyság területén való igénybevételére való jogosultsághoz megkövetelt feltételek lényegében a 883/2004 rendelet 24. cikkében rögzített feltételeknek felelnek meg. E cikk az általa szabályozott természetbeni ellátásokra való jogosultságot három feltételhez köti. Először is, az érintett személynek egy vagy több tagállam jogszabályai szerint nyugdíjban vagy nyugdíjakban kell részesülnie, másodszor a lakóhelye szerinti tagállam jogszabályai alapján nem lehet jogosult természetbeni ellátásokra, harmadszor pedig a nyugdíjat folyósító állam jogszabályai szerint – ha ebben a tagállamban rendelkezne lakóhellyel – jogosult lenne ezekre az ellátásokra. Amint azt a holland kormány megerősítette, a holland jogszabályok nem írnak elő semmilyen további feltételt az e rendelet 24. cikke szerinti természetbeni ellátásokra való jogosultság megszerzéséhez.
Ebből következik, hogy a 883/2004 rendelet 1. cikkének c) pontja értelmében vett „biztosított személy” fogalma a valamely tagállam jogszabályai értelmében nyugdíjra jogosult azon személyt is magában foglalja, aki e rendelet 24. cikke alapján a lakóhelye szerinti tagállam által a nyugdíját folyósító tagállam költségére nyújtott természetbeni ellátásokra jogosult, még akkor is, ha ezen utóbbi tagállamban nem rendelkezik kötelező egészségbiztosítással.
Ezt az értelmezést nem kérdőjelezi meg a holland kormány azon érve, amely szerint a 883/2004 rendelet III. címe 1. és 3. fejezetének rendelkezései egyértelmű különbséget tesznek egyrészt a „biztosított személyekre”, másrészt a „nyugdíjasokra” alkalmazandó rendelkezések között, amely utóbbi fogalmat az előbbivel ellentétben e rendelet nem határozza meg, így a személyek e két kategóriája kölcsönösen kizárja egymást. Így e kormány szerint a valamely tagállam jogszabályai alapján nyugdíjra jogosult azon személy, aki e rendelet 24. cikkének (1) bekezdése alapján a lakóhely szerinti tagállam által a nyugdíjat folyósító tagállam költségére nyújtott természetbeni ellátásokra jogosult, nem tartozik az említett rendelet 1. cikkének c) pontja értelmében vett „biztosított személy” fogalma alá, amit az is megerősít, hogy az említett 24. cikk (1) bekezdése ugyanezen rendeletnek a III. cím 1. fejezetén belüli, a nyugdíjasokra és családtagjaikra vonatkozó 2. szakaszában szerepel.
Ennek az érvnek ugyanakkor először is ellentmond a 883/2004 rendelet 1. cikke c) pontjának szövege, amely az „az a személy” fordulatot használja. E fogalom tehát kizárja az e rendelet személyi hatálya alá tartozó személyek különböző kategóriái közötti különbségtételt, feltéve hogy e személyek eleget tesznek az illetékes tagállam jogszabályai által ara vonatkozóan előírt feltételeknek, hogy „e rendelet rendelkezéseinek figyelembevételével” az utóbbi tagállam költségére egészségügyi ellátásokat vehessenek igénybe.
Másodszor, a 883/2004 rendelet 1. cikke c) pontjának a jelen ítélet 48. pontja szerinti értelmezését az e rendelet által megvalósítani kívánt cél is megerősíti, amely rendelet – amint az a (3) preambulumbekezdéséből kitűnik – a nemzeti szociális biztonsági rendszerek koordinálására vonatkozó szabályokat kívánja felváltani, egyben korszerűsíteni és egyszerűsíteni, mivel e szabályokat az 1408/71 rendelet számos módosítása összetetté és terjedelmessé tette.
A 883/2004 rendelet értelmében vett „biztosított személy” fogalma az egyszerűsítésre irányuló e törekvés eredménye, és e fogalom általánosságban és kimerítő módon a tagállamok állampolgárait, egy tagállamban lakóhellyel rendelkező hontalanokat és menekülteket – akik egy vagy több tagállam jogszabályainak hatálya alá tartoznak vagy tartoztak –, valamint ezek családtagjait és túlélő hozzátartozóit foglalja magában. Amint azt a főtanácsnok az indítványának 56. pontjában pontosította, mindezen személyek – feltéve, hogy e rendelet 1. cikkének c) pontja értelmében megfelelnek az illetékes tagállam jogszabályai által az ellátásokra való jogosultság tekintetében megkövetelt feltételeknek – az említett rendelet III. címe 1. és 3. fejezete rendelkezéseinek alkalmazása szempontjából az e rendelkezés szerinti „biztosított személy” fogalma alá tartoznak.
Jóllehet a 883/2004 rendelet III. címének 1. fejezetén belül egyrészt a „[biztosított személyekre és családtagjaikra], a nyugdíjasok és családtagjaik kivételével”, másrészt pedig a „[nyugdíjasokra és családtagjaikra]” alkalmazandó rendelkezések e fejezet két külön szakaszában szerepelnek, e rendszerezés csupán „az illetékes tagállamtól eltérő tagállamban élő vagy tartózkodó biztosított személyek és családtagjaik részére [nyújtandó védelem biztosítására]” irányul, amint az e rendelet (20) és (22) preambulumbekezdésének együttes olvasatából következik. A „nyugdíjasok és családtagjaik […] különleges [helyzetét]” figyelembe véve inkább „az adott helyzethez igazított betegbiztosítási [rendelkezések]” előírásáról van szó, mintsem a személyek két különálló, egymást kölcsönösen kizáró kategóriájáról.
Így a 883/2004 rendelet III. címe 1. fejezetének 2. szakasza azon nyugdíjasok és családtagjaik sajátos igényeihez igazított rendelkezéseket tartalmaz, akik különleges helyzetben vannak többek között abból fakadóan, hogy Y‑hoz hasonlóan a nyugdíjat folyósító tagállamtól eltérő tagállamban rendelkeznek lakóhellyel, és e helyzetre az e fejezet 1. szakaszának általános rendelkezései mint olyanok nem alkalmazandók. A 883/2004 rendelet III. címe 1. fejezete 2. szakaszának rendelkezései tehát – amint arra a főtanácsnok az indítványának 61. pontjában rámutatott –
lex specialisnak
minősülnek az e rendelet III. címe 1. fejezetének 1. szakaszában foglalt,
lex generalist
képező rendelkezésekhez képest.
Azt, hogy a 883/2004 rendelet III. címe 1. fejezete 2. szakaszának rendelkezései – amelyek a „[nyugdíjasokra és családtagjaikra]” alkalmazandók – kiegészítő jellegűek az e fejezet 1. szakaszában foglalt, a „[biztosított személyekre és családtagjaikra], a nyugdíjasok és családtagjaik kivételével” alkalmazandó rendelkezésekhez képest, e rendelet 31. cikkének szövege is megerősíti, amelynek értelmében e rendelet 23–30. cikkének rendelkezései nem alkalmazhatók azokra a nyugdíjasokra vagy családtagjaikra, akik egy tagállam jogszabályai szerint munkavállalói vagy önálló vállalkozói tevékenységük alapján ellátásokra jogosultak. Ebben az esetben az érintett személyeknek az említett rendelet III. címe 1. fejezetében szereplő ellátásokra való jogosultságát e rendeletnek az ezen 1. fejezet 1. szakaszában található 17–21. cikke szabályozza.
Harmadszor, a 883/2004 rendelet 1. cikkének c) pontja értelmében vett „biztosított személy” fogalmának a jelen ítélet 50. pontjában elfogadott értelmezését a 2011/24 irányelv több rendelkezése is megerősíti.
Egyrészt az ezen irányelv 7. cikkének (1) bekezdésében szereplő „biztosítás helye szerinti tagállam” fogalmát az ezen irányelv 3. cikke b) pontjának i. alpontjában említett személyek esetében ezen utóbbi cikk c) pontja úgy határozza meg, mint az a „tagállam, amely hatáskörrel rendelkezik arra, hogy a biztosított személynek előzetes engedélyt adjon azért, hogy megfelelő ellátásban részesülhessen a lakóhelye szerinti tagállamon kívül a [883/2004] rendelet és a [987/2009] rendelet értelmében”. Szövegezése ellenére e fogalom – amint arra a kérdést előterjesztő bíróság helyesen rámutatott – nem követeli meg egy tagállam kötelező egészségbiztosítási rendszerén belüli „biztosítási jogviszony” fennállását.
Másrészt a 2011/24 irányelv 7. cikke (2) bekezdésének a) pontja értelmében amennyiben egy, a 883/2004 rendelet IV. mellékletében említett tagállam e rendelettel összhangban elismerte a valamely másik tagállamban lakóhellyel rendelkező nyugdíjasok és családtagjaik betegbiztosítási ellátásokra való jogosultságát, e személyek részére – amikor azok a területén tartózkodnak – ezen irányelv értelmében saját költségén egészségügyi ellátást nyújt jogszabályaival összhangban úgy, mintha az érintett személyek e területen rendelkeznének lakóhellyel. A 2011/24 irányelv azáltal, hogy ily módon kiterjeszti a „másik tagállamban lakóhellyel rendelkező [nyugdíjasokra]” azt a jogosultságot, hogy a nyugdíjukat folyósító tagállamban felmerült, határon átnyúló egészségügyi ellátások költségeinek visszatérítésében részesüljenek, amennyiben a 883/2004 rendelet IV. melléklete megemlíti ezen utóbbi tagállamot, még abban az esetben is, ha e nyugdíjasok nem tartoznak e tagállam kötelező egészségbiztosítási rendszerének hatálya alá, az ezen irányelv 3. cikke b) pontjának i. alpontja értelmében vett „biztosított személy” fogalma alá vonja az említett nyugdíjasokat.
Hozzá kell tenni, hogy a holland kormány a Bíróság által feltett kérdésre adott válaszában jelezte, hogy a Holland Királyság nem élt a 2011/24 irányelv 8. cikkében biztosított azon lehetőséggel, hogy előzetes engedélyezési rendszert alakítson ki a határon átnyúló egészségügyi ellátások költségeinek visszatérítésére. Következésképpen a jelen esetben Y – a kérdést előterjesztő bíróság által e tekintetben elvégzendő vizsgálatok függvényében – nem fosztható meg a Németországban a 2011/24 irányelv rendelkezéseinek megfelelően igénybe vett, határon átnyúló egészségügyi ellátások költségeinek visszatérítésétől azon az alapon, hogy ezen ellátásokra vonatkozóan nem szerzett előzetes engedélyt.
Végül azon kérdést illetően, hogy az Y helyzetében lévő személy hivatkozhat‑e a 2011/24 rendelet 7. cikkének (1) bekezdésére, a Bíróság többször is kimondta, hogy a jogalanyok valamely irányelv feltételhez nem kötött és kellően pontos rendelkezéseire valamely tagállammal és annak összes közigazgatási szervével szemben, valamint olyan szervezetekkel és szervekkel szemben is hivatkozhatnak, amelyek az állam felügyelete vagy ellenőrzése alatt állnak, vagy a magánszemélyek közötti jogviszonyokra alkalmazandó szabályokból következőkhöz képest többletjogosultságokkal rendelkeznek. Az állammal azonos megítélés alá eshetnek az olyan szervezetek vagy szervek is, amelyeket egy hatóság közfeladat ellátásával bízott meg, és e célból többletjogosultságokkal ruházta fel őket (2019. december 19‑iPensions‑Sicherungs‑Verein ítélet,
C‑168/18
,
EU:C:2019:1128
,
48.
pont, valamint az ott hivatkozott ítélkezési gyakorlat).
Márpedig a 2011/24 irányelv 7. cikkének (1) bekezdése annak előírásával, hogy a tagállamok gondoskodjanak a határon átnyúló egészségügyi ellátást igénybe vevő biztosított személyek költségeinek visszatérítéséről, ha a szóban forgó egészségügyi ellátás olyan ellátás, amelyre a biztosított személy jogosult a biztosítás helye szerinti tagállamban, egyértelmű, pontos és feltétel nélküli kötelezettséget tartalmaz a tagállamokra nézve, és e rendelkezés a magánszemélyek számára jogokat keletkeztet, és így ez utóbbiak közvetlenül hivatkozhatnak e rendelkezésre a nemzeti bíróság előtt.
A fenti megfontolások összességére tekintettel az első kérdésre azt a választ kell adni, hogy a 2011/24 irányelv – 883/2004 rendelet 1. cikkének c) pontjával és 2. cikkével összefüggésben értelmezett – 3. cikke b) pontjának i. alpontját és 7. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a valamely tagállam jogszabályai értelmében nyugdíjban részesülő személyt, aki a lakóhelye szerinti tagállamban a nyugdíját folyósító tagállam költségére e rendelet 24. cikke alapján természetbeni ellátásra jogosult, az ezen irányelv 7. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „biztosított személynek” kell tekinteni, aki a harmadik tagállamban igénybe vett, határon átnyúló egészségügyi ellátások költségeinek visszatérítésében részesülhet, anélkül hogy a nyugdíját folyósító tagállamban kötelező egészségbiztosítással rendelkezne.
A második kérdésről
Az első kérdésre adott válaszra tekintettel a második kérdést nem szükséges megválaszolni.
A költségekről
Mivel ez az eljárás az alapeljárásban részt vevő felek számára a kérdést előterjesztő bíróság előtt folyamatban lévő eljárás egy szakaszát képezi, ez a bíróság dönt a költségekről. Az észrevételeknek a Bíróság elé terjesztésével kapcsolatban felmerült költségek, az említett felek költségeinek kivételével, nem téríthetők meg.

A fenti indokok alapján a Bíróság (negyedik tanács) a következőképpen határozott:

A határon átnyúló egészségügyi ellátásra vonatkozó betegjogok érvényesítéséről szóló, 2011. március 9‑i 2011/24/EU európai parlamenti és tanácsi irányelv – a 2009. szeptember 16‑i 988/2009/EK európai parlamenti és tanácsi rendelettel módosított, a szociális biztonsági rendszerek koordinálásáról szóló, 2004. április 29‑i 883/2004/EK európai parlamenti és tanácsi rendelet 1. cikkének c) pontjával és 2. cikkével összefüggésben értelmezett – 3. cikke b) pontjának i. alpontját és 7. cikkének (1) bekezdését úgy kell értelmezni, hogy a valamely tagállam jogszabályai értelmében nyugdíjban részesülő személyt, aki a lakóhelye szerinti tagállamban a nyugdíját folyósító tagállam költségére e módosított rendelet 24. cikke alapján természetbeni ellátásra jogosult, az ezen irányelv 7. cikkének (1) bekezdése értelmében vett „biztosított személynek” kell tekinteni, aki a harmadik tagállamban igénybe vett, határon átnyúló egészségügyi ellátások költségeinek visszatérítésében részesülhet, anélkül hogy a nyugdíját folyósító tagállamban kötelező egészségbiztosítással rendelkezne.

Aláírások
(
*1
)	Az eljárás nyelve: holland.