CELEX: 62017CJ0003
Trimitere preliminară
Libera prestare a serviciilor
Articolul 56 TFUE
Articolul 4 alineatul (3) TUE
Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene
Restricții
Jocuri de noroc
Reglementare națională
Exploatarea anumitor forme de jocuri de noroc de către stat
Exclusivitate
Sistem de atribuire a unei concesiuni pentru alte forme de jocuri
Cerința unei autorizații
Sancțiune administrativă

Cererea de decizie preliminară privește interpretarea articolului 4 alineatul (3) TUE, a articolului 56 TFUE, precum și a articolelor 41, 47 și 48 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene (denumită în continuare „carta”).
Această cerere a fost formulată în cadrul unui litigiu între Sporting Odds Ltd, pe de o parte, și Nemzeti Adó- és Vámhivatal Központi Irányítása (Direcția centrală a Administrației Naționale Fiscale și Vamale, Ungaria) (denumită în continuare „administrația fiscală”), pe de altă parte, în legătură cu o decizie prin care aceasta din urmă a aplicat Sporting Odds o amendă în cuantum de 3500000 de forinți maghiari (HUF) (aproximativ 11306 euro) (denumită în continuare „decizia în litigiu”) pentru organizarea unor jocuri de noroc online fără a deține nici concesiunea, nici autorizația necesare în acest scop.
Cadrul juridic
Legea privind jocurile de noroc
Articolul 2 alineatul (2) din szerencsejáték szervezéséről szóló 1991. évi XXXIV. törvény (Legea nr. XXXIV din 1991 privind organizarea jocurilor de noroc), în versiunea în vigoare la data faptelor din cauza principală (denumită în continuare „Legea privind jocurile de noroc”), are următorul cuprins:
„Pentru a exercita o activitate de organizare de jocuri de noroc este obligatorie – sub rezerva unei excepții prevăzute de prezenta lege – existența unei autorizații emise de autoritatea fiscală națională. […]”
Articolul 3 alineatele (1), (1a), (1b) și (3) din această lege are următorul cuprins:
„(1)   Cu excepția organizării de jocuri de noroc la distanță și a organizării de jocuri de cazinou online, o activitate de organizare de jocuri de noroc neliberalizate:
a)
poate fi realizată de o întreprindere înființată pentru a desfășura în mod regulat o activitate de organizare a jocurilor de noroc, care este deținută în proporție de 100 % de statul maghiar (denumită în continuare «operatorul de jocuri de noroc etatic»), sau de o societate comercială deținută în exclusivitate de operatorul de jocuri de noroc etatic sau de un operator economic în care statul deține o participație majoritară;
b)
statul poate acorda temporar terților dreptul de a exercita această activitate prin intermediul unui contract de concesiune.
(1a)   Organizarea de jocuri de noroc la distanță poate fi asigurată:
a)
numai de societatea Szerencsejáték Zrt., deținută în proporție de 100 % de statul maghiar, cu excepția pariurilor hipice;
b)
în cazul pariurilor hipice, numai de societatea Magyar Lóversenyfogadást‑szervező Kft., deținută în proporție de 100 % de statul maghiar.
(1b)   Dreptul de a organiza jocuri de cazinou online este rezervat exclusiv persoanelor care dețin o concesiune privind exploatarea unui cazinou situat pe teritoriul Ungariei, care pot organiza jocuri de cazinou online prin intermediul societății concesionare înființate în scopul organizării de jocuri de cazinou.
[…]
(3)   Organizarea de loterii și pariuri – cu excepția pariurilor hipice, a jocurilor de noroc online și a pariurilor care fac obiectul de activitate al agențiilor de pariuri – este de competența exclusivă a operatorului de jocuri de noroc etatic.”
Articolul 4 alineatele (1) și (6) din legea menționată prevede:
„(1)   Pentru încheierea contractelor de concesiune, ministrul organizează o procedură deschisă de cerere de ofertă în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din [koncesszióról szóló 1991. évi XVI. törvény (Legea nr. XVI din 1991 privind concesiunile)]. Pentru organizarea unei proceduri de cerere de ofertă pentru atribuirea unei concesiuni este necesară – cu excepția cazului în care este vorba despre o procedură de cerere de ofertă națională – aprobarea organului reprezentativ al colectivității teritoriale de implantare (la Budapesta, adunarea colectivității metropolitane). Atunci când un drept de concesiune este atribuit prin intermediul unei proceduri de cerere de ofertă naționale, autoritatea fiscală de stat emite autorizația pentru locurile de implantare situate în colectivitățile teritoriale ale căror organe reprezentative – la Budapesta, adunarea colectivității metropolitane – și‑au dat acordul pentru exercitarea unei asemenea activități pe teritoriul lor.
[…]
(6)   În temeiul articolului 10/C alineatul (2) din Legea [nr. XVI din 1991] privind concesiunile, ministrul poate încheia de asemenea, fără a organiza o procedură deschisă de cerere de ofertă, un contract de concesiune cu un operator de jocuri de noroc de încredere în sensul prezentei legi.”
Articolul 5 alineatul (1) din Legea privind jocurile de noroc are următorul cuprins:
„În cazul organizării unei proceduri deschise de cerere de ofertă în conformitate cu articolul 5 alineatul (1) din Legea [nr. XVI din 1991] privind concesiunile, ministrul poate încheia contractul de concesiune cu ofertantul câștigător.”
Articolul 37 punctul 30 din Legea privind jocurile de noroc prevede:
„Operator de jocuri de noroc de încredere înseamnă un operator de jocuri de noroc care are calitatea de organizație transparentă în sensul articolului 3 alineatul (1) punctul 1 din nemzeti vagyonról szóló 2011. évi CXCVI. törvény [Legea nr. CXCVI privind patrimoniul național] și care:
a)
și‑a îndeplinit toate obligațiile de declarare și de achitare a taxelor fiscale și parafiscale mai mari de 500000 HUF înregistrate de administrația fiscală de stat și nu a înregistrat niciodată o întârziere mai mare de 90 de zile în ceea ce privește îndeplinirea acestor obligații;
b)
nu a primit nicio notă de colectare imediată pentru o sumă mai mare de 500000 HUF pentru contul său bancar, emisă de administrația fiscală, și, în contextul desfășurării activității sale, nu a făcut obiectul niciunei proceduri de executare mai mari de 500000 HUF;
c)
în cursul și în contextul desfășurării activității sale, nu a săvârșit nicio încălcare a legii pentru care să îi fi fost aplicată o amendă mai mare de 5 milioane de forinți […];
d)
a desfășurat activitatea de organizare de jocuri de noroc timp de cel puțin 10 ani în Ungaria și
e)
a respectat toate normele cu privire la stabilirea identității jucătorilor și la prelucrarea datelor asociate, în cazul în care avea această obligație.”
Legea nr. XVI din 1991 privind concesiunile
Articolul 10/C alineatele (1) și (2) din Legea nr. XVI din 1991 privind concesiunile, în versiunea în vigoare la data faptelor din cauza principală, are următorul cuprins:
„(1)   Contractul de concesiune poate fi încheiat de asemenea, în conformitate cu dispozițiile prezentului articol, cu operatorul de jocuri de noroc de încredere, definit în legea sectorială.
(2)   Ministrul responsabil poate decide să nu organizeze o procedură deschisă de cerere de ofertă pentru atribuirea unei concesiuni în cazul în care contractul de concesiune poate fi încheiat cu un operator de jocuri de noroc de încredere.”
Litigiul principal și întrebările preliminare
Sporting Odds este o societate britanică ce deține o autorizație pentru organizarea de jocuri de noroc online în Regatul Unit. Această societate oferă serviciile unui cazinou online în Ungaria, fără a deține însă o concesiune sau o autorizație pentru organizarea unor astfel de jocuri în acest stat membru.
În urma unui control cu privire la pagina de internet „hu.sportingbeteuro.com”, realizat în perioada 6-12 ianuarie 2016, administrația fiscală a stabilit că Sporting Odds procedase la organizarea de pariuri sportive fără a deține în acest scop nici concesiunea, nici autorizația impuse de legislația maghiară. Considerând că, în temeiul dreptului național, Sporting Odds nu trebuia să fie informată în prealabil nici cu privire la control, nici cu privire la procedură, administrația fiscală a stabilit totodată existența unei încălcări exclusiv pe baza constatărilor efectuate cu ocazia controlului realizat asupra site‑ului internet al Sporting Odds. În consecință, prin decizia în litigiu, administrația fiscală a aplicat Sporting Odds o amendă în cuantum de 3500000 HUF.
Apreciind că reglementarea maghiară referitoare la sectorul jocurilor de noroc este contrară dreptului Uniunii, Sporting Odds a hotărât să formuleze o acțiune împotriva deciziei în litigiu la Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Tribunalul Administrativ și pentru Litigii de Muncă din Budapesta, Ungaria).
Instanța de trimitere are îndoieli, pe de o parte, cu privire la faptul că procedura de atribuire a concesiunilor pentru organizarea de jocuri de noroc era organizată astfel încât să permită Sporting Odds să introducă o cerere în acest sens și, pe de altă parte, cu privire la faptul că era asigurat un control jurisdicțional efectiv al procedurii de atribuire a unor asemenea concesiuni. În această privință, constată că nu era organizată nicio procedură de cerere de ofertă de către ministrul economiei și că Sporting Odds nu era în măsură să introducă o ofertă spontană în scopul obținerii unei concesiuni pentru organizarea de jocuri de noroc, rezervată operatorilor de jocuri de noroc considerați „de încredere”, întrucât această din urmă categorie nu cuprindea decât operatorii care au furnizat timp de 10 ani un serviciu de organizare de jocuri de noroc în Ungaria.
Pe de altă parte, această instanță subliniază că legislația națională nu precizează dacă ministrul economiei este ținut să accepte o ofertă spontană și constată că decizia ministrului menționat nu este supusă controlului exercitat de instanțele naționale, având în vedere că nu constituie un act administrativ care să țină de exercitarea puterii publice.
În plus, instanța de trimitere abordează elementele de comparație care trebuie să fie luate în considerare în cadrul examinării coerenței și a caracterului sistematic al restricțiilor prevăzute la articolul 56 TFUE atât în ceea ce privește regimul monopolului de stat pentru anumite tipuri de jocuri de noroc, cât și în ceea ce privește regimul concesiunilor. În această privință, observă că, în privința jocurilor de cazinou și a jocurilor de cazinou online, a existat, contrar obiectivelor de protecție a consumatorilor și a sănătății publice enunțate în legislația relevantă, o incitare a consumatorilor pentru a se îndrepta către acest tip de jocuri de noroc.
Pe de altă parte, potrivit instanței de trimitere, reiese din registrul Szerencsejáték Zrt. (societatea responsabilă cu organizarea jocurilor de noroc, deținută 100 % de statul maghiar) și din registrele dedicate societăților că numai societățile înregistrate și care au sediul în Ungaria sunt titularele unei concesiuni de cazinou. În această privință, instanța menționată ridică problema dacă o normă potrivit căreia numai societățile care dețin o concesiune pentru un cazinou situat pe teritoriul maghiar pot organiza jocuri de noroc online constituie un obstacol nejustificat.
Instanța de trimitere ridică de asemenea problema normelor în temeiul cărora trebuie să se analizeze coerența și caracterul sistematic al măsurilor de restrângere a liberei prestări a serviciilor. În această privință, instanța menționată se întreabă dacă, în cadrul examinării proporționalității, trebuie să strângă probe din oficiu sau dacă trebuie să procedeze la o repartizare a sarcinii probei între părțile din procedură sau între alte persoane.
Pe de altă parte, instanța de trimitere se întreabă dacă o normă națională potrivit căreia o parte nu este în măsură să ridice problema compatibilității dreptului național cu dreptul Uniunii până în faza procedurii jurisdicționale încalcă dreptul la o bună administrare garantat de cartă, și anume dreptul de a fi ascultat și obligația de motivare.
În aceste condiții, Fővárosi Közigazgatási és Munkaügyi Bíróság (Tribunalul Administrativ și pentru Litigii de Muncă din Budapesta) a hotărât să suspende judecarea cauzei și să adreseze Curții următoarele întrebări preliminare:
„1)
Articolul 56 din [Tratatul privind funcționarea Uniunii Europene (denumit în continuare «TFUE»)], interdicția discriminării și cerința privind limitarea de către statele membre a activităților de organizare a jocurilor de noroc în mod coerent și sistematic – obiectiv juridic pe care statul membru îl justifică în esență invocând combaterea dependenței de jocurile de noroc și protecția consumatorilor – trebuie interpretate în sensul că monopolul de stat în domeniul pariurilor sportive și al celor pe cursele hipice online și offline este contrar dispozițiilor respective în cazul în care, pe de altă parte, în statul membru, în urma reorganizării pieței efectuate de acesta, furnizorii privați de servicii au posibilitatea să organizeze – online și offline – în cazinouri fizice în regim de concesiune alte jocuri de noroc (de cazino, de cărți, de tip slot‑machine, jocuri de cărți online, jocuri de cărți offline), care implică, la rândul lor, un risc considerabil de dependență?
2)
Articolul 56 TFUE, interdicția discriminării și cerința privind limitarea de către statele membre a activităților de organizare a jocurilor de noroc în mod coerent și sistematic trebuie interpretate în sensul că articolul menționat este încălcat și cerința respectivă nu este respectată în cazul în care se stabilește că reconfigurarea pieței, motivată prin combaterea dependenței de jocurile de noroc și prin obiectivul juridic de protecție a consumatorilor, are drept consecință efectivă sau se concretizează într‑o creștere continuă, în urma reorganizării pieței realizată de statul membru, a numărului de cazinouri, a impozitului anual pe jocurile de noroc desfășurate în cazinouri, a previziunilor privind veniturile la bugetul de stat rezultate din taxele de concesiune pentru exploatarea cazinourilor, a valorii jetoanelor achiziționate de jucători și a sumei de bani necesare pentru a putea juca jocuri de tip slot‑machine?
3)
Articolul 56 TFUE, interdicția discriminării și cerința privind limitarea de către statele membre a activităților de organizare a jocurilor de noroc în mod coerent și sistematic trebuie interpretate în sensul că articolul menționat este încălcat și cerința respectivă nu este respectată în cazul în care se stabilește că instituirea unui monopol de stat și organizarea autorizată a jocurilor de noroc de către furnizorii privați de servicii, justificate în esență de combaterea dependenței de jocurile de noroc și de obiectivul juridic de protecție a consumatorilor, urmăresc în plus obiectivul de politică economică de a obține venituri nete mai mari din jocurile de noroc și de a atinge un nivel extrem de mare al veniturilor generate pe piața cazinourilor în cel mai scurt timp posibil în vederea finanțării altor cheltuieli bugetare și servicii publice de stat?
4)
Articolul 56 TFUE, interdicția discriminării și cerința privind limitarea de către statele membre a activităților de organizare a jocurilor de noroc în mod coerent și sistematic trebuie interpretate în sensul că articolul menționat este încălcat și cerința respectivă nu este respectată, precum și că se realizează o diferențiere nejustificată între furnizorii de servicii în cazul în care se stabilește că statul membru, invocând același motiv de ordine publică, instituie monopol de stat asupra anumitor servicii de jocuri de noroc online, în timp ce permite accesul la alte astfel de servicii atribuind un număr tot mai mare de concesiuni?
5)
Articolul 56 TFUE și interdicția discriminării trebuie interpretate în sensul că se opun ca furnizorii de servicii care dețin cazinouri fizice (prin atribuirea unei concesiuni) pe teritoriul maghiar să fie singurii care pot obține licența pentru furnizarea de jocuri de noroc online, motiv pentru care furnizorii de servicii care nu dețin un cazinou fizic pe teritoriul maghiar (inclusiv cei care dețin un cazinou fizic în alt stat membru) nu pot obține licența respectivă?
6)
Articolul 56 TFUE și interdicția discriminării trebuie interpretate în sensul că se opun ca statul membru, prin organizarea eventuală a unei proceduri de cerere de ofertă pentru atribuirea concesiunilor pentru exploatarea cazinourilor fizice și prin acordarea posibilității de a depune, în calitate de operator de jocuri de încredere, o ofertă de participare pentru obținerea concesiunii pentru un cazinou fizic, să asigure posibilitatea teoretică a oricărui furnizor de servicii care îndeplinește cerințele legale – inclusiv a unui furnizor cu sediul în alt stat membru – de a obține concesiunea pentru exploatarea unui cazinou fizic și, ulterior, licența pentru exploatarea unui cazinou online, cu toate că, în realitate, statul membru în cauză nu organizează nicio procedură de cerere de ofertă deschisă și transparentă pentru atribuirea concesiunilor, iar furnizorul de servicii nu are, în practică, posibilitatea de a depune o ofertă de participare și, chiar și în aceste condiții, autoritățile statului membru declară că furnizorul de servicii a acționat în mod nelegal ca urmare a faptului că a prestat serviciul fără licență și îi aplică o sancțiune administrativă?
7)
Articolul 56 TFUE, interdicția discriminării și cerința ca procedura de autorizare să fie transparentă, obiectivă și publică trebuie interpretate în sensul că se opun ca statul membru să instituie un sistem de atribuire a concesiunilor privind anumite servicii de jocuri de noroc, în timp ce organismul cu putere de decizie în ceea ce privește concesiunile are de asemenea posibilitatea ca, în locul organizării unei proceduri de cerere de ofertă pentru atribuirea concesiunilor, să încheie contracte de concesiune cu anumite persoane calificate drept operatori de jocuri de noroc de încredere, astfel încât să nu le ofere tuturor furnizorilor de servicii, prin organizarea unei singure proceduri, posibilitatea de a participa la aceasta în aceleași condiții?
8)
În cazul unui răspuns negativ la cea de a șaptea întrebare și în cazul în care se pot stabili mai multe proceduri în statul membru în cauză pentru obținerea aceleiași concesiuni, statul membru are obligația de a garanta, în conformitate cu articolul 56 TFUE, echivalența procedurilor respective în vederea asigurării efectului util al reglementării Uniunii privind libertățile fundamentale, luând în considerare cerința ca procedura de autorizare să fie transparentă, obiectivă și publică și cerința privind egalitatea de tratament?
9)
Faptul că în niciunul dintre cazuri nu este garantat controlul jurisdicțional sau altă cale de atac efectivă împotriva deciziei de atribuire a concesiunii influențează răspunsul care trebuie dat la a șasea-a opta întrebare?
10)
Articolul 56 TFUE, principiul cooperării loiale prevăzut la articolul 4 alineatul (3) din Tratatul privind Uniunea Europeană (denumit în continuare «TUE») și autonomia instituțională și procedurală a statelor membre coroborate cu articolele 47 și 48 din [cartă], precum și cu dreptul la o cale de atac efectivă și cu dreptul la apărare consacrat de dispozițiile respective trebuie interpretate în sensul că, cu ocazia examinării cerințelor dreptului Uniunii care rezultă din jurisprudența Curții, precum și a necesității și a proporționalității restricției impuse de statul membru în cauză, instanța națională care este sesizată cu litigiul poate dispune și poate efectua din oficiu examinarea și administrarea probelor inclusiv în cazul în care legislația procedurală națională a statului membru nu prevede această competență?
11)
Articolul 56 TFUE coroborat cu articolele 47 și 48 din cartă, precum și cu dreptul la o cale de atac efectivă și cu dreptul la apărare consacrate de dispozițiile respective trebuie interpretat în sensul că, cu ocazia examinării cerințelor dreptului Uniunii care rezultă din jurisprudența Curții, precum și a necesității și a proporționalității restricției impuse de statul membru în cauză, instanța națională care este sesizată cu litigiul nu poate atribui sarcina probei furnizorilor de servicii afectați de restricție, revenindu‑i statului membru – și, concret, autorității naționale care emite decizia atacată în litigiu – sarcina de a justifica și de a demonstra conformitatea cu dreptul Uniunii, precum și necesitatea și proporționalitatea reglementării naționale, astfel încât neîndeplinirea în sine a acestei sarcini are drept consecință faptul că reglementarea națională încalcă dreptul Uniunii?
12)
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat de asemenea, în lumina dreptului la o procedură echitabilă prevăzut la articolul 41 alineatul (1), a dreptului de a fi ascultat prevăzut la articolul 41 alineatul (2) litera (a) și a obligației de motivare prevăzute la articolul 41 alineatul (2) alineatul (c) din cartă, precum și a principiului cooperării loiale prevăzut la articolul 4 alineatul (3) TUE și a autonomiei instituționale și procedurale a statelor membre, în sensul că cerințele respective nu sunt îndeplinite în cazul în care autoritatea competentă a statului membru nu notifică operatorul de jocuri de noroc cu privire la inițierea procedurii administrative de sancționare în conformitate cu legislația națională și nici nu solicită ulterior, în cadrul procedurii administrative, opinia acestuia cu privire la conformitatea legislației statului membru cu dreptul Uniunii și, fără să explice în mod detaliat în motivarea deciziei sale conformitatea respectivă și probele pe care se întemeiază, aplică în cadrul unei proceduri cu un singur grad de jurisdicție o sancțiune calificată de dreptul național ca fiind administrativă?
13)
Având în vedere dispozițiile articolului 56 TFUE, ale articolului 41 alineatul (1) și alineatul (2) literele (a) și (c) și ale articolelor 47 și 48 din cartă, precum și dreptul la o cale de atac efectivă și dreptul la apărare consacrate de aceste dispoziții, cerințele prevăzute la articolele respective sunt îndeplinite în cazul în care operatorul de jocuri de noroc poate ataca pentru prima dată și exclusiv la instanța națională conformitatea reglementării naționale cu dreptul Uniunii?
14)
Articolul 56 TFUE și obligația statelor membre de a justifica și de a motiva restricția privind libera prestare a serviciilor pot fi interpretate în sensul că statul membru nu și‑a respectat obligația respectivă în cazul în care nici în momentul impunerii restricției și nici în cel al examinării nu era și nu este posibilă evaluarea impactului relevant pe care îl au obiectivele de ordine publică ale restricției?
15)
Având în vedere cadrul stabilit de lege pentru determinarea valorii sancțiunii administrative aplicabile, natura activității sancționate și în special măsura în care activitatea respectivă afectează ordinea și siguranța publică, precum și scopul represiv al sancțiunii, se poate considera, în temeiul articolelor 47 și 48 din cartă, că sancțiunea administrativă în cauză are «caracter penal»? Această împrejurare influențează răspunsul care trebuie dat la a unsprezecea-a paisprezecea întrebare preliminară?
16)
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că, în cazul în care, în temeiul răspunsurilor date la întrebările preliminare anterioare, instanța sesizată cu litigiul constată nelegalitatea reglementării și a aplicării sale, aceasta trebuie să rețină de asemenea că sancțiunea aplicată în temeiul reglementării naționale care nu respectă dispozițiile articolului 56 TFUE este contrară dreptului Uniunii?”
Cu privire la întrebările preliminare
Cu privire la prima-a patra întrebare
Prin intermediul primelor patru întrebări adresate, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unui sistem dual de organizare a pieței jocurilor de noroc în cadrul căruia anumite tipuri de jocuri de noroc țin de sistemul monopolului de stat, în timp ce altele țin de sistemul concesiunilor și al autorizațiilor pentru organizarea de jocuri de noroc.
Mai întâi trebuie amintit că reglementarea jocurilor de noroc face parte din domeniile în care există divergențe considerabile de ordin moral, religios și cultural între statele membre. În lipsa unei armonizări a Uniunii Europene în materie, este de competența fiecărui stat membru să aprecieze în aceste domenii, potrivit propriei scări de valori, cerințele pe care le presupune protecția intereselor în cauză (Hotărârea din 8 septembrie 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International,
C‑42/07
,
EU:C:2009:519
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
În continuare, este cert că, în cadrul unei legislații compatibile cu Tratatul FUE, alegerea modalităților de organizare și de control al activităților de exploatare și de practică a jocurilor de noroc revine autorităților naționale în cadrul puterii lor de apreciere (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 septembrie 2010, Carmen Media Group,
C‑46/08
,
EU:C:2010:505
, punctul
).
În sfârșit, Curtea a precizat că, în materie de jocuri de noroc, în principiu, trebuie să se examineze separat pentru fiecare dintre restricțiile impuse de o legislație națională în special dacă aceasta este de natură să asigure realizarea obiectivului sau a obiectivelor invocate de statul membru în cauză și dacă nu depășește ceea ce este necesar pentru atingerea acestuia (a se vedea Hotărârea din 8 septembrie 2010, Carmen Media Group,
C‑46/08
,
EU:C:2010:505
, punctul
).
Astfel, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că împrejurarea că diverse tipuri de jocuri de noroc sunt supuse, unele dintre ele, unui monopol public, iar altele unui regim de autorizații eliberate unor operatori privați nu poate să conducă, singură, la lipsirea de justificare, în raport cu obiectivele legitime pe care le urmăresc, a măsurilor care, precum monopolul public, ar apărea
prima facie
drept cele mai restrictive și cele mai performante. În acest sens, o asemenea diferență de regimuri juridice nu este, ca atare, de natură să afecteze aptitudinea unui astfel de monopol public de a atinge obiectivul de prevenire a incitării cetățenilor la cheltuieli excesive legate de joc și de combatere a dependenței de acesta pentru care a fost instituit (Hotărârea din 8 septembrie 2010, Carmen Media Group,
C‑46/08
,
EU:C:2010:505
, punctul
).
Totuși, un sistem dual de organizare a pieței jocurilor de noroc se va putea dovedi contrar articolului 56 TFUE dacă se constată că autoritățile competente duc politici care urmăresc încurajarea participării la jocurile de noroc, altele decât cele care intră în monopolul de stat, mai curând decât reducerea ocaziilor de a juca și limitarea activităților în acest domeniu în mod coerent și sistematic, astfel încât obiectivul de prevenire a incitării la cheltuieli excesive legate de joc și de combatere a dependenței de acesta care se afla la baza instituirii monopolului nu mai poate fi urmărit în mod eficient prin intermediul acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 septembrie 2010, Carmen Media Group,
C‑46/08
,
EU:C:2010:505
, punctul
).
În speță, guvernul maghiar invocă deopotrivă motive de ordine publică, sănătate publică și siguranță publică și rațiuni imperative de protecție a consumatorilor, de prevenire a dependenței și de prevenire a fraudei pentru a justifica sistemul dual de reglementare a jocurilor de noroc.
Este necesar să se constate că astfel de motive sunt susceptibile să justifice restricții privind activități de jocuri de noroc atât în ceea ce privește regimul monopolului de stat asupra anumitor tipuri de asemenea jocuri, cât și în ceea ce privește regimul de concesiuni și de autorizații pentru organizarea de jocuri de noroc.
Pentru a demonstra lipsa de coerență a sistemului maghiar de organizare a jocurilor de noroc, Sporting Odds arată însă că obiectivul principal al legislației naționale constă în realitate în creșterea veniturilor bugetare generate prin taxele prelevate de la cazinouri, prin creșterea previziunilor privind veniturile provenite din redevența pe concesiunile cazinourilor, precum și prin valoarea jetoanelor cumpărate de jucători. Ea adaugă că măsurile de liberalizare a anumitor tipuri de jocuri de noroc au favorizat o expansiune a activităților de jocuri de cazinou, contrar obiectivelor de protecție a consumatorilor și de prevenire a dependenței.
În această privință, deși este cert că simplul obiectiv de a maximiza veniturile trezoreriei publice nu poate să permită o restricție privind libera prestare a serviciilor, împrejurarea că de o restricție privind activitățile de jocuri de noroc beneficiază în mod accesoriu bugetul statului membru vizat nu înlătură caracterul justificat al restricției menționate în cazul în care aceasta urmărește efectiv mai întâi obiective legate de motive imperative de interes general, aspect a cărui verificare revine instanței naționale (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iunie 2015, Berlington Hungary și alții,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, punctele
și
).
În plus, în ceea ce privește politica de liberalizare a anumitor tipuri de jocuri de noroc, susceptibilă să se înscrie în cadrul unei politici de expansiune controlată a activităților de jocuri de noroc, Curtea a hotărât că o asemenea politică poate fi coerentă atât cu obiectivul care constă în prevenirea exploatării activităților de jocuri de noroc în scopuri infracționale sau frauduloase, cât și cu obiectivul privind prevenirea incitării la cheltuieli excesive legate de joc și combaterea dependenței de acesta, dirijând consumatorii către oferta ce emană de la operatorii autorizați, ofertă despre care se presupune că este în același timp ferită de elemente infracționale și concepută pentru a‑i proteja pe consumatori de cheltuielile excesive și de dependența de joc (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iunie 2015, Berlington Hungary și alții,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Astfel, pentru a se atinge acest obiectiv de canalizare în circuite controlate, operatorii autorizați trebuie să constituie o alternativă fiabilă, dar în același timp atractivă la o activitate interzisă, ceea ce poate implica între altele recurgerea la noi tehnici de distribuție (Hotărârea din 11 iunie 2015, Berlington Hungary și alții,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Totuși, o politică de expansiune controlată a activităților de jocuri de noroc nu poate fi considerată coerentă decât dacă, pe de o parte, activitățile infracționale și frauduloase legate de jocuri și, pe de altă parte, dependența de jocuri puteau constitui, la data faptelor din litigiul principal, o problemă în Ungaria și dacă o expansiune a activităților autorizate și reglementate ar fi fost de natură să remedieze o asemenea problemă (Hotărârea din 11 iunie 2015, Berlington Hungary și alții,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Revine instanței de trimitere sarcina să verifice, în cadrul cauzei cu care este sesizată, dacă aceste condiții sunt îndeplinite și, dacă este cazul, dacă politica de expansiune în cauză nu are o amploare susceptibilă să o facă ireconciliabilă cu obiectivele invocate de guvernul maghiar (a se vedea în acest sens Hotărârea din 11 iunie 2015, Berlington Hungary și alții,
C‑98/14
,
EU:C:2015:386
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la prima-a patra întrebare că articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în principiu, unui sistem dual de organizare a pieței jocurilor de noroc, în cadrul căruia anumite tipuri de jocuri țin de sistemul monopolului de stat, în timp ce altele țin de sistemul concesiunilor și al autorizațiilor pentru organizarea de jocuri de noroc, în situația în care instanța de trimitere stabilește că reglementarea prin care se restrânge libera prestare a serviciilor urmărește efectiv, în mod coerent și sistematic, obiectivele invocate de statul membru în cauză.
Cu privire la a cincea întrebare
Prin intermediul celei de a cincea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia acordarea unei autorizații pentru organizarea de jocuri de noroc online este rezervată exclusiv operatorilor de jocuri de noroc care exploatează, pe baza unei concesiuni, un cazinou situat pe teritoriul național.
Pentru a răspunde la această întrebare, trebuie amintit că libera prestare a serviciilor implică eliminarea oricărei discriminări față de prestator pe considerente de cetățenie sau de naționalitate sau în temeiul împrejurării că s‑a stabilit în alt stat membru decât cel în care trebuie efectuată prestația. Condiția potrivit căreia o întreprindere trebuie să înființeze un sediu permanent sau o filială în statul membru în care prestația este efectuată contravine în mod direct liberei prestări a serviciilor, în măsura în care face imposibilă prestarea de servicii în acest stat membru de către întreprinderi stabilite în alte state membre (Hotărârea din 21 ianuarie 2010, Comisia/Germania,
C‑546/07
,
EU:C:2010:25
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Deși Curtea a decis că articolul 56 TFUE nu se opune unei reglementări naționale care interzice propunerea de jocuri de noroc prin intermediul internetului pe teritoriul unui stat membru de către operatori stabiliți în alte state membre în care furnizează în mod legal servicii analoge (a se vedea în acest sens Hotărârea din 8 septembrie 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International,
C‑42/07
,
EU:C:2009:519
, punctul
), trebuie amintit că reglementarea națională examinată în cadrul cauzei în care a fost pronunțată această hotărâre instituia un monopol asupra jocurilor de noroc care asigura drepturile exclusive de exploatare a acestor jocuri unui organism aflat sub tutela efectivă a statului.
În cauza principală, reglementarea în cauză restrânge organizarea de jocuri de noroc pe internet la operatorii care exploatează un cazinou situat pe teritoriul național și care beneficiază în acest scop de o concesiune și de o autorizație.
În această privință, reiese dintr‑o jurisprudență constantă că un regim de concesiuni și de autorizații pentru organizarea de jocuri de noroc trebuie să fie întemeiat pe criterii obiective, nediscriminatorii și cunoscute în prealabil, astfel încât să limiteze exercitarea puterii de apreciere a autorităților naționale pentru ca aceasta să nu poată fi utilizată în mod arbitrar (Hotărârea din 22 iunie 2017, Unibet International,
C‑49/16
,
EU:C:2017:491
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Astfel, o restricție precum cea constatată în cauza principală prezintă un caracter discriminatoriu. Ea nu este compatibilă cu dreptul Uniunii decât dacă se întemeiază pe o dispoziție derogatorie expresă, precum articolul 52 TFUE, și anume pe ordinea publică, siguranța publică și sănătatea publică (Hotărârea din 9 septembrie 2010, Engelmann,
C‑64/08
,
EU:C:2010:506
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Guvernul maghiar invocă motive de ordine publică și de sănătate publică, susținând că respectivul control de stat asupra jocurilor desfășurate online este limitat și că norma națională garantează că jocurile de noroc online, care implică riscuri mai ridicate decât jocurile de noroc tradiționale, sunt rezervate unor operatori de încredere care exploatează un cazinou situat pe teritoriul național care îndeplinesc cerințele de protecție a consumatorilor și de ordine publică.
Deși este cert că, din cauza lipsei contactului direct între consumator și operator, jocurile de noroc accesibile pe internet implică riscuri de natură diferită și de o importanță sporită în raport cu piețele tradiționale ale unor asemenea jocuri în ceea ce privește eventualele fraude săvârșite de operatori împotriva consumatorilor (Hotărârea din 8 septembrie 2009, Liga Portuguesa de Futebol Profissional și Bwin International,
C‑42/07
,
EU:C:2009:519
, punctul
), norma în cauză trebuie să îndeplinească totuși condițiile care rezultă din jurisprudența Curții în ceea ce privește proporționalitatea sa (a se vedea în acest sens Hotărârea din 6 martie 2007, Placanica și alții,
C‑338/04, C‑359/04 și C‑360/04
,
EU:C:2007:133
, punctul
).
Mai precis, pentru a se admite o restricție precum cea în discuție în litigiul principal, potrivit căreia un operator de jocuri de noroc online trebuie să obțină o concesiune privind un cazinou situat pe teritoriul maghiar pentru a fi în măsură să ofere jocuri de noroc online, trebuie să se stabilească faptul că această restricție constituie o condiție indispensabilă pentru atingerea obiectivului urmărit (a se vedea în acest sens Hotărârea din 9 iulie 1997, Parodi,
C‑222/95
,
EU:C:1997:345
, punctul
și jurisprudența citată).
Or, este evident că o asemenea restricție, care echivalează cu a rezerva exploatanților de cazinouri situați pe teritoriul național accesul pe piața jocurilor de noroc online, depășește ceea ce poate fi considerat proporțional, întrucât există măsuri mai puțin restrictive care permit atingerea obiectivelor invocate de guvernul maghiar.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la a cincea întrebare că articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia acordarea unei autorizații pentru organizarea de jocuri de noroc online este rezervată exclusiv operatorilor de jocuri de noroc care dețin o concesiune privind un cazinou situat pe teritoriul național, în măsura în care această normă nu constituie o condiție indispensabilă pentru atingerea obiectivelor urmărite și există măsuri mai puțin restrictive pentru atingerea unor asemenea obiective.
Cu privire la a șasea-a opta întrebare
Prin intermediul întrebărilor a șasea-a opta, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații precum cea în discuție în litigiul principal, care instituie un regim de concesiuni și de autorizații pentru organizarea de jocuri de noroc online în temeiul căruia operatorii pot încheia un contract de concesiune privind un cazinou și, pe baza acestui contract, pot obține autorizația pentru organizarea de jocuri de noroc online fie prin participarea la o procedură de cerere de ofertă în vederea încheierii unui contract de concesiune organizată de ministrul economiei, fie prin prezentarea unei oferte spontane acestui ministru în vederea încheierii unui contract de concesiune, această din urmă posibilitate fiind deschisă operatorilor de jocuri de noroc calificați drept „de încredere” în sensul legislației naționale.
Cu titlu introductiv, trebuie amintit că Curtea a răspuns deja la întrebări referitoare la modalitățile de atribuire a concesiunilor și a autorizațiilor pentru organizarea de jocuri de noroc în Ungaria în Hotărârea din 22 iunie 2017, Unibet International (
C‑49/16
,
EU:C:2017:491
). Singura diferență dintre cea de a șasea întrebare preliminară și cele la care Curtea a răspuns deja privește tipul de concesiune care trebuie obținut pentru ca o autorizație pentru organizarea de jocuri de noroc online să poată fi acordată unui operator.
Or, din decizia de trimitere reiese că procedurile de acordare a concesiunilor, și anume procedura de cerere de ofertă în vederea încheierii unui contract de concesiune organizată de ministrul economiei și posibilitatea de a prezenta o ofertă spontană acestui ministru în vederea încheierii unui contract de concesiune, rezervată operatorilor de jocuri de noroc calificați drept „de încredere”, rămân neschimbate. În plus, reiese de asemenea din această decizie că o procedură de cerere de ofertă care ține de competența ministrului economiei încă nu a fost organizată, iar condiția potrivit căreia un operator de jocuri de noroc calificat drept „de încredere” trebuie să fi desfășurat timp de 10 ani o activitate de organizare de jocuri de noroc în Ungaria este menținută în legislația națională, în versiunea aplicabilă faptelor din cauza principală.
În consecință, fără a fi necesar să se procedeze la examinarea regimului în discuție în litigiul principal, reiese din cuprinsul punctului 48 din Hotărârea din 22 iunie 2017, Unibet International (
C‑49/16
,
EU:C:2017:491
), că acest regim este contrar articolului 56 TFUE.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la a șasea-a opta întrebare că articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații precum cea în discuție în litigiul principal, care instituie un regim de concesiuni și de autorizații pentru organizarea jocurilor de noroc online, atunci când aceasta conține norme discriminatorii în privința operatorilor stabiliți în alte state membre sau în cazul în care prevede norme nediscriminatorii, dar care sunt aplicate în mod netransparent sau sunt puse în aplicare astfel încât să împiedice sau să facă mai dificilă candidatura anumitor ofertanți stabiliți în alte state membre.
Cu privire la a noua întrebare
Este necesar să se constate că, având în vedere că din cererea de decizie preliminară reiese că Sporting Odds nici nu a solicitat, nici nu a obținut o concesiune, răspunsul la această întrebare, care privește căile de atac disponibile împotriva deciziilor referitoare la atribuirea concesiunilor, este ipotetic.
În consecință, este necesar să se constate că cea de a noua întrebare este inadmisibilă.
Cu privire la a zecea întrebare
Prin intermediul acestei întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 56 TFUE și articolul 4 alineatul (3) TUE coroborate cu articolele 47 și 48 din cartă se opun unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care nu prevede examinarea din oficiu a caracterului proporțional al măsurilor prin care se restrânge libera prestare a serviciilor în sensul articolului 56 TFUE și atribuie sarcina probei părților din procedură.
În această privință, este cert că revine instanțelor naționale sarcina să efectueze o apreciere globală a împrejurărilor referitoare la adoptarea și la punerea în aplicare a unei reglementări restrictive pe baza elementelor de probă furnizate de autoritățile competente ale statului membru, cu scopul de a demonstra existența unor obiective de natură să legitimeze un obstacol în calea unei libertăți fundamentale garantate de Tratatul FUE și proporționalitatea acestuia (a se vedea în acest sens Hotărârea din 14 iunie 2017, Online Games și alții,
C‑685/15
,
EU:C:2017:452
, punctul
).
Deși aceste instanțe pot avea obligația, în aplicarea normelor de procedură naționale, de a lua măsurile necesare pentru a favoriza administrarea unor asemenea probe, ele nu pot fi, în schimb, obligate să se substituie autorităților menționate pentru a furniza justificările pe care trebuie să le furnizeze aceste autorități. Dacă aceste justificări nu sunt făcute din cauza lipsei sau a pasivității autorităților menționate, instanțele naționale trebuie să poată deduce toate consecințele care decurg dintr‑o asemenea inacțiune (Hotărârea din 14 iunie 2017, Online Games și alții,
C‑685/15
,
EU:C:2017:452
, punctul
).
Pe de altă parte, Curtea a decis că dreptul Uniunii nu se opune unui regim național potrivit căruia o instanță chemată să se pronunțe asupra conformității cu dreptul Uniunii a unei reglementări care restrânge exercitarea unei libertăți fundamentale a Uniunii Europene este obligată să cerceteze din oficiu elementele cauzei cu care este sesizată, cu condiția ca un asemenea regim să nu aibă drept consecință obligarea acestei instanțe să se substituie autorităților competente ale statului membru în cauză cărora le revine atribuția de a furniza elementele de probă necesare pentru a permite instanței menționate să verifice dacă respectiva restricție este justificată (Hotărârea din 14 iunie 2017, Online Games și alții,
C‑685/15
,
EU:C:2017:452
, punctul
).
În consecință, dreptul Uniunii nu impune ca statele membre să prevadă o examinare din oficiu a măsurilor care restrâng libertățile fundamentale și, în consecință, nu se opune unei reglementări naționale care atribuie părților sarcina probei.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la cea de a zecea întrebare că articolul 56 TFUE și articolul 4 alineatul (3) TUE coroborate cu articolele 47 și 48 din cartă trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care nu prevede examinarea din oficiu a caracterului proporțional al măsurilor prin care se restrânge libera prestare a serviciilor în sensul articolului 56 TFUE și atribuie sarcina probei părților din procedură.
Cu privire la a unsprezecea întrebare
Prin intermediul celei de a unsprezecea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 56 TFUE coroborat cu articolele 47 și 48 din cartă trebuie interpretat în sensul că revine unui stat membru care a pus în aplicare o reglementare restrictivă obligația de a furniza elementele de probă care vizează să demonstreze existența unor obiective de natură să legitimeze un obstacol în calea unei libertăți fundamentale garantate de Tratatul FUE și proporționalitatea acesteia sau dacă este permis să se atribuie o asemenea obligație în sarcina celeilalte părți din procedură.
Pe de o parte, astfel cum reiese din cuprinsul punctelor 52 și 53 din această hotărâre, revine autorităților competente ale unui stat membru care a pus în aplicare o astfel de reglementare obligația de a furniza elementele de probă care vizează să demonstreze existența unor obiective de natură să legitimeze un obstacol în calea unei libertăți fundamentale garantate de Tratatul FUE și proporționalitatea acestuia. Pe de altă parte, dacă aceste justificări nu sunt aduse din cauza lipsei sau a pasivității autorităților menționate, instanțele naționale trebuie să poată deduce toate consecințele care decurg dintr‑o asemenea inacțiune.
Având în vedere considerațiile care precedă, articolul 56 TFUE coroborat cu articolele 47 și 48 din cartă trebuie interpretat în sensul că revine unui stat membru care a pus în aplicare o reglementare restrictivă obligația de a furniza elementele de probă care vizează să demonstreze existența unor obiective de natură să legitimeze un obstacol în calea unei libertăți fundamentale garantate de Tratatul FUE și proporționalitatea acestuia, fără de care instanța națională trebuie să poată deduce toate consecințele care decurg dintr‑o asemenea inacțiune.
Cu privire la a paisprezecea întrebare
Prin intermediul celei de a paisprezecea întrebări, care trebuie analizată după cea de a unsprezecea întrebare, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că un stat membru nu și‑a îndeplinit obligația de a justifica o măsură restrictivă pentru motivul că nu a furnizat o analiză a efectelor măsurii menționate la data introducerii acesteia în legislația națională sau la data examinării unei asemenea măsuri de către instanța națională.
Trebuie amintit, în această privință, că statul membru care intenționează să se prevaleze de un obiectiv de natură să legitimeze obstacolul în calea libertății de a presta servicii are obligația de a furniza instanței naționale toate elementele de natură să îi permită acesteia să se asigure că măsura respectivă îndeplinește cu adevărat cerințele care decurg din principiul proporționalității (Hotărârea din 30 aprilie 2014, Pfleger și alții,
C‑390/12
,
EU:C:2014:281
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Totuși, nu se poate deduce din această jurisprudență că un stat membru ar fi privat de posibilitatea de a stabili că o măsură internă restrictivă îndeplinește astfel de cerințe pentru simplul motiv că statul membru respectiv nu este în măsură să prezinte studii care să fi servit drept bază pentru adoptarea reglementării în cauză (Hotărârea din 30 aprilie 2014, Pfleger și alții,
C‑390/12
,
EU:C:2014:281
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Astfel, instanța națională trebuie să efectueze o apreciere globală a împrejurărilor referitoare la adoptarea și la punerea în aplicare a unei reglementări restrictive (Hotărârea din 30 aprilie 2014, Pfleger și alții,
C‑390/12
,
EU:C:2014:281
, punctul
), iar nu numai să constate că nu s‑a realizat un studiu prealabil al efectelor unei reglementări.
Având în vedere ansamblul considerațiilor care precedă, trebuie să se răspundă la cea de a paisprezecea întrebare că articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se poate constata că un stat membru nu și‑a îndeplinit obligația de a justifica o măsură restrictivă pentru motivul că nu a furnizat o analiză a efectelor măsurii menționate la data introducerii acesteia în legislația națională sau la data examinării unei asemenea măsuri de către instanța națională.
Cu privire la a șaisprezecea întrebare
Prin intermediul celei de a șaisprezecea întrebări, care trebuie analizată înaintea celor de a doisprezecea, a treisprezecea și a cincisprezecea întrebări, instanța de trimitere solicită în esență să se stabilească dacă articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei sancțiuni precum cea în discuție în litigiul principal, aplicată pentru încălcarea legislației naționale prin care se instituie un regim de concesiuni și de autorizații pentru organizarea de jocuri de noroc, în cazul în care o asemenea legislație națională se dovedește contrară acestui articol.
În această privință, este suficient să se amintească faptul că, atunci când a fost instituit un regim restrictiv în materia jocurilor de noroc, iar regimul respectiv este incompatibil cu articolul 56 TFUE, încălcarea acestuia de către un operator economic nu poate face obiectul unor sancțiuni (Hotărârea din 22 iunie 2017, Unibet International,
C‑49/16
,
EU:C:2017:491
, punctul
, precum și jurisprudența citată).
Având în vedere considerațiile care precedă, trebuie să se răspundă la a șaisprezecea întrebare că articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei sancțiuni precum cea în discuție în litigiul principal, aplicată ca urmare a încălcării legislației naționale prin care se instituie un sistem de concesiuni și de autorizații pentru organizarea de jocuri de noroc, în cazul în care o astfel de legislație națională se dovedește a fi contrară acestui articol.
Având în vedere răspunsul dat la această întrebare, nu este necesar să se răspundă la a doisprezecea, la a treisprezecea și la a cincisprezecea întrebare.
Cu privire la cheltuielile de judecată
Întrucât, în privința părților din litigiul principal, procedura are caracterul unui incident survenit la instanța de trimitere, este de competența acesteia să se pronunțe cu privire la cheltuielile de judecată. Cheltuielile efectuate pentru a prezenta observații Curții, altele decât cele ale părților menționate, nu pot face obiectul unei rambursări.

Pentru aceste motive, Curtea (Camera a șasea) declară:

1)
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se opune, în principiu, unui sistem dual de organizare a pieței jocurilor de noroc, în cadrul căruia anumite tipuri de jocuri țin de sistemul monopolului de stat, în timp ce altele țin de sistemul concesiunilor și al autorizațiilor pentru organizarea de jocuri de noroc, în situația în care instanța de trimitere stabilește că reglementarea prin care se restrânge libera prestare a serviciilor urmărește efectiv, în mod coerent și sistematic, obiectivele invocate de statul membru în cauză.

2)
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei norme naționale precum cea în discuție în litigiul principal, în temeiul căreia acordarea unei autorizații pentru organizarea de jocuri de noroc online este rezervată exclusiv operatorilor de jocuri de noroc care dețin o concesiune privind un cazinou situat pe teritoriul național, în măsura în care această normă nu constituie o condiție indispensabilă pentru atingerea obiectivelor urmărite și există măsuri mai puțin restrictive pentru atingerea unor asemenea obiective.

3)
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei legislații precum cea în discuție în litigiul principal, care instituie un regim de concesiuni și de autorizații pentru organizarea jocurilor de noroc online, atunci când aceasta conține norme discriminatorii în privința operatorilor stabiliți în alte state membre sau în cazul în care prevede norme nediscriminatorii, dar care sunt aplicate în mod netransparent sau sunt puse în aplicare astfel încât să împiedice sau să facă mai dificilă candidatura anumitor ofertanți stabiliți în alte state membre.

4)
Articolul 56 TFUE și articolul 4 alineatul (3) TUE coroborate cu articolele 47 și 48 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie interpretate în sensul că nu se opun unei legislații naționale precum cea în discuție în litigiul principal, care nu prevede examinarea din oficiu a caracterului proporțional al măsurilor prin care se restrânge libera prestare a serviciilor în sensul articolului 56 TFUE și atribuie sarcina probei părților din procedură.

5)
Articolul 56 TFUE coroborat cu articolele 47 și 48 din Carta drepturilor fundamentale a Uniunii Europene trebuie interpretat în sensul că revine unui stat membru care a pus în aplicare o reglementare restrictivă obligația de a furniza elementele de probă care vizează să demonstreze existența unor obiective de natură să legitimeze un obstacol în calea unei libertăți fundamentale garantate de Tratatul FUE și proporționalitatea acestuia, fără de care instanța națională trebuie să poată deduce toate consecințele care decurg dintr‑o asemenea inacțiune.

6)
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că nu se poate constata că un stat membru nu și‑a îndeplinit obligația de a justifica o măsură restrictivă pentru motivul că nu a furnizat o analiză a efectelor măsurii menționate la data introducerii acesteia în legislația națională sau la data examinării unei asemenea măsuri de către instanța națională.

7)
Articolul 56 TFUE trebuie interpretat în sensul că se opune unei sancțiuni precum cea în discuție în litigiul principal, aplicată ca urmare a încălcării legislației naționale prin care se instituie un sistem de concesiuni și de autorizații pentru organizarea de jocuri de noroc, în cazul în care o astfel de legislație națională se dovedește a fi contrară acestui articol.

Semnături
(
*1
)	Limba de procedură: maghiara.