CELEX: 62021CJ0604
Zahtjev za prethodnu odluku
Postupak pružanja informacija u području tehničkih standarda i propisa te pravila o uslugama informacijskog društva
Direktiva 98/34/EZ
Članak 1. točka 4.
Pojam ‚ostali zahtjevi’
Članak 1. točka 11.
Pojam ‚tehnički propis’
Članak 8. stavak 1.
Obveza država članica da Komisiji dostave sve nacrte tehničkih propisa
Nacionalna odredba koja predviđa miješanje određenog postotka biogoriva u pogonska goriva
Članak 10. stavak 1. treća alineja
Pojam ‚zaštitna klauzula predviđena obvezujućim aktom Unije’
Neuključenost članka 4. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2009/30/EZ

Zahtjev za prethodnu odluku odnosi se na tumačenje članka 1. točke 3., članka 8. stavka 1. i članka 10. stavka 1. treće alineje Direktive 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u području tehničkih standarda i propisa te pravila o uslugama informacijskog društva (SL 1998., L 204, str. 37.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 42., str. 58.), kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/96/EZ od 20. studenoga 2006. (SL 2006., L 363, str. 81.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 98/34), članka 7.a stavka 2. Direktive 98/70/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 1998. o kakvoći benzinskih i dizelskih goriva i izmjeni Direktive Vijeća 93/12/EEZ (SL 1998., L 350, str. 58.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 61., str. 59.), kako je izmijenjena Direktivom 2009/30/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. (SL 2009., L 140, str. 88.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 13., svezak 55., str. 187.) (u daljnjem tekstu: Direktiva 98/70), članka 4. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2009/30 i članka 3. stavka 4. Direktive 2009/28/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora te o izmjeni i kasnijem stavljanju izvan snage direktiva 2001/77/EZ i 2003/30/EZ (SL 2009., L 140, str. 16.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 11., str. 39.).
Zahtjev je upućen u okviru spora između društva Vapo Atlantic SA i Entidade Nacional para o Setor Energético E. P. E. (Nacionalni subjekt za energetski sektor) (u daljnjem tekstu: ENSE), u vezi s odlukom potonjeg kojom se društvu Vapo Atlantic nalaže plaćanje novčane naknade jer nije dokazalo miješanje biogoriva u pogonska goriva koja je pustilo u potrošnju u drugom tromjesečju 2020.

Pravni okvir

Pravo Unije

Direktiva 98/34
Članak 1. Direktive 98/34 predviđao je:
„Za potrebe ove Direktive primjenjuju se sljedeće definicije:
[…]
3.      ‚tehnička specifikacija’, specifikacija sadržana u dokumentu kojim se utvrđuju svojstva koja mora imati određeni proizvod, kao što su razine kakvoće, radne značajke, sigurnost ili dimenzije, uključujući zahtjeve koji se odnose na naziv pod kojim se proizvod prodaje, terminologiju, simbole, ispitivanje i metode ispitivanja, pakiranje, obilježavanje i označivanje te postupke ocjene sukladnosti proizvoda.
[…]
4.      ‚ostali zahtjevi’, zahtjev za proizvod različit od tehničke specifikacije koji utječe na životni ciklus proizvoda nakon njegova stavljanja na tržište, a posebno je uveden radi zaštite potrošača odnosno okoliša, kao što su uvjeti uporabe, recikliranja, ponovne uporabe i odlaganja, ako ti uvjeti mogu značajno utjecati na sastav ili prirodu proizvoda, odnosno njegovu prodaju;
[…]
6.      ‚norma’, tehnička specifikacija za višekratnu ili trajnu uporabu, koju je prihvatilo priznato normirno tijelo, čije zadovoljenje nije obvezno i koja se može svrstati u jednu od sljedećih kategorija:
–        međunarodna norma: norma dostupna javnosti koju je prihvatila međunarodna normirna organizacija,
–        europska norma: norma dostupna javnosti koju je prihvatilo europsko normirno tijelo,
–        nacionalna norma: norma dostupna javnosti koju je prihvatilo nacionalno normirno tijelo;
[…]
11.      ‚tehnički propis’, tehničke specifikacije i ostali zahtjevi ili propisi koji se odnose na usluge, uključujući odgovarajuće administrativne odredbe pridržavanje kojih je obavezno,
de jure
ili
de facto
, kada je riječ o stavljanju na tržište, pružanju neke usluge, poslovnom nastanu nekog operatera usluga ili korištenju u nekoj državi članici ili najvećem dijelu iste, kao i zakonima i drugim propisima država članica, osim onih navedenih u članku 10. koji zabranjuju proizvodnju, uvoz, marketing ili korištenje nekog proizvoda ili zabranjuju pružanje ili korištenje neke usluge ili poslovni nastan kao operatera usluga.
De facto
tehnički propisi uključuju:
–        zakone i druge propise neke države članice koji se odnose na tehničke specifikacije ili druge zahtjeve ili propise o uslugama ili na profesionalne kodekse ili kodekse prakse koji se sa svoje strane odnose na tehničke specifikacije ili druge zahtjeve ili propise o uslugama, pridržavanje kojih ostavlja dojam usklađenosti s obvezama što ih nameću gore spomenuti zakoni i drugi propisi,
[…]”
Članak 8. stavak 1. prvi podstavak te direktive određivao je:
„Pridržavajući se članka 10., države članice Komisiji bez odlaganja dostavljaju sve nacrte tehničkih propisa, osim ako se njima u cijelosti prenosi tekst međunarodne ili europske norme, u kom su slučaju dovoljne informacije o toj normi; one Komisiji istodobno dostavljaju obrazloženje u kojemu navode razloge za donošenje tehničkog propisa, ako to već nije pojašnjeno u nacrtu.”
U skladu s člankom 10. stavkom 1. trećom alinejom te direktive:
„Članci 8. i 9. ne primjenjuju se na zakone i druge propise država članica te dobrovoljne sporazume na osnovi kojih države članice:
–        […]
–        koriste zaštitne klauzule predviđene obvezujućim aktima Zajednice.”

Direktiva 98/70
Članak 7.a Direktive 98/70, naslovljen „Smanjenja emisije stakleničkih plinova”, u stavcima 1. i 2. određuje:
„1.      Države članice imenuju isporučitelja ili isporučitelje odgovornim za praćenje i dostavljanje izvješća o emisijama stakleničkih plinova u životnom vijeku isporučenoga goriva i energije po energetskoj jedinici. U slučaju opskrbljivača električne energije za uporabu u cestovnim vozilima, države članice osiguravaju da ti opskrbljivači mogu, ako to žele, preuzeti obvezu sudjelovanja u sustavu smanjenja emisija predviđenu u stavku 2. ako mogu dokazati da mogu na odgovarajući način mjeriti i pratiti količinu električne energije koja se isporučuje za uporabu u tim vozilima.
Počevši od 1. siječnja 2011., isporučitelji dostavljaju nadležnom tijelu koje imenuje država članica godišnja izvješća o intenzitetu stakleničkih plinova iz goriva i energije isporučenih u svakoj državi članici, tako da dostavljaju minimalno sljedeće podatke:
(a)      ukupne količine za svaku isporučenu vrstu goriva ili energije, navodeći gdje je nabavljena i njezino podrijetlo; i
(b)      emisije stakleničkih plinova u životnom vijeku po energetskoj jedinici.
Države članice osiguravaju da su izvješća podložna verifikaciji.
Komisija prema potrebi utvrđuje smjernice za provedbu ovog stavka.
2.      Države članice od isporučitelja zahtijevaju da do 31. prosinca 2020. što je moguće postupnije smanjuju emisije stakleničkih plinova u životnom vijeku isporučenoga goriva i energije po energetskoj jedinici do 10 % u odnosu na osnovnu normu za gorivo iz stavka 5. točke (b). To se smanjenje sastoji od sljedećih elemenata:
(a)      6 % do 31. prosinca 2020. Države članice mogu od isporučitelja zahtijevati da s ciljem tog smanjenja postigne sljedeće privremene ciljeve: 2 % do 31. prosinca 2014. i 4 % do 31. prosinca 2017.;
(b)      indikativni dodatni cilj od 2 % do 31. prosinca 2020., podložno članku 9. stavku 1.  točki (h), koji treba postići primjenom jedne ili obje od sljedećih metoda:
i.      isporuka energije za promet namijenjene za uporabu u bilo kojoj vrsti cestovnih vozila, necestovnih pokretnih strojeva (uključujući plovila za unutarnje plovne putove), poljoprivrednih ili šumskih traktora ili rekreacijskih plovila;
ii.      uporaba bilo koje tehnologije (uključujući hvatanje i skladištenje ugljika) koja omogućuje smanjivanje emisija stakleničkih plinova u životnom vijeku isporučenoga goriva ili energije po energetskoj jedinici;
(c)      indikativni dodatni cilj od 2 % do 31. prosinca 2020., podložno članku 9. stavku 1.  točki (i), koji treba postići korištenjem kredita kupljenih putem Mehanizma čistog razvoja iz Kyotskog protokola pod uvjetima utvrđenim u Direktivi 2003/87/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 2003. kojom se u Zajednici uspostavlja sustav trgovanja emisijama stakleničkih plinova [i o izmjeni Direktive Vijeća 96/61/EZ (SL 2003., L 275, str. 32.) (SL, posebno izdanje na hrvatskom jeziku, poglavlje 15., svezak 9., str. 28.)], za smanjenja u sektoru isporuke goriva.”

Direktiva 2009/30
Uvodne izjave 8. i 9. Direktive 2009/30 glase:
„(8)      Izgaranju goriva u cestovnom prometu pripisuje se oko 20 % emisija stakleničkih plinova Zajednice. Jedan od pristupa smanjenju tih emisija je putem smanjenja emisija stakleničkih plinova u životnom vijeku tih goriva. To se može postići na nekoliko načina. Imajući u vidu nastojanje Zajednice da dodatno smanji emisije stakleničkih plinova i značajan udjel koji cestovni promet ima u tim emisijama, primjerno je uspostaviti mehanizam na temelju kojega će isporučitelji goriva morati dostavljati izvješća o emisijama stakleničkih plinova u životnom vijeku goriva koje isporučuju i smanjivati ih počevši od 2011. Metodologija izračuna emisija stakleničkih plinova u životnom vijeku biogoriva treba biti jednaka metodologiji uvedenoj u svrhu izračuna učinaka stakleničkih plinova prema [Direktivi 2009/28].
(9)      Za isporučena goriva i energiju, isporučitelji bi do 31. prosinca 2020. trebali postupno smanjiti emisije stakleničkih plinova u cijelom životnom vijeku za do 10 % po energetskoj jedinici. Ovo bi smanjenje do 31. prosinca 2020. trebalo iznositi najmanje 6 % u odnosu na prosječno smanjenje emisija stakleničkih plinova u cijelom životnom vijeku fosilnih goriva po energetskoj jedinici na razini EU‑a u 2010. koje se postiže uporabom biogoriva, alternativnih goriva i smanjivanjem spaljivanja na bakljama i ispuštanja u atmosferu na mjestu proizvodnje. Podložno preispitivanju, ono bi trebalo obuhvatiti daljnje 2 %-tno smanjenje koje se postiže primjenom tehnologija hvatanja i skladištenja ugljika koje ne štete okolišu i električnih vozila te dodatno 2 %-tno smanjenje koje se postiže kupnjom kredita u okviru Mehanizma čistog razvoja iz Kyotskog protokola. Nakon stupanja na snagu ove Direktive ova dodatna smanjenja ne bi trebala biti obvezujuća za države članice niti za isporučitelje goriva. Revizijom treba riješiti neobvezujuću narav tih smanjenja.”
Članak 4. Direktive 2009/30, naslovljen „Prenošenje”, određuje:
„1.      Države članice donose zakone i druge propise potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom najkasnije do 31. prosinca 2010.
One o tome odmah obavješćuju Komisiju.
Kada države članice donose ove mjere, te mjere prilikom njihove službene objave sadržavaju uputu na ovu Direktivu ili se uz njih navodi takva uputa. Načine tog upućivanja određuju države članice.
2.      Države članice Komisiji dostavljaju tekst glavnih odredaba nacionalnog prava koje donesu u području na koje se odnosi ova Direktiva.”

Direktiva 2009/28
Direktiva 2009/28 stavljena je izvan snage Direktivom (EU) 2018/2001 Europskog parlamenta i Vijeća od 11. prosinca 2018. o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora (SL 2018., L 328, str. 82.), s učinkom od 1. srpnja 2021. Međutim, uzimajući u obzir datum nastanka činjenica o kojima je riječ, na glavni postupak i dalje se primjenjuju odredbe Direktive 2009/28.
Uvodne izjave 8. i 9. Direktive 2009/28 glasile su:
„(8)      Komunikacija Komisije od 10. siječnja 2007. naslovljeno ‚Plan za obnovljivu energiju – obnovljiva energija u 21. stoljeću: izgradnja trajnije budućnosti’ pokazalo je da je 20 % ukupnog udjela energije iz obnovljivih izvora i 10 % ukupne energije iz obnovljivih izvora u prijevozu odgovarajući i ostvariv cilj te da okvir koji uključuje obvezne ciljeve treba poslovnoj zajednici osigurati dugoročnu stabilnost potrebnu za racionalna održiva ulaganja u sektor obnovljive energije koja mogu smanjiti ovisnost o uvoznim fosilnim gorivima i potaknuti primjenu novih energetskih tehnologija. Ti ciljevi povezani su s 20 %-tnim poboljšanjem energetske učinkovitosti do 2020., kako je to navedeno u Komunikaciji Komisije od 19. listopada 2006. naslovljenom ‚Akcijski plan za energetsku učinkovitost: ostvarenje mogućnosti’ koji je potvrdilo Europsko vijeće u ožujku 2007. i Europski parlament u svojoj rezoluciji od 31. siječnja 2008. o tom planu.
(9)      Europsko vijeće na sjednici u ožujku 2007. ponovno je potvrdilo predanost Zajednice razvoju energije iz obnovljivih izvora na razini cjelokupne Zajednice nakon 2010. Potvrdilo je obvezni cilj 20 %-tnog udjela energije iz obnovljivih izvora u potrošnji energije cjelokupne Zajednice do 2020. i obvezni minimalni 10 %-tni cilj koji trebaju ostvariti sve države članice u udjelu biogoriva u uporabi benzina i dizelskog goriva u prometu do 2020. koje se uvodi na financijski isplativ način. Vijeće je naglasilo da je obvezujuća priroda cilja za biogoriva odgovarajuća, ako proizvodnja bude održiva i ako druga generacija biogoriva postane na tržištu komercijalno dostupna te ako se [Direktiva 98/70] izmijeni tako da se uzmu u obzir odgovarajuće razine miješanja. Europsko je vijeće na sjednici u ožujku 2008. ponovilo da je ključno izraditi i ispuniti valjane kriterije učinkovitosti za biogoriva i osigurati komercijalnu raspoloživost biogoriva druge generacije. Europsko je vijeće na sjednici u lipnju 2008. ponovno postavilo pitanje kriterija održivosti i razvoja biogoriva druge generacije te naglasilo da je potrebno procijeniti mogući utjecaj proizvodnje biogoriva na poljoprivredne prehrambene proizvode te, ako je to potrebno, poduzeti mjere da se uklone nedostaci. Vijeće je također istaknulo da je potrebno napraviti daljnje procjene ekoloških i socijalnih utjecaja proizvodnje i uporabe biogoriva.”
Članak 1. Direktive 2009/28, naslovljen „Predmet i područje primjene”, predviđao je:
„Ovom Direktivom utvrđuje se zajednički okvir za promicanje energije iz obnovljivih izvora. Direktiva postavlja obvezne nacionalne ciljeve za ukupan udio energije iz obnovljivih izvora u konačnoj bruto potrošnji energije i za udio energije iz obnovljivih izvora u prometu. […]”
Članak 3. Direktive 2009/28, naslovljen „Obvezni nacionalni opći ciljevi i mjere za uporabu energije iz obnovljivih izvora”, u stavku 4. određivao je:
„Svaka država članica osigurava da udio energije iz obnovljivih izvora u svim oblicima prometa 2020. bude barem 10 % ukupne potrošnje energije u prometu u toj državi članici.
[…]”
U svojoj posljednjoj verziji na snazi Direktiva 2009/28 izmijenjena je Direktivom (EU) 2015/1513 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. rujna 2015. (SL 2015., L 239, str. 1.), koja je u skladu sa svojim člankom 4. stavkom 1. predviđala da države članice trebaju prenijeti njezine izmjene najkasnije do 10. rujna 2017. i da su također dužne odmah obavijestiti Komisiju o svim mjerama za prenošenje.

Portugalsko pravo
Članak 11. Decreta‑Lei n.° 117/2010 (Uredba sa zakonskom snagom br. 117/2010) od 25. listopada 2010., kako je izmijenjen Decretom‑Lei n.° 6/2012 (Uredba sa zakonskom snagom br. 6/2012) od 17. siječnja 2012. (u daljnjem tekstu: Uredba sa zakonskom snagom br. 117/2010), u stavku 1. određuje:
„Subjekti koji pogonska goriva puštaju u potrošnju podnošenjem izjava o puštanju u potrošnju u skladu s odredbama Zakonika o trošarinama na potrošnju, odobrenog Uredbom sa zakonskom snagom br. 73/2010 od 21. lipnja 2010., koji je izmijenjen Zakonom br. 55-A/2010 od 31. prosinca 2010., […] moraju pridonijeti ispunjenju ciljeva miješanja biogoriva u sljedećim postocima, u energetskom sadržaju, s obzirom na količine pogonskih goriva koje su pustili u potrošnju, uz iznimku ukapljenog naftnog plina (LPG) i prirodnog plina:
(a)      2011. i 2012. – 5,0 %;
(b)      2013. i 2014. – 5,5 %;
(c)      2015. i 2016. – 7,5 %;
(d)      2017. i 2018. – 9,0 %;
(e)      2019. i 2020. – 10,0 %.”
U preambuli Uredbe sa zakonskom snagom br. 6/2012 pojašnjava se da „Uredba sa zakonskom snagom br. 117/2010 […], kojom se u nacionalno pravo djelomično prenose [Direktiva 2009/28] i [Direktiva 2009/30], utvrđuje kriterije održivosti za proizvodnju i uporabu biogoriva i biotekućina, mehanizme kojima se promiču biogoriva u kopnenom prijevozu i utvrđuju granice za obvezno miješanje biogoriva”.

Glavni postupak i prethodna pitanja
Vapo Atlantic je društvo koje svoju djelatnost obavlja na tržištu goriva u Portugalu.
Budući da ima porezni status registriranog primatelja, ne ispunjava zakonske uvjete za fizičko miješanje biogoriva u pogonska goriva koja pušta u potrošnju u Portugalu. Slijedom toga, ono od društva sa sjedištem u Španjolskoj kupuje takva goriva koja sadržavaju biogoriva u omjerima u skladu s odredbama španjolskog zakonodavstva.
Vapo Atlantic nije podnio dokaz ENSE‑u da je Europska komisija odobrila sustav dobrovoljnog ovjeravanja koji primjenjuje društvo od kojeg kupuje pogonska goriva u Španjolskoj.
Tijekom drugog tromjesečja 2020. Vapo Atlantic pustio je u potrošnju 7582 tone pogonskoih goriva.
ENSE je utvrdio da, suprotno obvezi koja mu je uvedena Uredbom sa zakonskom snagom br. 117/2010, Vapo Atlantic nije imao nikakvih potvrda o biogorivima, iako ih je trebao imati najmanje 758 kako bi dokazao da je ispunio obvezu miješanja 10 % biogoriva u pogonska goriva koja je pustio u potrošnju u drugom tromjesečju 2020.
Stoga je ENSE donio odluku kojom se društvu Vapo Atlantic nalaže plaćanje iznosa od 908 084 eura na ime novčane naknade zbog toga što nije dokazao miješanje biogoriva u pogonska goriva koja je pustio u potrošnju tijekom drugog tromjesečja 2020., čime je povrijedio članak 11. stavak 1. Uredbe sa zakonskom snagom br. 117/2010.
Društvo Vapo Atlantic osporilo je tu odluku pred Tribunalom Administrativo e Fiscal de Braga (Upravni i porezni sud u Bragi, Portugal), koji je sud koji je uputio zahtjev.
Taj sud naglašava da se čini da nacrt nacionalnog propisa iz točke 21. ove presude nije bio dostavljen Komisiji prije objave i stupanja na snagu tog propisa.
Navedeni sud se u biti pita o tumačenju odredaba Direktive 98/34 kako bi utvrdio predstavlja li spomenuti propis „tehnički propis” koji je trebalo dostaviti Komisiji.
Kao prvo, taj se sud pita može li se članak 11. stavak 1. Uredbe sa zakonskom snagom br. 117/2010, kojim se samo određuju postotci miješanja biogoriva u pogonska goriva koja se puštaju u potrošnju a da se pritom ne određuje nikakva značajka tih biogoriva, smatrati „tehničkim propisom” u smislu članka 1. točke 11. Direktive 98/34 i, konkretnije, je li riječ o „ostalim zahtjevima” u smislu tog članka 1. točke 4.
Kao drugo, sud koji je uputio zahtjev pita se može li članak 11. stavak 1. Uredbe sa zakonskom snagom br. 117/2010 biti obuhvaćen iznimkom predviđenom u članku 8. stavku 1. navedene direktive jer se tom odredbom nacionalnog prava „u cijelosti prenosi tekst […] europske norme”. Naime, članak 7.a stavak 2. Direktive 98/70 nameće obvezu državama članicama da od isporučitelja zahtijevaju što je moguće postupnije smanjivanje proizvedenih emisija stakleničkih plinova do 10 %.
Kao treće, taj se sud pita o tome je li članak 11. stavak 1. Uredbe sa zakonskom snagom br. 117/2010 obuhvaćen člankom 10. stavkom 1. trećom alinejom Direktive 98/34, s obzirom na članak 4. stavak 1. drugi podstavak Direktive 2009/30 i članak 4. stavak 1. Direktive 2015/1513. Naime, te dvije potonje odredbe mogle bi se analizirati kao „zaštitne klauzule predviđene obvezujućim aktima Zajednice” u smislu članka 10. stavka 1. treće alineje Direktive 98/34.
Kao četvrto, navedeni sud podredno se pita o posljedicama koje proizlaze iz povrede obveze dostavljanja nacrta propisa, predviđene člankom 8. stavkom 1. Direktive 98/34. Sud koji je uputio zahtjev priznaje da, u načelu, nedostavljanje nacionalnih odredaba na temelju te odredbe dovodi do nemogućnosti pozivanja na njih. Međutim, on izražava sumnje u tom pogledu jer bi takvo tumačenje dovelo do općeg nepoštovanja obveze miješanja biogoriva u pogonska goriva koja se puštaju u potrošnju. Takvim tumačenjem ugrozio bi se ne samo nacionalni cilj nego i europski cilj smanjenja emisija stakleničkih plinova i promicanja obnovljivih izvora energije.
U tim je okolnostima Tribunal Administrativo e Fiscal de Braga (Upravni i porezni sud u Bragi) odlučio prekinuti postupak i postaviti Sudu sljedeća prethodna pitanja:
„1.      Treba li članak 1. točku 3. Direktive 98/34 tumačiti na način da pojmu ‚ostali zahtjevi’, za potrebe članka 8. stavka 1. te direktive, odgovara utvrđivanje postotka biogoriva koje, u skladu s člankom 7.a Direktive 98/70, koji je uveden Direktivom 2009/30 i u skladu s ciljem iz članka 3. stavka 4. Direktive 2009/28, određeni gospodarski subjekt ima obvezu miješati u goriva koja pušta u potrošnju, kao što je to slučaj u spornom nacionalnom zakonodavstvu?
2.      Treba li članak 8. stavak 1. Direktive 98/34, konkretno izraz ‚osim ako se njima u cijelosti prenosi tekst međunarodne ili europske norme’, tumačiti na način da se njime isključuje pravilo nacionalnog prava kojim se utvrđuju postotci miješanja biogoriva, u skladu s odredbama članka 7.a stavka 2. Direktive 98/70, uvedenog Direktivom 2009/30, i u skladu s ciljem iz članka 3. stavka 4. Direktive 2009/28?
3.      Treba li odredbe članka 4. stavka 1. drugog podstavka Direktive 2009/30, kao i odredbe članka 4. stavka 1. Direktive 2015/1513, tumačiti na način da je riječ o zaštitnim klauzulama predviđenima obvezujućim aktima Zajednice, u svrhe predviđene člankom 10. stavkom 1. trećom alinejom Direktive 98/34?
4.      Ako odgovor na to pitanje nije nepotreban s obzirom na odgovore na prethodna pitanja, treba li odredbe članka 8. stavka 1. Direktive 98/34 tumačiti na način da se u odnosu na gospodarski subjekt nije moguće pozvati na nacionalnu odredbu, poput sporne odredbe u ovom predmetu, kojom se utvrđuje postotak miješanja biogoriva, kako je prenesena člankom 7.a stavkom 2. Direktive 98/70, koji je uveden Direktivom 2009/30?”

Dopuštenost zahtjeva za prethodnu odluku
ENSE smatra da je zahtjev za prethodnu odluku nedopušten jer je tekst odredaba čije tumačenje traži sud koji je uputio zahtjev jasan i stoga nema nikakve dvojbe koju treba razjasniti.
U tom pogledu ustaljena je sudska praksa da je u okviru postupka uspostavljenog člankom 267. UFEU‑a isključivo na nacionalnom sudu pred kojim se vodi postupak i koji mora preuzeti odgovornost za sudsku odluku koja će biti donesena da, uvažavajući posebnosti predmeta, ocijeni nužnost prethodne odluke za donošenje svoje presude i relevantnost pitanja koja postavlja Sudu. Posljedično, ako se postavljena pitanja odnose na tumačenje prava Unije, Sud je u načelu dužan donijeti odluku (presuda od 6. listopada 2021., Sumal, C‑882/19, EU:C:2021:800, t. 27. i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju dovoljno je utvrditi da su, kao što to proizlazi iz zahtjeva za prethodnu odluku, upućena pitanja izravno povezana sa sporom u glavnom postupku i da su sudu koji je uputio zahtjev relevantna za njegovo rješavanje. Taj zahtjev osim toga sadržava dovoljno elemenata za određivanje dosega tih pitanja i davanje korisnog odgovora.
U svakom slučaju, nacionalnom sudu ni na koji način nije zabranjeno postaviti Sudu prethodno pitanje čiji odgovor, prema mišljenju jedne od stranaka u glavnom postupku, ne ostavlja prostora za opravdanu sumnju. Stoga, čak i pod pretpostavkom da je to slučaj, zahtjev za prethodnu odluku koji sadržava takva pitanja ipak ne postaje nedopušten (presuda od 14. listopada 2021., Viesgo Infraestructuras Energéticas, C‑683/19, EU:C:2021:847, t. 26.).
Iz toga slijedi da je zahtjev za prethodnu odluku dopušten.

O prethodnim pitanjima

Prvo i četvrto pitanje
Najprije valja podsjetiti na to da je društvu Vapo Atlantic u glavnom postupku naloženo plaćanje novčane naknade zbog nepoštovanja članka 11. stavka 1. Uredbe sa zakonskom snagom br. 117/2010 jer to društvo nije ispunilo svoju obvezu podnošenja potvrda kojima se može dokazati miješanje biogoriva u pogonska goriva koja je pustilo u potrošnju tijekom drugog tromjesečja 2020.
U tom pogledu, iako se sud koji je uputio zahtjev u svojem prvom pitanju formalno pozvao na članak 1. točku 3. Direktive 98/34, iz teksta tog pitanja proizlazi da on pita je li obveza propisana nacionalnim propisom obuhvaćena pojmom „ostali zahtjevi” u smislu članka 1. točke 4. te direktive i stoga čini „tehnički propis” u smislu članka 1. točke 11. te direktive.
Stoga valja smatrati da svojim prvim i četvrtim pitanjem, koja valja ispitati zajedno, sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 1. točku 4. Direktive 98/34 tumačiti na način da je nacionalni propis kojim se utvrđuje cilj miješanja 10 % biogoriva u pogonska goriva koja gospodarski subjekt pušta u potrošnju za određenu godinu obuhvaćen pojmom „ostali zahtjevi” u smislu članka 1. točke 4. te direktive i stoga čini „tehnički propis” u smislu članka 1. točke 11. te direktive, a na koji se propis može pozivati prema pojedincima jedino ako je njegov nacrt bio dostavljen u skladu s člankom 8. stavkom 1. te direktive.
Kao prvo, valja podsjetiti na to da je pojam „ostali zahtjevi” definiran u članku 1. točki 4. Direktive 98/34 kao „zahtjev za proizvod različit od tehničke specifikacije koji utječe na životni ciklus proizvoda nakon njegova stavljanja na tržište, a posebno je uveden radi zaštite potrošača odnosno okoliša, kao što su uvjeti uporabe, recikliranja, ponovne uporabe i odlaganja, ako ti uvjeti mogu značajno utjecati na sastav ili prirodu proizvoda, odnosno njegovu prodaju”.
U skladu s ustaljenom sudskom praksom, u tu kategoriju ulazi propis koji određuje uvjet koji može značajno utjecati na sastav, prirodu ili prodaju proizvoda, pri čemu se ti „ostali zahtjevi” odnose na zahtjeve koji proizlaze iz uzimanja u obzir životnog ciklusa predmetnog proizvoda nakon njegova stavljanja na tržište i koji se odnose, među ostalim, na njegovo korištenje (presuda od 28. svibnja 2020., ECO‑WIND Construction, C‑727/17, EU:C:2020:393, t. 40. i navedena sudska praksa).
U ovom slučaju, pitanja suda koji je uputio zahtjev odnose se na nacionalni propis koji od gospodarskih subjekata koji puštaju u potrošnju pogonska goriva, osim LPG‑a i prirodnog plina, zahtijeva da pridonesu poštovanju ciljeva miješanja biogoriva u godišnje količine pogonskih goriva koja puštaju u potrošnju, tj. cilj od 10 % za 2020. Iako takav propis ne precizira vrstu dotičnog pogonskog goriva, niti određuje postotak biogoriva koji treba fizički miješati u pogonska goriva, niti precizira vrstu biogoriva koju treba miješati, zahtjev koji se njime predviđa, a koji je donesen radi zaštite okoliša, odnosi se na životni ciklus pogonskih goriva nakon njihova stavljanja na tržište i može značajno utjecati na stavljanje na tržište navedenih proizvoda jer nepoštovanje obveze miješanja biogoriva koju predviđa može uzrokovati izricanje novčane naknade.
Iz toga proizlazi da je nacionalni propis kojim se utvrđuje cilj miješanja 10 % biogoriva u pogonska goriva koja gospodarski subjekt pušta u potrošnju za 2020. obuhvaćen pojmom „ostali zahtjevi” u smislu članka 1. točke 4. Direktive 98/34 i stoga čini „tehnički propis” u smislu članka 1. točke 11. te direktive.
Kao drugo, valja podsjetiti na to da je, u skladu s ustaljenom sudskom praksom, cilj Direktive 98/34, putem preventivne kontrole, zaštititi slobodno kretanje robe, što je jedan od temelja Unije. Ta je kontrola korisna u mjeri u kojoj tehnički propisi na koje se odnosi ta direktiva mogu predstavljati prepreke razmjeni robe među državama članicama, koje su dopuštene samo kada su nužne kako bi se zadovoljili važni zahtjevi od javnog interesa (vidjeti u tom smislu presude od 30. travnja 1996., CIA Security International, C‑194/94, EU:C:1996:172, t. 40. i od 19. srpnja 2012., Fortuna i dr., C‑213/11, C‑214/11 i C‑217/11, EU:C:2012:495, t. 26. i navedenu sudsku praksu).
U tom okviru članak 8. stavak 1. Direktive 98/34 u načelu nalaže državama članicama da Komisiji bez odlaganja dostavljaju sve nacrte tehničkih propisa. U tom pogledu iz sudske prakse Suda proizlazi da povreda obveze dostavljanja iz tog članka 8. stavka 1. čini bitnu povredu postupka koja može dovesti do neprimjenjivosti predmetnih tehničkih propisa, tako da se na njih ne može pozivati prema pojedincima (vidjeti u tom smislu presudu od 30. travnja 1996., CIA Security International, C‑194/94, EU:C:1996:172, t. 54.).
S obzirom na prethodno navedeno, na prvo i četvrto pitanje valja odgovoriti tako da članak 1. točku 4. Direktive 98/34 treba tumačiti na način da je nacionalni propis kojim se utvrđuje cilj miješanja 10 % biogoriva u pogonska goriva koja gospodarski subjekt pušta u potrošnju za određenu godinu obuhvaćen pojmom „ostali zahtjevi” u smislu članka 1. točke 4. Direktive 98/34 i stoga čini „tehnički propis” u smislu članka 1. točke 11. te direktive, a na koji se propis može pozivati prema pojedincima jedino ako je njegov nacrt bio dostavljen u skladu s člankom 8. stavkom 1. te direktive.

Drugo pitanje
Svojim drugim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 8. stavak 1. Direktive 98/34 tumačiti na način da nacionalni propis kojim se prenosi članak 7.a stavak 2. Direktive 98/70 u skladu s ciljem iz članka 3. stavka 4. Direktive 2009/28 može činiti prenošenje u cijelosti teksta europske norme u smislu članka 8. stavka 1. Direktive 98/34 i stoga izbjeći obvezu dostavljanja predviđenu tom odredbom.
U tom pogledu, u skladu s člankom 1. točkom 6. Direktive 98/34, „norma” u smislu te direktive je tehnička specifikacija, koju je prihvatilo priznato normirno tijelo, čije zadovoljenje nije obvezno i koja se može svrstati u kategoriju međunarodnih normi, europskih normi ili nacionalnih normi. „Europska norma” tom je odredbom definirana kao norma dostupna javnosti koju je prihvatilo europsko normirno tijelo.
Iz tih definicija stoga proizlazi da pojam „europska norma”, shvaćena u okviru tehničkih propisa i konkretnije Direktive 98/34, ima područje primjene ograničeno na norme koje je donijelo europsko normirno tijelo.
Međutim, ni iz članka 3. stavka 4. Direktive 2009/28 ni iz članka 7.a stavka 2. Direktive 98/70 ne proizlazi da je zakonodavac Unije tim odredbama donio „europske norme” u smislu članka 1. točke 6. Direktive 98/34.
Naime, s jedne strane, članak 3. stavak 4. Direktive 2009/28 u vezi s njezinim uvodnim izjavama 8. i 9. te člankom 1. ograničava se na utvrđivanje obvezujućih ciljeva prema kojima udio energije iz obnovljivih izvora u svim oblicima prometa u 2020. iznosi najmanje 10 % konačne potrošnje energije u prometnom sektoru u svakoj državi članici, pri čemu se državama članicama ostavlja odgovarajuća margina prosudbe u pogledu mjera koje smatraju odgovarajućima za postizanje tih ciljeva.
S druge strane, članak 7.a stavak 2. Direktive 98/70 konkretizira volju zakonodavca Unije da smanji emisije stakleničkih plinova proizvedene u životnom vijeku isporučenoga goriva i energije po energetskoj jedinici do 10 %. Međutim, kao što to proizlazi iz te odredbe, u vezi s uvodnim izjavama 8. i 9. Direktive 2009/30, države članice zadržavaju marginu prosudbe za postizanje tog smanjenja zahvaljujući uporabi biogoriva ili alternativnih goriva ili pak smanjivanjem spaljivanja na bakljama.
Iz toga slijedi da ni članak 3. stavak 4. Direktive 2009/28 ni članak 7.a stavak 2. Direktive 98/70 ne nameću „normu” u smislu članka 1. točke 6. Direktive 98/34.
S obzirom na prethodno navedeno, na drugo pitanje valja odgovoriti tako da članak 8. stavak 1. Direktive 98/34 treba tumačiti na način da nacionalni propis kojim se prenosi članak 7.a stavak 2. Direktive 98/70 u skladu s ciljem iz članka 3. stavka 4. Direktive 2009/28 ne može činiti prenošenje u cijelosti teksta europske norme u smislu članka 8. stavka 1. Direktive 98/34 i stoga izbjeći obvezu dostavljanja predviđenu tom odredbom.

Treće pitanje
Uvodno valja primijetiti da je nacionalni propis o kojem je riječ u glavnom postupku stupio na snagu 18. siječnja 2012., dok je Direktiva 2015/1513, na koju sud koji je uputio zahtjev upućuje u trećem pitanju, stupila na snagu, u skladu sa svojim člankom 5., 5. listopada 2015. U tim okolnostima, kako bi se odgovorilo na to pitanje, ne treba uzeti u obzir tu direktivu.
Stoga valja smatrati da svojim trećim pitanjem sud koji je uputio zahtjev u biti pita treba li članak 4. stavak 1. drugi podstavak Direktive 2009/30 tumačiti na način da je ta odredba zaštitna klauzula predviđena obvezujućim aktom Unije u smislu članka 10. stavka 1. treće alineje Direktive 98/34.
Valja istaknuti da se prva dva podstavka članka 4. stavka 1. Direktive 2009/30 ograničavaju na određivanje državama članicama roka za njezino prenošenje, tj. najkasnije do 31. prosinca 2010., putem potrebnih zakonskih, regulatornih ili upravnih odredbi, pri čemu se od njih zahtijeva da Komisiji odmah dostave tekst tih odredaba. Treći podstavak te odredbe predviđa da države članice, kada donose te odredbe, upućuju na Direktivu 2009/30.
Međutim, ništa u tekstu članka 4. stavka 1. Direktive 2009/30 ne upućuje na to da je zakonodavac Unije u nju namjeravao uvesti zaštitnu klauzulu u smislu članka 114. stavka 10. UFEU‑a, koju bi države članice mogle upotrijebiti.
U tom pogledu potonja odredba predviđa da mjere usklađivanja u odgovarajućim slučajevima uključuju zaštitnu klauzulu kojom se državama članicama odobrava da iz jednog razloga ili više njih navedenih u članku 36. UFEU‑a, a koji nisu gospodarske naravi, poduzmu privremene mjere koje podliježu postupku nadzora Unije. Iz toga slijedi da takva zaštitna klauzula mora biti izričito predviđena aktom kojim se provodi usklađivanje. Međutim, članak 4. stavak 1. Direktive 2009/30 ne ispunjava te značajke i stoga ne može činiti takvu zaštitnu klauzulu.
Iz prethodno navedenog proizlazi da na treće pitanje valja odgovoriti tako da članak 4. stavak 1. drugi podstavak Direktive 2009/30 treba tumačiti na način da ta odredba nije zaštitna klauzula predviđena obvezujućim aktom Unije u smislu članka 10. stavka 1. treće alineje Direktive 98/34.

Troškovi
Budući da ovaj postupak ima značaj prethodnog pitanja za stranke glavnog postupka pred sudom koji je uputio zahtjev, na tom je sudu da odluči o troškovima postupka. Troškovi podnošenja očitovanja Sudu, koji nisu troškovi spomenutih stranaka, ne nadoknađuju se.
Slijedom navedenog, Sud (treće vijeće) odlučuje:
1.
Članak 1. točku 4. Direktive 98/34/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 22. lipnja 1998. o utvrđivanju postupka pružanja informacija u području tehničkih standarda i propisa te pravila o uslugama informacijskog društva, kako je izmijenjena Direktivom Vijeća 2006/96/EZ od 20. studenoga 2006.,
treba tumačiti na način da je:
nacionalni propis kojim se utvrđuje cilj miješanja 10 % biogoriva u pogonska goriva koja gospodarski subjekt pušta u potrošnju za određenu godinu obuhvaćen pojmom „ostali zahtjevi” u smislu članka 1. točke 4. Direktive 98/34, kako je izmijenjena, i stoga čini „tehnički propis” u smislu članka 1. točke 11. Direktive 98/34, kako je izmijenjena, a na koji se propis može pozivati prema pojedincima jedino ako je njegov nacrt bio dostavljen u skladu s člankom 8. stavkom 1. Direktive 98/34, kako je izmijenjena.
2.
Članak 8. stavak 1. Direktive 98/34, kako je izmijenjena Direktivom 2006/96,
treba tumačiti na način da:
nacionalni propis kojim se prenosi članak 7.a stavak 2. Direktive 98/70/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 13. listopada 1998. o kakvoći benzinskih i dizelskih goriva i izmjeni Direktive Vijeća 93/12/EEZ, kako je izmijenjena Direktivom 2009/30/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009., u skladu s ciljem iz članka 3. stavka 4. Direktive 2009/28/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 23. travnja 2009. o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora te o izmjeni i kasnijem stavljanju izvan snage direktiva 2001/77/EZ i 2003/30/EZ, ne može činiti prenošenje u cijelosti teksta europske norme u smislu članka 8. stavka 1. Direktive 98/34, kako je izmijenjena, i stoga izbjeći obvezu dostavljanja predviđenu tom odredbom.
3.
Članak 4. stavak 1. drugi podstavak Direktive 2009/30
treba tumačiti na način da:
ta odredba nije zaštitna klauzula predviđena obvezujućim aktom Unije u smislu članka 10. stavka 1. treće alineje Direktive 98/34, kako je izmijenjena Direktivom 2006/96.
Potpisi
*
Jezik postupka: portugalski