CELEX: 62018TJ0083
Personalmål
Ackrediterade parlamentsassistenter
Artikel 24 i tjänsteföreskrifterna
Begäran om bistånd
Artikel 12a i tjänsteföreskrifterna
Mobbning
Rådgivande kommitté om mobbning och förebyggande av mobbning på arbetsplatsen med behörighet i tvister mellan ackrediterade assistenter och parlamentsledamöter
Beslut om avslag på begäran om bistånd
Rätten att yttra sig
Den kontradiktoriska principen
Beslut att inte lämna ut den rådgivande kommitténs yttrande och protokollen från vittnesförhören
Den svarande institutionen har vägrat att efterkomma tribunalens åtgärd för bevisupptagning

Bakgrund till tvisten
De faktiska omständigheter som låg till grund för domen av den 12 december 2013, CH/parlamentet (F‑129/12)
Den 1 oktober 2004 anställde Europaparlamentets myndighet med befogenhet att sluta anställningsavtal (nedan kallad anställningsmyndigheten) med stöd av artikel 5 i anställningsvillkoren för övriga anställda i Europeiska unionen (nedan kallade anställningsvillkoren) sökanden, CH, som ackrediterad parlamentsassistent med uppgiften att assistera parlamentsledamoten Y på grundval av ett avtal som skulle löpa ut vid utgången av valperioden 2004/2009.
Sedan Y:s parlamentsmandat hade avbrutits anställdes sökanden, från den 1 december 2007 till valperiodens utgång, av parlamentet som ackrediterad parlamentsassistent till X, den nya parlamentsledamot som hade efterträtt Y för återstoden av valperioden.
Från den 1 augusti 2009 var sökanden anställd av parlamentet som ackrediterad parlamentsassistent till X under valperioden 2009/2014. Hon var placerad i lönegrad 14 i tjänstegrupp II. Enligt ett nytt avtal som ingicks den 1 september 2010 och upphävde det tidigare avtalet anställdes sökanden för att fullgöra samma uppgifter, men denna gång med placering i lönegrad 11 i tjänstegrupp II (nedan kallat anställningsavtalet).
Den 27 september 2011 sjukskrevs sökanden. Sjukskrivningen förlängdes till den 19 april 2012.
Den 28 november 2011 underrättade sökanden den rådgivande kommittén för förebyggande av mobbning och trakasserier på arbetsplatsen (nedan kallad den allmänna rådgivande kommittén), vilken infördes genom parlamentets beslut av den 21 februari 2006 om antagande av interna bestämmelser för den allmänna rådgivande kommittén (artikel 12a i tjänsteföreskrifterna [för tjänstemän i Europeiska unionen]), om sina problem på arbetet som enligt henne berodde på X:s beteende mot henne.
Genom ett e‑postmeddelande av den 6 december 2011 förhörde sig sökanden hos ledamöterna i den allmänna rådgivande kommittén om hur hon skulle gå tillväga för att ”inge ett klagomål”. I syfte att illustrera den mobbning som hon ansåg sig vara utsatt för på grund av agerandet hos den parlamentsledamot som hon bistod, vidarebefordrade hon sedan, genom ett e‑postmeddelande av den 12 december 2011 till samtliga ledamöter i nämnda kommitté samt till parlamentets generalsekreterare, det e‑postmeddelande som hon samma dag hade sänt till parlamentsledamoten X, i vilket hon för X hade beskrivit sitt hälsotillstånd. Den 21 december 2011 vände sig sökanden därefter per e‑post till den allmänna rådgivande kommitténs ordförande med en begäran om ett möte.
Den 22 december 2011 lämnade sökanden in en begäran om bistånd (nedan kallad begäran om bistånd) till parlamentets generalsekreterare i enlighet med artikel 24 i tjänsteföreskrifterna för tjänstemän i Europeiska unionen (nedan kallade tjänsteföreskrifterna), i vilken hon gjorde gällande att hon var utsatt för mobbning från X:s sida och begärde att åtgärder för omplacering skulle vidtas samt att en administrativ utredning skulle inledas.
Den 6 januari 2012 skickade X en skriftlig begäran till enheten för anställning och omplacering av personal inom direktoratet för personalutveckling vid parlamentets generaldirektorat för personal om att sökandens anställningsavtal skulle sägas upp (nedan kallad begäran om uppsägning). Den 18 januari 2012 bekräftade X begäran om uppsägning.
Genom beslut av den 19 januari 2012 sade anställningsmyndigheten upp sökandens anställningsavtal med verkan från den 19 mars 2012, med motiveringen att förtroendet hade brustit (nedan kallat uppsägningsbeslutet). Sökanden befriades från arbetsplikt under uppsägningstiden, vilken var två månader, det vill säga från den 19 januari till den 19 mars 2012. Till stöd för motiveringen att förtroendet hade brustit gjorde anställningsmyndigheten gällande att X hade informerat den om att sökanden inte hade den kompetens som krävdes för att delta i arbetet vid vissa av de parlamentsutskott som X satt i samt att X även hade klagat över att sökanden hade betett sig på ett oacceptabelt sätt såväl mot X som mot andra parlamentsledamöter och deras ackrediterade parlamentsassistenter.
Genom skrivelse av den 20 mars 2012 avslogs begäran om bistånd av generaldirektören för parlamentets generaldirektorat för personal, i dennes egenskap av anställningsmyndighet, med motiveringen att oavsett huruvida en ackrediterad parlamentsassistent kunde beviljas bistånd i enlighet med artikel 24 i tjänsteföreskrifterna hade ändamålet med sökandens begäran om bistånd – nämligen vidtagandet av åtgärder för omplacering och genomförandet av en administrativ utredning – förfallit av det skälet att det under tiden hade fattats ett beslut om uppsägning och att sökanden med anledning därav inte längre arbetade vid parlamentet (nedan kallat det första beslutet att avslå begäran om bistånd).
Den 30 mars 2012 ingav sökanden ett klagomål mot uppsägningsbeslutet till parlamentets generalsekreterare i enlighet med artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna. Den 22 juni 2012 ingav sökanden i enlighet med samma bestämmelse ett klagomål mot det första beslutet att avslå begäran om bistånd.
Genom beslut av den 20 juli 2012 biföll parlamentets generalsekreterare delvis klagomålet mot uppsägningsbeslutet genom att senarelägga datumet för upphörandet av sökandens anställningsavtal till den 20 juni 2012 med hänvisning till att sökanden hade varit sjukskriven med läkarintyg till och med den 19 april 2012. Däremot bekräftade generalsekreteraren att uppsägningsbeslutet var befogat och hänvisade till att det – såsom har erkänts i rättspraxis, särskilt i punkt 149 i domen av den 7 juli 2010, Tomas/parlamentet (
F‑116/07, F‑13/08 och F‑31/08
,
EU:F:2010:77
) – är omöjligt att kontrollera huruvida förtroende föreligger eller har brustit och att denna omöjlighet delvis utsträcker sig även till prövningen av de skäl som har anförts för att visa att förtroende inte föreligger eller har brustit.
Parlamentets generalsekreterare ansåg att sökanden i alla händelser inte hade styrkt att bedömningen av de omständigheter som hade anförts för att visa att förtroendet hade brustit var uppenbart oriktig och angav att parlamentet hade fått kännedom om flera tillfällen då sökanden hade gjort sig skyldig till brister i sin tjänsteutövning, bland annat när det gällde att bedöma det lämpliga i att lägga fram eventuella förslag till lagstiftningsändringar i ett ärende men också genom ohövlighet mot en parlamentsledamot från en annan medlemsstat än X:s medlemsstat, ett oförskämt beteende mot den nya ackrediterade parlamentsassistent som hade anställts för att bistå X och oartighet mot X i närvaro av en företagsledare. Även en lärare som hade besökt parlamentet tillsammans med en grupp elever uppgavs ha klagat över sökandens oartighet.
Enligt parlamentets generalsekreterare utgjorde slutligen den omständigheten att sökanden hade framställt begäran om bistånd inte något hinder för uppsägningsbeslutet, vilket var oundvikligt på grund av den uppenbart försämrade relationen mellan X och sökanden.
Genom beslut av den 8 oktober 2012 avslog parlamentets generalsekreterare, i egenskap av anställningsmyndighet, sökandens klagomål mot det första beslutet att avslå begäran om bistånd. Generalsekreteraren betonade därvid att medan han ”till stöd för det uppsägningsbeslut som hade fattats av anställningsmyndigheten ha[de] delgett [sökanden] varför [hennes] uppförande [var] oacceptabelt … och ha[de] angett precisa, kontrollerbara omständigheter till vilka det f[a]nns vittnen, ha[de] [sökanden] framfört anklagelser som inte styrk[te]s av några som helst uppgifter”. Han svarade även sökanden att de åtgärder som hon hade begärt allmänt sett ”i alla händelser [va]r oförenliga med den särskilda arten av den nära och förtroendefulla relation som nödvändigtvis måste finnas mellan en ledamot och dennes [ackrediterade parlamentsassistent]” och att det i synnerhet inte fanns någon som helst anledning att omplacera sökanden, eftersom detta skulle förhindra varje möjlighet till en effektiv arbetsrelation mellan parlamentsledamoten och hennes ackrediterade parlamentsassistent, samt att parlamentet av rent praktiska skäl inte kunde omplacera sökanden till att bistå en annan parlamentsledamot, eftersom endast ledamöterna själva kan begära att anställningsmyndigheten ska anställa ackrediterade parlamentsassistenter som de har valt. Parlamentets generalsekreterare betonade även, vad gällde begäran om att en administrativ utredning skulle inledas, att domen av den 8 februari 2011, Skareby/kommissionen (
F‑95/09
,
EU:F:2011:9
), som sökanden hade åberopat i detta hänseende, inte kunde överföras på det aktuella fallet, eftersom parlamentsledamöter inte omfattas av tjänsteföreskrifterna – och således inte heller av artikel 12a i dessa – och inte kan bli föremål för disciplinära åtgärder eller tvingas av anställningsmyndigheten att delta i en administrativ utredning, inte ens om deras deltagande skulle vara av väsentlig betydelse.
Genom ansökan som inkom till Europeiska unionens personaldomstols kansli den 31 oktober 2012 och registrerades med målnummer F‑129/12 yrkade sökanden i allt väsentligt att uppsägningsbeslutet och det första beslutet att avslå begäran om bistånd skulle ogiltigförklaras och att parlamentet skulle förpliktas att till henne utge ett belopp av 120000 euro i skadestånd jämte ränta.
Genom dom av den 12 december 2013, CH/parlamentet (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), ogiltigförklarade personaldomstolen både uppsägningsbeslutet, bland annat med motiveringen att sökanden inte i förväg hade fått yttra sig till anställningsmyndigheten, och det första beslutet att avslå begäran om bistånd, varvid personaldomstolen väsentligen fann att ackrediterade parlamentsassistenter, i motsats till vad parlamentet hade gjort gällande, faktiskt kunde åberopa artikel 24 i tjänsteföreskrifterna och begära bistånd av anställningsmyndigheten om de var föremål för beteenden från en parlamentsledamots sida som enligt deras uppfattning utgjorde mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna. Därutöver förpliktade personaldomstolen, ”med hänsyn till de ytterst klandervärda förhållanden under vilka uppsägningsbeslutet och [det första] beslutet att avslå begäran om bistånd ha[de] tillkommit”, parlamentet att till sökanden betala ett belopp av 50000 euro i ersättning för den ideella skada som hon hade lidit.
De åtgärder för att följa domen av den 12 december 2013, CH/parlamentet (F‑129/12), som parlamentet har vidtagit, domen av den 6 oktober 2015, CH/parlamentet (F‑132/14), och det angripna beslutet
Genom skrivelse av den 15 januari 2014 begärde sökanden att parlamentet skulle vidta vissa åtgärder för att i enlighet med artikel 266 FEUF säkerställa att domen av den 12 december 2013, CH/parlamentet (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), följdes.
Genom skrivelse av den 3 mars 2014 besvarade parlamentet officiellt sökandens begäran om att parlamentet skulle vidta olika åtgärder för att följa domen av den 12 december 2013, CH/parlamentet (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
).
När det gällde sökandens begäran om att hon skulle återinsättas på en fast tjänst vid parlamentet, angav parlamentet att det var uppenbart att en sådan åtgärd skulle gå utöver vad som krävdes för att följa domen av den 12 december 2013, CH/parlamentet (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), bland annat eftersom det i skäl 7 i rådets förordning (EG) nr 160/2009 av den 23 februari 2009 om ändring av anställningsvillkoren (
EUT L 55, 2009, s. 1
) anges att ”ingen bestämmelse i denna förordning får tolkas så att den ger ackrediterade parlamentsassistenter privilegierat eller direkt tillträde till tjänster för tjänstemän eller övriga kategorier av anställda i Europeiska [unionen]”.
Under dessa omständigheter och med beaktande av den personliga karaktären hos arbetsrelationen mellan parlamentsledamöterna och deras ackrediterade parlamentsassistenter informerade parlamentet sökanden om att det inte var möjligt att faktiskt återinsätta henne på hennes tjänst. Parlamentet angav att ”den enda möjligheten [var] att återinsätta [sökanden] på den tjänst som hon innehade innan [det för rättsstridigt förklarade] uppsägningsbeslutet fattades, men att befria henne från de motsvarande arbetsuppgifterna, ända tills hennes [anställningsavtal] … upphör[de] den 1 juli 2014[; a]tt befria henne från arbetsuppgifterna [var] även förenligt med omsorgsplikten”. Parlamentet åtog sig att till sökanden utge lön från och med den 21 juni 2012, som var den dag då uppsägningsbeslutet hade trätt i kraft, fram till dess att hennes anställningsavtal upphörde, det vill säga den 1 juli 2014, med avdrag för lön och arbetslöshetsersättning som hon kunde komma att uppbära från annat håll under denna period.
Parlamentet bekräftade dessutom att den tidigare framställda begäran om uppsägning inte fanns med i sökandens personalakt och att uppsägningsbeslutet, som hade förklarats rättsstridigt av personaldomstolen, skulle avlägsnas från akten. När det gällde begäran om överföring till unionens pensionssystem av de pensionsrättigheter som sökanden tidigare hade förvärvat i ett nationellt system, påpekade parlamentet att sökanden, som hade arbetat sammanlagt knappt fem år som ackrediterad parlamentsassistent, inte uppfyllde villkoret att man ska ha arbetat minst tio år för unionen för att kunna erhålla ålderspension från unionens budget.
När det slutligen gällde begäran om att en administrativ utredning skulle inledas, vilken hade framförts redan i begäran om bistånd, angav parlamentet att ”[såvitt avsåg] denna punkt … [skulle] parlamentet, om [sökanden] besluta[de] att väcka talan enligt nationell rätt mot [X], på nytt överväga situationen mot bakgrund av rättspraxis såsom denna framg[ick] [av punkt 57] i domen [av den 12 december 2013, CH/parlamentet (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
)].
Den 16 april 2014 ingav sökanden i enlighet med artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna ett klagomål mot beslutet av den 3 mars 2014 och mot det beslut av den 2 april 2014 genom vilket anställningsmyndigheten hade tagit ställning till vissa kompletterande krav.
Genom skrivelse av den 6 juni 2014 informerade parlamentets rättstjänst, inom ramen för åtgärderna för att följa domen av den 12 december 2013, CH/parlamentet (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), sökanden om att det fanns interna bestämmelser mot mobbning av ackrediterade parlamentsassistenter som hade införts genom beslut av den 14 april 2014 av parlamentets presidium om antagande av interna bestämmelser (nedan kallade de interna bestämmelserna mot mobbning av ackrediterade parlamentsassistenter) i syfte att inrätta en rådgivande kommitté om mobbning och förebyggande av mobbning på arbetsplatsen som är behörig i tvister mellan ackrediterade parlamentsassistenter och parlamentsledamöter (nedan kallad den särskilda rådgivande kommittén för ackrediterade parlamentsassistenter eller den särskilda rådgivande kommittén). Rättstjänsten förklarade också för sökanden att nämnda kommitté hädanefter var ”det organ som [var] behörigt att behandla [hennes] eventuella klagomål avseende mobbning” och rådde henne ”att vända sig till [den särskilda rådgivande] kommittén via parlamentets sekretariat”.
Genom skrivelse av den 20 juni 2014 svarade sökanden att eftersom det första beslutet att avslå begäran om bistånd hade ogiltigförklarats, var nämnda begäran, som hade framställts på grund av X:s beteende, fortfarande anhängig vid parlamentet. Av det skälet ställde sig sökanden undrande till ”varför parlamentet … inte ha[de] ansett det lämpligt att just inom ramen för åtgärderna för att följa domen [av den 12 december 2013, CH/parlamentet (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
),] själv direkt hänskjuta ärendet till [den särskilda rådgivande kommittén], förutsatt att denna nu ha[de] inrättats i vederbörlig ordning, något som [hon] fortfarande inte ha[de] fått bekräftelse på”.
Genom skrivelse av den 4 augusti 2014 avslog parlamentets generalsekreterare, i egenskap av anställningsmyndighet, klagomålet av den 16 april 2014.
Genom ansökan som inkom till personaldomstolen den 17 november 2014 och registrerades med målnummer F‑132/14 väckte sökanden talan med yrkande om
–
ogiltigförklaring av parlamentets beslut av den 3 mars 2014, i den del som parlamentet hade vägrat att, inom ramen för de åtgärder som i den mening som avses i artikel 266 FEUF var nödvändiga för att följa domen av den 12 december 2013, CH/parlamentet (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), inleda en administrativ utredning i syfte att fastställa de faktiska omständigheter som hon hade gjort gällande mot en parlamentsledamot i sin begäran om bistånd av den 22 december 2011,
–
ogiltigförklaring av parlamentets beslut av den 2 april 2014, i den del som parlamentet genom detta beslut hade vägrat att till henne utge ett belopp av 5686 euro motsvarande den mellanskillnad i lön som hon ansåg sig ha rätt till inom ramen för de åtgärder som i den mening som avses i artikel 266 FEUF var nödvändiga för att följa domen av den 12 december 2013, CH/parlamentet (
F-129/12
,
EU:F:2013:203
),
–
ogiltigförklaring av parlamentets beslut av den 4 augusti 2014, genom vilket parlamentet avslog det klagomål som hon hade ingett mot de båda ovannämnda besluten av den 3 mars och den 2 april 2014, och
–
att parlamentet förpliktas att till henne utge ett belopp av 144000 euro och ett belopp av 60000 euro som ersättning för den ekonomiska respektive ideella skada som hon hade lidit.
Den 26 november 2014 höll den särskilda rådgivande kommittén för ackrediterade parlamentsassistenter sitt konstituerande möte. Av punkt 2 i protokollet från detta möte framgår att ”vid behov kan [parlamentets] juridiske rådgivare kallas att delta vid kommitténs möten … för att komma med råd i rättsliga frågor”. Av punkt 4 i samma protokoll framgår att ”[d]en juridiske rådgivaren informerade ledamöterna i [den särskilda rådgivande kommittén] om parlamentets ståndpunkt i … två ärenden om påstådd mobbning [däribland det ärende som hade föranlett domen av den 12 december 2013, CH/parlamentet (
F-129/12
,
EU:F:2013:203
)”.
Genom skrivelse av den 17 december 2014 kallade den särskilda rådgivande kommitténs ordförande sökanden till ett möte med kommitténs ledamöter den 28 januari 2015.
Den 15 januari 2015 ingav sökanden skriftliga synpunkter till den särskilda rådgivande kommittén. Den 28 januari 2015 hörde kommittén sökanden och X samt CN, en kollega till sökanden som också hade framställt en begäran om bistånd rörande påstådd mobbning från X:s sida (dom av den 26 mars 2015, CN/parlamentet,
F‑26/14
,
EU:F:2015:22
).
Genom dom av den 6 oktober 2015, CH/parlamentet (
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
), ogiltigförklarade personaldomstolen bland annat beslutet av den 3 mars 2014, såsom detta hade fastställts genom beslutet av den 4 augusti 2014 om att avslå klagomålet, i den del som parlamentet, efter det att det första beslutet att avslå begäran om bistånd hade ogiltigförklarats genom domen av den 12 december 2013, CH/parlamentet (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), hade underlåtit att besluta om att inleda en administrativ utredning om den påstådda mobbningen och således hade åsidosatt artikel 266 FEUF. Dessutom förpliktades parlamentet bland annat att till sökanden utge ett belopp av 25000 euro jämte dröjsmålsränta som ersättning för den ideella skada som hon hade lidit i samband med denna underlåtenhet från anställningsmyndighetens sida.
Enligt artikel 10 i de interna bestämmelserna mot mobbning av ackrediterade parlamentsassistenter, i deras lydelse enligt parlamentets presidiums beslut av den 6 juli 2015, ska den särskilda rådgivande kommittén för ackrediterade parlamentsassistenter överlämna sin sekretessbelagda rapport till talmannen i stället för som tidigare till kvestorerna. Den 18 maj 2016 underrättade talmannen, efter att i enlighet med den ovannämnda artikel 10 ha tagit del av de slutsatser som den särskilda rådgivande kommittén hade antagit efter den administrativa utredningen, sökanden om att han ansåg att de beteenden som hon hade beskrivit i begäran om bistånd inte kunde anses utgöra ett olämpligt beteende av en parlamentsledamot mot en ackrediterad parlamentsassistent och att han skulle överlämna ärendet till anställningsmyndigheten för att denna skulle fatta beslut rörande begäran om bistånd (nedan kallat det motiverade beslutet).
Talmannen – som enligt artikel 12 i de interna bestämmelserna mot mobbning av ackrediterade parlamentsassistenter, i deras lydelse enligt parlamentets presidiums beslut av den 6 juli 2015, har befogenhet att ”efter att ha tagit del av yttrandet från [den särskilda rådgivande] kommittén” fatta ”ett motiverat beslut i vilket det anges huruvida mobbning har styrkts” liksom att i förekommande fall ”ålägga den berörda parlamentsledamoten en påföljd i enlighet med artiklarna 11 och 166 i parlamentets arbetsordning” – noterade i det motiverade beslutet att den särskilda rådgivande kommittén bland annat ansåg det fastställt att X ofta kritiserade sökanden, även offentligt, att X ibland använde en barsk röst när hon talade till sökanden, att X ibland förebrådde sökanden efter att ha gett henne motstridiga instruktioner, att X ibland kontaktade sökanden när sökanden var sjukskriven, att X tvingade sökanden att kontrollera sin e‑post under semestern, att X hade förklarat i pressen att sökanden var inkompetent och att X hade degraderat sökanden.
I det motiverade beslutet fann talmannen att dessa beteenden var avsiktliga, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna, och att de hade upprepats. Såvitt avsåg X:s kritik, hennes användning av hårda ord, hennes förebråelser med anledning av sökandens fel och de krav som hon hade ställt när sökanden var ledig, fann talmannen emellertid att X behandlade all sin personal på det sättet och att detta snarast föreföll vara ett uttryck för X:s nervositet och hennes svårigheter att leda sin personal på ett korrekt sätt. Således hade dessa beteenden enligt talmannen inte varit specifikt riktade mot sökanden. Såvitt avsåg X:s förklaringar var det enligt talmannen lämpligt att se dessa mot bakgrund av domen av den 12 december 2013, CH/parlamentet (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
), som hade utlöst en offentlig kampanj mot den mobbningsanklagade före detta parlamentsledamoten trots att personaldomstolen i den domen inte hade funnit att anklagelserna var välgrundade. X hade således, enligt talmannens uppfattning, endast försökt försvara sig mot de mobbningsanklagelser som hade blivit offentliga.
Såvitt avsåg degraderingen av sökanden, fann talmannen att den åtgärden föll inom det utrymme för skönsmässig bedömning som X hade i egenskap av parlamentsledamot samt att X hade varit missnöjd både med sökandens yrkesmässiga insatser och med hennes beteende, vilket inte torde ha bidragit till att minska spänningarna vare sig i förhållande till X eller i förhållande till de övriga medlemmarna i hennes team.
Följaktligen fann talmannen i det motiverade beslutet att de påstådda omständigheter som sökanden hade anfört vid en samlad bedömning inte var att betrakta som ett sådant olämpligt beteende från X:s sida som kunde föranleda slutsatsen att det förelåg mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna. Närmare bestämt ansåg talmannen att eftersom X:s beteenden mot bakgrund av den särskilda arbetsrelationen mellan en parlamentsledamot och dennes ackrediterade parlamentsassistent inte kunde anses gå över gränsen och vara möjliga att ifrågasätta, skulle en opartisk och normalt känslig betraktare inte ha ansett att de påstådda omständigheterna kunde kränka sökandens självkänsla, värdighet eller fysiska eller psykiska integritet.
Således underrättade talmannen sökanden om att han skulle överlämna akten i hennes ärende till anställningsmyndigheten, vars uppgift det var att fatta beslut rörande begäran om bistånd.
Den 13 januari 2017 vände sig sökanden till anställningsmyndigheten med anledning av att hon efter det motiverade beslutet ännu inte hade erhållit något besked från nämnda myndighet, trots att handläggningen av begäran om bistånd hade pågått i mer än fem års tid.
Genom skrivelse av den 24 januari 2017 från parlamentets generaldirektör för personal uppmanades sökanden att senast den 10 februari 2017 inkomma med sina synpunkter på det motiverade beslutet.
Genom skrivelse av den 10 februari 2017 inkom sökanden med sina synpunkter, i vilka hon bestred den särskilda rådgivande kommitténs slutsatser liksom de slutsatser som talmannen hade dragit i det motiverade beslutet. Sökanden ifrågasatte också omständigheterna kring de förhör som nämnda kommitté hade hållit, bland annat det förhållandet att hon trots de önskemål som hon hade framfört inte hade fått ta del av den rapport som kommittén hade upprättat, förteckningen över de vittnen som hade hörts och protokollet över förhören i fråga.
Genom beslut av den 20 mars 2017 avslog parlamentets generaldirektör för personal, i sin egenskap av anställningsmyndighet, begäran om bistånd (nedan kallat det angripna beslutet). Generaldirektören konstaterade därvid inledningsvis att sökanden saknade subjektiv rätt att få ta del av den särskilda rådgivande kommitténs rapport, förteckningen över de vittnen som hade hörts och protokollen över förhören med vittnena, eftersom hon redan – nämligen i det motiverade beslutet – hade erhållit en fullständig och utförlig motivering till varför hennes påståenden hade befunnits sakna grund och därför hade lämnats utan avseende. Vidare fann generaldirektören att parlamentets juridiska rådgivare hade rätt att vara närvarande vid förhör inför den särskilda rådgivande kommittén och att den omständigheten att sökanden inte hade beretts möjlighet att låta sig biträdas av sina rättsliga rådgivare inför denna rådgivande instans inte utgjorde något åsidosättande av principen om jämlikhet i medel. Slutligen angav generaldirektören, såvitt avsåg sakfrågan, i allt väsentligt att han helt och fullt ställde sig bakom den bedömning som talmannen hade gjort i det motiverade beslutet.
Genom skrivelse av den 28 april 2017 ingav sökanden med stöd av Europaparlamentets och rådets förordning (EG) nr 1049/2001 av den 30 maj 2001 om allmänhetens tillgång till Europaparlamentets, rådets och kommissionens handlingar (
EGT L 145, 2001, s. 43
) en ansökan om att få tillgång till de handlingar i hennes ärende som fanns hos den allmänna och den särskilda rådgivande kommittén, i synnerhet den rapport som hade upprättats av den sistnämnda kommittén. Ansökan avslogs genom beslut av den 16 juni 2017 – och avslaget fastställdes sedan av parlamentet den 21 augusti 2017 – med motiveringen att ett utlämnande av de berörda handlingarna skulle kunna kränka X:s integritet och undergräva skyddet för personuppgifter avseende vittnena.
Den 20 juni 2017 ingav sökanden, med stöd av artikel 90.2 i tjänsteföreskrifterna, ett klagomål mot det angripna beslutet. Till stöd för klagomålet åberopade hon åsidosättande av principen om god förvaltningssed, av motiveringsskyldigheten, av artikel 25 i tjänsteföreskrifterna, av rätten att yttra sig, av omsorgsplikten och av principen om iakttagande av en skälig tidsfrist samt en uppenbart oriktig bedömning, åsidosättande av artikel 31 i Europeiska unionens stadga om de grundläggande rättigheterna (nedan kallad stadgan) och åsidosättande av artiklarna 12a och 24 i tjänsteföreskrifterna.
Genom beslut av den 26 oktober 2017 biföll parlamentets generalsekreterare i sin egenskap av anställningsmyndighet delvis klagomålet av den 20 juni 2017 såvitt avsåg skadeståndsanspråken genom att i överensstämmelse med rätt och billighet bevilja sökanden ett belopp av 1500 euro med anledning av tidsutdräkten för anställningsmyndighetens del mellan det motiverade beslutet och det angripna beslutet, som enligt generalsekreteraren hade kunnat vara kortare. I övrigt avslog generalsekreteraren klagomålet, bland annat såvitt avsåg de argument som sökanden hade anfört till stöd för sitt bestridande av det angripna beslutets lagenlighet. Således fann parlamentets generalsekreterare, i likhet med vad talmannen hade kommit fram till, att de påstådda omständigheterna inte utgjorde mobbning i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna (nedan kallat beslutet att avslå klagomålet).
Förfarandet och parternas yrkanden
Sökanden yrkade i ansökan att svaranden skulle föreläggas att förete de slutliga slutsatser som den särskilda rådgivande kommittén för ackrediterade parlamentsassistenter hade antagit i hennes ärende samt protokollen över nämnda kommittés vittnesförhör. Därför bad tribunalen den 17 april 2018, som en åtgärd för processledning, parlamentet att i samband med ingivandet av svaromålet även inge dessa handlingar, i förekommande fall icke-konfidentiella versioner därav.
Den 2 maj 2018 inkom parlamentet med sitt svaromål. Parlamentet uppgav emellertid, genom skrivelse av den 3 maj 2018, att det inte hade för avsikt att förete de begärda handlingarna och förklarade därvid att om den särskilda rådgivande kommittén (vilken hade inrättats med anledning av domen av den 12 december 2013, CH/parlamentet (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
)) skulle kunna fungera väl, hade det grundläggande betydelse att arbetet och överläggningarna i denna kommitté – i vilken tre kvestorer hade gått med på att vara ledamöter – förblev konfidentiella i förhållande till sökanden. Parlamentet framhöll i detta sammanhang att i målet Curto/parlamentet (
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
), där tribunalen meddelade dom den 13 juli 2018, och i det ännu inte avgjorda målet QH/parlamentet (T‑748/16) hade tribunalen funnit att handlingar liknande dem som hade begärts ut i det aktuella fallet inte var konfidentiella i förhållande till sökandena i dessa mål, varför tribunalen hade lämnat ut dessa handlingar till nämnda sökande. Parlamentet angav därför att ”[m]ot bakgrund av en praxis som är på väg att bli systematisk och som hotar själva existensen av regelverket för handläggning av anklagelser om mobbning som ackrediterade parlamentsassistenter framför mot parlamentsledamöter, ser sig parlamentet tyvärr nödsakat att förklara att det inte längre kommer att överlämna några hemliga handlingar till tribunalen utan att vara förvissat om att dessa handlingar i alla händelser inte kommer att överlämnas [till sökanden]”.
Genom beslut av den 18 maj 2018 förelade tribunalen med stöd av artikel 92.3 i sina rättegångsregler parlamentet att förete de slutsatser och eventuella vittnesförhörsprotokoll som den särskilda rådgivande kommittén hade upprättat med anledning av begäran om bistånd. Tribunalen angav därvid att dessa handlingar på det aktuella stadiet inte skulle komma att överlämnas till sökanden.
Genom skrivelse av den 4 juni 2018 upprepade parlamentet att det inte hade för avsikt att förete de handlingar som tribunalen hade begärt in genom en åtgärd för bevisupptagning. Parlamentet föreslog emellertid också att det, om tribunalen så önskade, kunde överlämna handlingarna till tribunalen i informell ordning, så att de inte skulle komma att föras till akten i målet, och så att ”parlamentet [kunde] vara förvissat om att sökanden inte [skulle få] tillgång till handlingar som parlamentet ans[åg] vara hemliga och konfidentiella”.
Den 28 juni 2018 uppmanade tribunalen, inom ramen för en åtgärd för processledning, parterna att ta ställning till vilka konsekvenserna för målets handläggning skulle bli av parlamentets den 4 juni 2018 förmedlade beslut att inte till tribunalen överlämna de handlingar som parlamentet genom tribunalens beslut av den 18 maj 2018 hade förelagts att förete. Därvid gjorde tribunalen parterna uppmärksamma dels på domen av den 10 juni 1980, M./kommissionen (
155/78
,
EU:C:1980:150
), och domen av den 12 maj 2010, kommissionen/Meierhofer (
T‑560/08 P
,
EU:T:2010:192
), dels på domen av den 29 juni 2018, HF/parlamentet (
T‑218/17
,
EU:T:2018:393
).
Den 10 respektive 11 juli 2018 inkom sökanden och parlamentet med yttranden i detta hänseende.
Den 8 augusti 2018 avslutade tribunalen det skriftliga förfarandet efter att ha funnit att det inte behövdes en andra skriftväxling och efter att för övrigt ha avslagit sökandens yrkande av den 2 augusti 2018 om en sådan skriftväxling. Vid förhandlingen den 25 oktober 2018 utvecklade parterna sin talan.
Sökanden har yrkat att tribunalen ska
–
ogiltigförklara det angripna beslutet och vid behov beslutet att avslå klagomålet,
–
förplikta parlamentet att utge 68500 euro som ersättning för den ideella skada som hon påstår sig ha lidit, och
–
förplikta parlamentet att ersätta rättegångskostnaderna.
Parlamentet har yrkat att tribunalen ska
–
ogilla talan, och
–
förplikta sökanden att ersätta rättegångskostnaderna.
Rättslig bedömning
Yrkandena om ogiltigförklaring
Till stöd för yrkandena om ogiltigförklaring av det angripna beslutet och, vid behov, beslutet att avslå klagomålet har sökanden anfört två grunder. Den första avser åsidosättande av artikel 41 i stadgan, av artikel 25 i tjänsteföreskrifterna och motiveringsskyldigheten, av principen om god förvaltningssed, av rätten att yttra sig och rätten till försvar och av omsorgsplikten. Den andra grunden avser en uppenbart oriktig bedömning samt åsidosättande av artikel 31 i stadgan, av artiklarna 12a och 24 i tjänsteföreskrifterna och av omsorgsplikten.
Föremålet för yrkandena om ogiltigförklaring
När ett yrkande om ogiltigförklaring formellt sett avser ett beslut att avslå ett klagomål men yrkandet i sig inte har något självständigt innehåll, får detta enligt fast rättspraxis till följd att talan ska anses avse den rättsakt mot vilken klagomålet anfördes (se, för ett liknande resonemang, dom av den 17 januari 1989, Vainker/parlamentet,
293/87
,
EU:C:1989:8
, punkt
, och dom av den 6 april 2006, Camós Grau/kommissionen,
T‑309/03
,
EU:T:2006:110
, punkt
).
I det aktuella fallet innebar beslutet att avslå klagomålet uteslutande att det angripna beslutet fastställdes, varför tribunalen finner att yrkandet om ogiltigförklaring av beslutet att avslå klagomålet saknar självständigt innehåll och att det därför inte finns någon anledning att specifikt pröva det yrkandet, även om det vid prövningen av det angripna beslutets lagenlighet är lämpligt att beakta dels motiveringen i beslutet att avslå klagomålet, som anses sammanfalla med motiveringen i det angripna beslutet (se, för ett liknande resonemang, dom av den 9 december 2009, kommissionen/Birkhoff,
T‑377/08 P
,
EU:T:2009:485
, punkterna
och
samt där angiven rättspraxis), dels motiveringen i det motiverade beslutet, som det hänvisas till i det angripna beslutet.
Den första grunden: Åsidosättande av artikel 41 i stadgan, av artikel 25 i tjänsteföreskrifterna och motiveringsskyldigheten, av principen om god förvaltningssed, av rätten att yttra sig och rätten till försvar och av omsorgsplikten
Till stöd för den första grunden har sökanden gjort gällande att den omständigheten att anställningsmyndigheten under det administrativa förfarandet inte lät henne ta del av den särskilda rådgivande kommitténs rapport, av förteckningen över de vittnen som nämnda kommitté hade hört och av protokollen från förhören med dessa vittnen medförde att hon saknade möjlighet att förstå det resonemang som redovisades i det motiverade beslutet, till vilket det hänvisades i det angripna beslutet – ett resonemang som utmynnade i att de påstådda omständigheterna inte befanns utgöra mobbning av henne. Dessutom medförde detta enligt sökanden att hon inte heller kunde bedöma dels huruvida den särskilda rådgivande kommittén hade hört några vittnen, i synnerhet inte huruvida den hade hört de vittnen (inbegripet två läkare) som hon själv hade nämnt, dels huruvida anställningsmyndigheten hade tagit vederbörlig hänsyn till de läkarintyg från en neuropsykiatriker och från hennes behandlande läkare som hon hade ingett.
Sökanden har också kritiserat anställningsmyndigheten för att den inte lät henne ta del av den särskilda rådgivande kommitténs rapport. Enligt sökanden var det särskilt påkallat att låta henne ta del av den rapporten med tanke på att det angripna beslutet var otillräckligt motiverat. Vidare anser sökanden att det var oundgängligt att låta henne ta del av nämnda rapport och protokollen över vittnesförhören för att hon skulle kunna förvissa sig om att vittnesmålen inte hade missuppfattats.
I alla händelser anser sökanden att underlåtenheten att under det administrativa förfarandet låta henne ta del av den särskilda rådgivande kommitténs rapport och av protokollen över vittnesförhören, eller åtminstone icke-konfidentiella versioner därav, innebar ett åsidosättande av hennes rätt att yttra sig på ett ändamålsenligt sätt, något som tribunalen enligt henne bekräftade i domen av den 29 juni 2018, HF/parlamentet (
T‑218/17
,
EU:T:2018:393
). Till yttermera visso anser sökanden att anställningsmyndighetens inställning strider mot dess omsorgsplikt, eftersom nämnda myndighet uppenbart inte beaktat sökandens intresse av att få tillgång till de berörda handlingarna och av att erhålla en fullgod motivering till avslaget på begäran om bistånd.
Parlamentet har yrkat att talan ska ogillas såvitt avser den aktuella grunden.
Därvid har parlamentet gjort gällande att anställningsmyndigheten i det aktuella fallet fullgjort sin motiveringsskyldighet. Såvitt avser vittnesförhören har parlamentet vitsordat att vittnesmål från vittnen förvisso kan vara värdefulla som komplement till den bevisning som har anförts av den som har begärt bistånd eller som kompensation för avsaknaden av sådan bevisning. I detta hänseende har parlamentet emellertid till att börja med framhållit att ett vittnesmåls bevisvärde måste bedömas i dess sammanhang. Vidare anser parlamentet att ”om den sekretess som vittnena garanteras offrades för att främja en överdriven öppenhet, skulle detta oundvikligen minska tredje parts benägenhet att avge uppriktiga, fullständiga och objektiva vittnesmål eller att ens vittna över huvud taget”. Av detta skäl anser parlamentet att sekretess bör gälla såväl för den särskilda rådgivande kommitténs rapport som för protokollen över vittnesförhören och förteckningen över de vittnen som nämnda kommitté har hört, varför dessa handlingar inte på något sätt får komma i sökandens besittning, vilket i sin tur motiverar parlamentets ovillighet att rätta sig efter tribunalens åtgärd för bevisupptagning.
Såvitt avser rätten att yttra sig anser sig parlamentet ha iakttagit den rättigheten i det aktuella fallet, eftersom sökanden hade tillfälle att framföra sina synpunkter på det motiverade beslutet och eftersom det i alla händelser inte var nödvändigt att låta henne ta del av den särskilda rådgivande kommitténs rapport för att hon skulle kunna göra sina synpunkter gällande. Med tanke på att ett utlämnande av den rapporten skulle ha undergrävt effektiviteten i kommitténs arbete, anser parlamentet dessutom att anställningsmyndigheten inte hade någon skyldighet att till sökanden överlämna vare sig nämnda rapport eller protokollen över vittnesförhören.
–
Inledande överväganden kring handläggningen av en begäran om bistånd i enlighet med tjänsteföreskrifterna
Tribunalen erinrar inledningsvis om att när en begäran om bistånd enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna framställs med stöd av artikel 90.1 i samma föreskrifter till en institutions anställningsmyndighet eller i förekommande fall dess tillsättningsmyndighet, ska nämnda myndighet i kraft av biståndsskyldigheten ingripa med all kraft mot händelser som är oförenliga med tjänstens ordning och lugn, och den ska handla med den snabbhet och omsorg som krävs i det enskilda fallet för att de faktiska omständigheterna ska kunna fastställas och för att lämpliga åtgärder ska kunna vidtas på grundval av fakta. Därvid är det tillräckligt att den tjänsteman eller den anställde som begär skydd av sin institution gör sannolikt att de angrepp som han eller hon säger sig ha utsatts för verkligen har ägt rum. Om han eller hon har gjort detta sannolikt, så ska den berörda institutionen i samarbete med honom eller henne vidta lämpliga åtgärder för att fastställa de faktiska omständigheter som ligger till grund för begäran om bistånd, exempelvis påbörja en administrativ utredning (dom av den 26 januari 1989, Koutchoumoff/kommissionen,
224/87
,
EU:C:1989:38
, punkterna
och
, dom av den 12 juli 2011, kommissionen/Q,
T‑80/09 P
,
EU:T:2011:347
, punkt
, och dom av den 24 april 2017, HF/parlamentet,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, punkt
).
I samband med påståenden om mobbning innebär biståndsskyldigheten i synnerhet att administrationen seriöst, snabbt och fullständigt konfidentiellt ska utreda den begäran om bistånd i vilken det görs gällande mobbning och upplysa den som har ingett begäran om de åtgärder som har vidtagits med anledning av denna (dom av den 24 april 2017, HF/parlamentet,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, punkt
, och dom av den 6 oktober 2015, CH/parlamentet,
F-132/14
,
EU:F:2015:115
, punkt
).
Denna skyldighet föreligger även när begäran om bistånd avser en utomstående person i den mening som följer av artikel 24 i tjänsteföreskrifterna i så måtto att det rör sig om en person som inte är en annan tjänsteman eller anställd utan en ledamot av en institution (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 december 2013, CH/parlamentet,
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
, punkterna
–
, och dom av den 26 mars 2015, CN/parlamentet,
F‑26/14
,
EU:F:2015:22
, punkt
). Även parlamentsledamöter är nämligen skyldiga att iaktta förbudet mot mobbning och sexuella trakasserier enligt artikel 12a i tjänsteföreskrifterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 juli 2018, Curto/parlamentet,
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
, punkterna
–
).
När det gäller vilka åtgärder som ska vidtas i en situation som – såsom i det aktuella fallet – träffas av artikel 24 i tjänsteföreskrifterna, har administrationen, under unionsdomstolens kontroll, ett stort utrymme för skönsmässig bedömning när det gäller att välja åtgärder och medel för att tillämpa artikel 24 i tjänsteföreskrifterna (dom av den 15 september 1998, Haas m.fl./kommissionen,
T‑3/96
,
EU:T:1998:202
, punkt
, dom av den 25 oktober 2007, Lo Giudice/kommissionen,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, punkt
, och dom av den 24 april 2017, HF/parlamentet,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, punkt
).
När administrationen med anledning av en sådan begäran om bistånd som är i fråga i det aktuella fallet beslutar att en administrativ utredning ska genomföras och i förekommande fall, som här, uppdrar åt en rådgivande kommitté att göra detta (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 oktober 2015, CH/parlamentet,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, punkt
), är själva syftet med denna administrativa utredning att bekräfta eller vederlägga att det har förekommit mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna, varför anställningsmyndigheten inte får föregripa utredningens resultat. Således ska anställningsmyndigheten inte anses ha tagit ställning, ens underförstått, i frågan huruvida mobbning har förekommit på det sätt som påstås innan den har tagit del av resultatet av den administrativa utredningen. Med andra ord ingår det som en nödvändig del i själva innebörden av att det inleds en administrativ utredning att administrationen inte tar ställning i förtid, väsentligen på grundval av den ensidiga beskrivning av de faktiska omständigheterna som har lämnats i begäran om bistånd, eftersom myndigheten tvärtom måste avstå från att ta ställning till dess att nämnda utredning har avslutats. Inom ramen för utredningen ska påståendena från den tjänsteman eller den anställde som har framställt begäran om bistånd jämföras dels med den version av de faktiska omständigheterna som den påstådde mobbaren lämnar, dels med de versioner av dessa omständigheter som lämnas av eventuella vittnen till de händelser som påstås utgöra ett åsidosättande från den påstådde mobbarens sida av artikel 12a i tjänsteföreskrifterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 april 2017, HF/parlamentet,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Om administrationen efter en administrativ utredning – i förekommande fall utförd med hjälp av en från anställningsmyndigheten fristående instans som den särskilda rådgivande kommittén för ackrediterade parlamentsassistenter – finner att det faktiskt har förekommit mobbning, kan detta i sig få en välgörande inverkan på den mobbade tjänstemannens eller den mobbade anställdes terapeutiska rehabilitering. En sådan slutsats kan dessutom inte endast läggas till grund för disciplinära åtgärder mot mobbaren utan även i förekommande fall åberopas av offret i samband med en talan inför nationell domstol, varvid anställningsmyndighetens biståndsplikt enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna fortsätter att gälla och inte upphör när den berörde anställdes anställning upphör. En fullständig administrativ utredning kan också göra det möjligt att i stället vederlägga det påstådda offrets påståenden, vilket skapar förutsättningar för att gottgöra den skada som den som har varit föremål för ogrundade anklagelser eventuellt kan ha lidit genom att utredas som påstådd mobbare (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 april 2017, HF/parlamentet,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, punkt
och där angiven rättspraxis).
Härvidlag erinrar tribunalen inledningsvis om att det inte föreskrivs något särskilt förfarande i tjänsteföreskrifterna som administrationen är skyldig att följa vid handläggningen av en begäran om bistånd enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna som har framställts med stöd av artikel 90.1 i tjänsteföreskrifterna och som avser en tjänstemans eller anställds påstående att en annan tjänsteman eller anställd, eller för den delen en ledamot av en institution, har uppvisat ett beteende gentemot vederbörande som strider mot artikel 12a i tjänsteföreskrifterna (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
).
Vidare erinrar tribunalen om att när en tjänsteman eller en anställd har framställt en begäran om bistånd enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna avseende handlingar som har utförts av en annan person – en tjänsteman, en anställd eller för den delen en ledamot av en institution – och som påstås utgöra mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna, inleds det visserligen i förekommande fall ett administrativt utredningsförfarande med anledning av denna begäran, men det kan inte anses vara fråga om ett utredningsförfarande som inleds mot den tjänsteman eller den anställde som har framställt begäran (se, för ett liknande resonemang, dom av den 16 maj 2012, Skareby/kommissionen,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, punkt
). Enligt fast rättspraxis har nämligen den som har framställt begäran om bistånd och som gör gällande att det har förekommit mobbning huvudsakligen till uppgift att samarbeta vid genomförandet av den administrativa utredningen, så att de faktiska omständigheterna kan fastställas (dom av den 26 januari 1989, Koutchoumoff/kommissionen,
224/87
,
EU:C:1989:38
, punkterna
och
, dom av den 25 oktober 2007, Lo Giudice/kommissionen,
T‑154/05
,
EU:T:2007:322
, punkt
, och dom av den 6 oktober 2015, CH/parlamentet,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, punkt
).
Iakttagandet av rätten till försvar, som avses i artikel 48 i stadgan (vars rubrik lyder ”Presumtion för oskuld och rätten till försvar”), kräver visserligen att om ett beslut på ett påtagligt sätt påverkar intressena för en person till vilket det riktar sig, så ska den personen beredas tillfälle att på ett ändamålsenligt sätt yttra sig angående de omständigheter som kan läggas honom eller henne ”till last” som grund för detta beslut (dom av den 14 juni 2016, Marchiani/parlamentet,
C‑566/14 P
,
EU:C:2016:437
, punkt
), och iakttagandet av rätten till försvar innefattar dessutom iakttagandet av den kontradiktoriska principen, som är mer långtgående än rätten att yttra sig och som för övrigt också garanteras som en del av artikel 41 i stadgan (vars rubrik lyder ”Rätt till god förvaltning”). Emellertid kan iakttagandet av rätten till försvar, i den mening som avses i artikel 48 i stadgan, endast åberopas i samband med ett förfarande som inleds ”mot” en person och som kan leda till en rättsakt som går denna person emot och i vilken administrationen fastställer omständigheter som läggs denna person till last (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
; se även, för ett liknande resonemang, dom av den 16 maj 2012, Skareby/kommissionen,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, punkt
).
Härav följer att inom ramen för det förfarande som tillsättnings- eller anställningsmyndigheten tillämpar för att ta ställning till en begäran om bistånd som avser åsidosättande av artikel 12a i tjänsteföreskrifterna, kan den som har framställt begäran inte åberopa den rätt till försvar som avses i artikel 48 i stadgan vare sig som sådan eller med hänvisning till att den kontradiktoriska principen påstås ha åsidosatts inom ramen för ovannämnda förfarande (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
).
Detsamma gäller för övrigt även den påstådde mobbaren. Denne kan visserligen ha anklagats personligen i den begäran om bistånd som har lett till att den administrativa utredningen har inletts och kan redan i detta skede behöva försvara sig mot de anklagelser som riktas mot honom eller henne, vilket motiverar att han eller hon ska ges möjlighet att yttra sig, eventuellt vid flera tillfällen, under utredningen (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
; se även, för ett liknande resonemang, dom av den 17 september 2014, CQ/parlamentet,
F‑12/13
,
EU:F:2014:214
, punkt
). Det är emellertid först i ett senare skede av förfarandet som den påstådde mobbaren kan komma att omfattas av rätten till försvar, i den mening som avses i artikel 48 i stadgan, och särskilt av den kontradiktoriska principen, nämligen om ett disciplinärt förfarande inleds mot honom eller henne genom att ärendet hänskjuts till disciplinnämnden eller till någon motsvarande instans. Härvidlag ska det framhållas att det i tjänsteföreskrifterna endast föreskrivs en rätt för en anklagad tjänsteman eller anställd att yttra sig över det principiellt lämpliga i att inleda det disciplinära förfarandet och att förfarandet blir kontradiktoriskt först efter det att ärendet har hänskjutits till disciplinnämnden (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
; se även, för ett liknande resonemang, dom av den 19 mars 1998, Tzoanos/kommissionen,
T‑74/96
,
EU:T:1998:58
, punkt
).
Den som i egenskap av förmodat offer framställer en begäran om bistånd ska emellertid tillerkännas vissa processuella rättigheter som skiljer sig från den rätt till försvar som avses i artikel 48 i stadgan och inte är lika omfattande som den rätten (dom av den 16 maj 2012, Skareby/kommissionen,
F‑42/10
,
EU:F:2012:64
, punkt
, och dom av den 16 december 2015, De Loecker/utrikestjänsten,
F‑34/15
,
EU:F:2015:153
, punkt
). Dessa processuella rättigheter faller under den rätt till god förvaltning som numera föreskrivs i artikel 41 i stadgan (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
).
Syftet med en administrativ utredning som administrationen inleder med anledning av en begäran om bistånd enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna är ju att det med hjälp av utredningens slutsatser ska kunna bringas klarhet i de omtvistade omständigheterna, så att administrationen slutligt ska kunna ta ställning i frågan och därvid antingen besluta att lämna begäran om bistånd utan avseende eller – när påståendena om de faktiska omständigheterna visar sig stämma och dessa omständigheter träffas av artikel 12a i tjänsteföreskrifterna – eventuellt inleda ett disciplinärt förfarande för att i förekommande fall vidta disciplinära åtgärder mot den påstådde mobbaren (se, beträffande en tjänsteman eller en anställd, dom av den 24 april 2017, HF/parlamentet,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, punkt
, och, beträffande en ledamot av en institution, dom av den 6 oktober 2015, CH/parlamentet,
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
, punkt
).
Av detta följer till att börja med att när administrationen, inom ramen för de åtgärder som den beslutar att vidta med anledning av begäran om bistånd, beslutar att inleda ett disciplinärt förfarande enligt artikel 86 i tjänsteföreskrifterna (eller något annat liknande förfarande) på grund av att den person som anklagas i begäran har överträtt det förbud som anges i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna, inleds detta förfarande gentemot nämnda person, som alltså är den påstådde mobbaren, vilket gör att han eller hon då kan åberopa alla de processrättsliga skyddsregler varigenom rätten till försvar enligt artikel 48 i stadgan – och särskilt den kontradiktoriska principen – genomförs. När det är fråga om en tjänsteman eller en anställd rör det sig om de skyddsregler som föreskrivs i bilaga IX till tjänsteföreskrifterna (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
), och när det är fråga om en parlamentsledamot rör det sig om skyddsreglerna i artikel 166 i parlamentets arbetsordning.
Vidare förhåller det sig så, att när administrationen med anledning av begäran om bistånd finner att de omständigheter som har åberopats till stöd för begäran är ogrundade och att det åberopade beteendet således inte utgör mobbning, i den mening som avses i artikel 12a i tjänsteföreskrifterna, utgör detta ett beslut som går den som har framställt begäran om bistånd emot (se, för ett liknande resonemang, dom av den 12 september 2007, Combescot/kommissionen,
T‑249/04
,
EU:T:2007:261
, punkt
, och dom av den 11 maj 2010, Nanopoulos/kommissionen,
F‑30/08
,
EU:F:2010:43
, punkt
) och som berör denna person negativt, i den mening som avses i artikel 41.2 a i stadgan (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
).
För att rätten till god förvaltning ska iakttas, måste därför den som har framställt begäran om bistånd nödvändigtvis, i enlighet med artikel 41.2 a i stadgan, få yttra sig på ett ändamålsenligt sätt innan tillsättnings- eller anställningsmyndigheten fattar beslutet att avslå nämnda begäran. Detta innebär att den berörda personen måste höras i förväg rörande de skäl som tillsättnings- eller anställningsmyndigheten avser att åberopa till stöd för att avslå begäran (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
).
I förevarande mål är det utrett att sökanden hördes i förväg av anställningsmyndigheten, i det aktuella fallet på grundval av det motiverade beslutet och skrivelsen av den 24 januari 2017 från parlamentets generaldirektör för personal, innan nämnda myndighet antog det angripna beslutet. Sökanden anser emellertid att hon inom ramen för de skriftliga synpunkter som hon ingav den 10 februari 2017 inte gavs möjlighet att yttra sig på ett ändamålsenligt sätt, eftersom hon saknade möjlighet att till grund för sina synpunkter lägga det yttrande, den rapport eller de slutsatser som hade antagits av den särskilda rådgivande kommittén för ackrediterade parlamentsassistenter (det var inte nödvändigtvis exakt känt på det aktuella stadiet vilken form nämnda kommittés ställningstagande hade uppvisat) och protokollen över vittnesförhören.
Tribunalen ska därför pröva huruvida sökandens rätt att yttra sig i det aktuella fallet innebar att hon, för att kunna lämna synpunkter på de skäl till att avslå begäran om bistånd som anställningsmyndigheten hade anfört genom hänvisning till det motiverade beslutet, även borde ha fått tillgång till yttrandet från den särskilda rådgivande kommittén (som eventuellt antogs i form av en rapport eller i form av slutsatser) och till protokollen över de förhör som nämnda kommitté hade genomfört.
–
Huruvida anställningsmyndigheten, för att iaktta sökandens rätt att yttra sig, var skyldig att före antagandet av det angripna beslutet låta henne ta del av den särskilda rådgivande kommitténs yttrande
I ett mål som inte rörde tjänsteföreskrifterna utan de regler som är tillämpliga på Europeiska centralbanken (ECB) fann tribunalen att när en anställd vid ECB har ingett vad som i dess regler kallas för ett ”klagomål” rörande faktiska omständigheter som påstås utgöra mobbning, såsom detta begrepp definieras i ECB:s regler, och administrationen beslutar att inleda en administrativ utredning som utmynnar i att det utarbetas en rapport, ska den som har ingett klagomålet i likhet med den utpekade mobbaren ges möjlighet att framföra sina synpunkter på det utkast till utredningsrapport som enligt ECB:s regler ska utarbetas innan ECB:s administration fattar beslut om klagomålet eller åtminstone ges möjlighet att framföra sina synpunkter på de omständigheter som administrationen avser att beakta vid antagandet av sitt beslut (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 september 2015, Cerafogli/ECB,
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
, punkt
).
Vad tillsättningsmyndigheten eller i förekommande fall anställningsmyndigheten handlägger inom tjänsteföreskrifternas tillämpningsområde är inte ett ”klagomål” utan en ”begäran om bistånd” som har framställts i enlighet med artiklarna 24 och 90.1 i tjänsteföreskrifterna. Till skillnad från i ECB:s regelverk anges det inte något särskilt förfarande i tjänsteföreskrifterna för hur tillsättnings- eller anställningsmyndigheten ska handlägga en begäran om bistånd med stöd av artikel 24 i tjänsteföreskrifterna i vilken det framförs påståenden om åsidosättande av artikel 12a i tjänsteföreskrifterna, och det finns inte heller någon bestämmelse i tjänsteföreskrifterna där det uttryckligen anges att den som har framställt en begäran om bistånd eller den som i en sådan begäran pekas ut som påstådd mobbare ska få ta del av det yttrande, den rapport eller de slutsatser som antas av en rådgivande kommitté såsom den särskilda rådgivande kommittén för ackrediterade parlamentsassistenter eller av protokollen över de vittnesförhör som en sådan kommitté har hållit (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
).
Det har härvidlag slagits fast att förutsatt att hänsyn tas till de anklagade personernas och vittnenas intressen i en utredning finns det inte några bestämmelser i tjänsteföreskrifterna som hindrar att en slutlig utredningsrapport överlämnas till tredje part som har ett legitimt intresse av att ta del av den, såsom är fallet med en person som har framställt en begäran om bistånd enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna och därvid har gjort gällande att artikel 12a i tjänsteföreskrifterna har åsidosatts. I detta sammanhang har det framhållits att vissa institutioner, inom ramen för sin självbestämmanderätt vid genomförandet av dessa bestämmelser i tjänsteföreskrifterna, ibland har använt sig av denna lösning och överlämnat den slutliga utredningsrapporten till den som hade begärt bistånd, antingen genom att redan innan talan väcktes i unionsdomstolen foga nämnda rapport till det slutliga beslutet rörande begäran om bistånd eller genom att verkställa en åtgärd för processledning som har beslutats av unionsdomstolen i första instans (se, för ett liknande resonemang, dom av den 11 juli 2013, Tzirani/kommissionen,
F‑46/11
,
EU:F:2013:115
, punkt
), exempelvis en sådan åtgärd för processledning som den av den 17 april 2018 som parlamentet i det aktuella fallet har underlåtit att rätta sig efter.
Tribunalen anser emellertid att när anställningsmyndigheten, som i det aktuella fallet, beslutar att inhämta ett yttrande från en rådgivande kommitté (eventuellt i form av en rapport eller i form av slutsatser) till vilken den uppdrar att genomföra en administrativ utredning och när myndigheten sedan i beslutet rörande begäran om bistånd beaktar yttrandet från denna rådgivande kommitté, ska detta yttrande – som är rådgivande och kan upprättas i en icke-konfidentiell form där hänsyn tas till den anonymitet som vittnena har beviljats – i princip delges den som har framställt begäran om bistånd i kraft av dennes rätt att yttra sig, även om de interna bestämmelserna mot mobbning av ackrediterade parlamentsassistenter inte föreskriver ett sådant överlämnande (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
).
Någon annan bedömning föranleds inte av den av parlamentet åberopade omständigheten att det i det aktuella fallet rör sig om en handling som har upprättats av den särskilda rådgivande kommittén för ackrediterade parlamentsassistenter och inte, som i domen av den 29 juni 2018, HF/parlamentet (
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
), om en handling som har upprättats av den allmänna rådgivande kommittén.
Det är förvisso riktigt, som parlamentet har understrukit, att den särskilda rådgivande kommittén endast avger ett ”motiverat yttrande” till talmannen, vilket inte är bindande för talmannen när denne i sin tur fattar ett motiverat beslut som sedan ingår i underlaget för anställningsmyndighetens beslut rörande begäran om bistånd. Parlamentet har särskilt framhållit denna omständighet och betonat att till skillnad från när den allmänna rådgivande kommittén medverkar vid handläggningen av en begäran om bistånd, har talmannen möjlighet att ingripa när en begäran om bistånd från en ackrediterad parlamentsassistent handläggs under medverkan av den särskilda rådgivande kommittén, varvid talmannen ”har en exklusiv beslutanderätt såvitt avser förekomsten eller avsaknaden av mobbning som är mycket mer väldefinierad än generalsekreterarens motsvarande befogenhet i ärenden som rör mobbning av tjänstemän”.
Denna omständighet kan emellertid inte – lika lite som parlamentets önskan om att arbetet i den särskilda rådgivande kommittén ska få förbli strikt konfidentiellt, så att kvestorerna ska vilja fortsätta att delta i detta arbete – motivera ett åsidosättande av varje tjänstemans eller anställds grundläggande rätt enligt artikel 41.2 a i stadgan att få yttra sig på ett ändamålsenligt sätt innan anställningsmyndigheten fattar beslut rörande den begäran om bistånd som tjänstemannen eller den anställde har framställt.
I synnerhet bör den särskilda rådgivande kommitténs yttrande (oaktat att det inte är rättsligt bindande), med tanke på att det har varit tillgängligt både för talmannen (i samband med antagandet av det motiverade beslutet) och för anställningsmyndigheten (vid beslutet rörande begäran om bistånd), göras tillgängligt även för den ackrediterade parlamentsassistenten, så att han eller hon kan ta ställning till dess innehåll innan anställningsmyndigheten fattar beslut rörande begäran om bistånd på grundval – om så endast indirekt – av nämnda yttrande. I det aktuella fallet var det inte tillräckligt att sökanden fick ta del enbart av det motiverade beslutet, även om talmannen i det beslutet uppgav sig redogöra för innehållet i den särskilda rådgivande kommitténs slutsatser.
När det sedan gäller risken för att vittnenas identitet kan komma att röjas – varvid det kan finnas parlamentsledamöter bland vittnena – om sökanden får ta del av innehållet i den särskilda rådgivande kommitténs yttrande, finner tribunalen att det inte finns något som hindrar att nämnda kommitté utformar sitt yttrande (vilket eventuellt har formen av en rapport eller av slutsatser) på ett sådant sätt att det inte är möjligt att identifiera de vittnen som har bistått den administrativa utredningen. Parlamentet kan således inte vinna framgång med detta argument, särskilt inte mot bakgrund av de omständigheter som är för handen i det aktuella målet, där tribunalen ju inte har fått ta del av den aktuella handlingen och därför inte känner till dess innehåll och inte ens – med tanke på att parlamentet har hänvisat till nämnda handling på varierande sätt – kan vara säker på om det rör sig om ett yttrande, om en rapport eller om slutsatser.
Mot bakgrund av det ovan anförda finner tribunalen att anställningsmyndigheten åsidosatt sökandens rätt att yttra sig enligt artikel 41 i stadgan genom att i det angripna beslutet och beslutet att avslå klagomålet neka henne att ta del av yttrandet från den särskilda rådgivande kommittén för ackrediterade parlamentsassistenter (vilket eventuellt har formen av en rapport eller av slutsatser) och således i det aktuella fallet ge henne otillräckliga förutsättningar att yttra sig i så måtto att hon uteslutande kunde yttra sig på grundval av det motiverade beslutet, i vilket det redovisades varför talmannen med ledning av den särskilda rådgivande kommitténs yttrande ansett att påståendena i begäran om bistånd var ogrundade.
–
Huruvida anställningsmyndigheten, för att iaktta sökandens rätt att yttra sig, var skyldig att före antagandet av det angripna beslutet låta henne ta del av protokollen över vittnesförhör
Såvitt avser protokollen över de vittnesförhör som hade hållits av den särskilda rådgivande kommittén för ackrediterade parlamentsassistenter, anser tribunalen att det, för att säkerställa ett effektivt genomförande av förbudet mot all form av mobbning eller sexuella trakasserier på arbetsplatsen, i princip är tillåtet för administrationen att föreskriva en möjlighet att garantera vittnen som går med på att lämna sina redogörelser för de omtvistade omständigheterna i ett fall av påstådd mobbning att deras vittnesmål förblir konfidentiella både gentemot den påstådde mobbaren och gentemot det förmodade offret, åtminstone inom ramen för förfarandet för handläggning av en begäran om bistånd enligt artikel 24 i tjänsteföreskrifterna (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
).
Till att börja med ska det påpekas att ett av de mål som administrationen har ålagts att försöka uppnå vid handläggningen av en begäran om bistånd är att återställa lugnet inom tjänstegrenen. Det målet skulle kunna äventyras om både den påstådde mobbaren och det förmodade offret fick ta del av innehållet i vittnesmålen, eftersom detta dels skulle kunna väcka liv i en eventuell fientlighet mellan personer inom tjänstegrenen eller institutionen, dels i framtiden skulle kunna avskräcka personer med förutsättningar att avge ett relevant vittnesmål från att göra detta (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
).
Vidare gäller att när en institution får upplysningar som har lämnats frivilligt, men med en begäran om sekretess för att bevara uppgiftslämnarens anonymitet, måste denna institution, om den går med på att ta emot sådana upplysningar, respektera detta villkor (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 7 november 1985, Adams/kommissionen,
145/83
,
EU:C:1985:448
, punkt
). Så kan vara fallet även när tjänstemän eller anställda, eller för den delen ledamöter av en institution, går med på att avge vittnesmål för att göra det möjligt för administrationen att bringa klarhet i de faktiska omständigheter som en begäran om bistånd avser, men i gengäld kräver att deras anonymitet ska säkerställas gentemot den påstådde mobbaren och/eller det förmodade offret. I detta sammanhang ska det framhållas att det visserligen är önskvärt, mot bakgrund av tjänsteföreskrifterna eller av politiska skäl, att sådana personer medverkar, men att de inte nödvändigtvis är tvungna att samarbeta under en utredning genom att vittna (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
).
När administrationen väl beslutar att inleda ett disciplinärt förfarande mot en påstådd mobbare, ankommer det emellertid på tillsättnings- eller anställningsmyndigheten att till den berörda personen översända alla de handlingar som myndigheten vill underställa disciplinnämndens bedömning, och det ankommer på disciplinnämnden att i förekommande fall på nytt höra vittnena till de påtalade omständigheterna (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
). Detta resonemang är analogt tillämpligt på fall som rör ledamöter av en institution, exempelvis parlamentet, för vilka det föreskrivs ett särskilt förfarande, exempelvis det som anges i artikel 166 i parlamentets arbetsordning.
Mot bakgrund av det ovan anförda finner tribunalen att anställningsmyndigheten i det aktuella fallet inte åsidosatt sökandens rätt att yttra sig enligt artikel 41 i stadgan genom att under det administrativa förfarandet neka henne att ta del av protokollen över vittnesförhören.
–
Konsekvenserna av att parlamentet åsidosatt sökandens rätt att yttra sig genom att under det administrativa förfarandet inte låta henne ta del av den särskilda rådgivande kommitténs yttrande
Såvitt avser konsekvenserna av att sökanden under det administrativa förfarandet inte fick ta del av yttrandet från den särskilda rådgivande kommittén för ackrediterade parlamentsassistenter, erinrar tribunalen om att det följer av rättspraxis att även om rätten till försvar faktiskt har åsidosatts, kan den grunden endast godtas om förfarandet skulle ha kunnat leda till ett annat resultat om denna oegentlighet inte hade förelegat (se, för ett liknande resonemang, beslut av den 14 april 2016, Dalli/kommissionen,
C‑394/15 P
, ej publicerat,
EU:C:2016:262
, punkt
; se även, för ett liknande resonemang, dom av den 6 februari 2007, Wunenburger/kommissionen,
T‑246/04 och T‑71/05
,
EU:T:2007:34
, punkt
, och dom av den 24 april 2017, HF/parlamentet,
T‑584/16
,
EU:T:2017:282
, punkt
).
För prövning av den frågan skulle det krävas att både sökanden och tribunalen hade tillgång till den särskilda rådgivande kommitténs yttrande (som kan tänkas ha formen av en rapport eller av slutsatser), i förekommande fall till en icke-konfidentiell version därav, så att sökanden kunde ange vilka argument hon skulle ha kunnat göra gällande under det administrativa förfarandet om hon hade haft tillgång till denna handling och så att tribunalen kunde bedöma om detta skulle ha kunnat föranleda ett annat resultat såvitt avser anställningsmyndighetens prövning av begäran om bistånd.
Eftersom parlamentet har underlåtit att till tribunalen överlämna nämnda yttrande (som kan tänkas ha formen av en rapport eller av slutsatser) – och för övrigt även protokollen över vittnesförhören, trots att överlämnandet av sådana protokoll under det rättsliga förfarandet har befunnits utgöra en del av rätten till ett effektivt domstolsskydd (se, för ett liknande resonemang, dom av den 23 september 2015, Cerafogli/ECB,
T‑114/13 P
,
EU:T:2015:678
, punkterna
–
) – saknar tribunalen emellertid möjlighet att utföra den domstolskontroll som den har anförtrotts genom artikel 270 FEUF och genom tjänsteföreskrifterna (se, för ett liknande resonemang, dom av den 10 juni 1980, M./kommissionen,
155/78
,
EU:C:1980:150
, punkt
).
Varken EUF-fördraget, stadgan för Europeiska unionens domstol eller tribunalens rättegångsregler föreskriver någon möjlighet att ålägga påföljder vid underlåtenhet att rätta sig efter ett beslut om åtgärder för bevisupptagning som har fattats med stöd av artikel 92 i rättegångsreglerna, exempelvis beslutet av den 18 maj 2018. Tribunalens enda möjliga reaktion när en svarande inte rättar sig efter ett sådant beslut – något som för övrigt innebär ett åsidosättande av den skyldighet till lojalt samarbete som föreskrivs i artikel 13.2 FEU – är därför att den i sitt slutliga avgörande drar samtliga lämpliga slutsatser därav (dom av den 12 maj 2010, kommissionen/Meierhofer,
T‑560/08 P
,
EU:T:2010:192
, punkt
).
Parlamentet kan inte motivera sin vägran att lämna ut de handlingar som tribunalen inom ramen för beslutet av den 18 maj 2018 har krävt att få ta del av genom att göra gällande att det åligger parlamentet – i linje med vad tribunalen fann i domen av den 29 juni 2018, HF/parlamentet (
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkterna
–
) – att bevara anonymiteten för personer, inbegripet parlamentsledamöter, som har gått med på att vittna, och att ett sådant skydd nödvändigtvis kräver att fullständig sekretess råder såvitt avser arbetet i den särskilda rådgivande kommittén, vilket enligt parlamentet måste vara helt och hållet hemligt.
Parlamentet skulle förvisso kunna åberopa sådana överväganden med stöd av artikel 103 i rättegångsreglerna, som avser behandlingen av konfidentiella upplysningar och handlingar.
Möjligheten att inför tribunalen åberopa artikel 103 i rättegångsreglerna befriar emellertid inte parlamentet från skyldigheten att i överensstämmelse med den princip om lojalt samarbete som avses i artikel 13.2 FEU rätta sig efter bestämmelserna i beslutet av den 18 maj 2018, som i kraft av artikel 280 FEUF är verkställbart.
I synnerhet ankommer det – i motsats till vad parlamentet har gjort gällande – på tribunalen och inte på parterna i målet att bedöma huruvida handlingar som begärs in med stöd av artikel 92.3 i rättegångsreglerna är av konfidentiell art och, när sådana handlingar befinns vara konfidentiella, huruvida det med tanke på skyddet av vittnenas identitet är olämpligt att överlämna dem i befintligt skick till sökanden, så att tribunalen i stället ska anmoda svaranden att framställa antingen en icke-konfidentiell version av handlingarna där vittnenas namn liksom uppgifter som gör det möjligt att utan något rimligt tvivel fastställa deras identitet har tagits bort (se, såvitt avser en sådan åtgärd för bevisupptagning, dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
) eller också en icke-konfidentiell sammanfattning av handlingarna.
Det sistnämnda alternativet hade för övrigt i förekommande fall kunnat ge tribunalen möjlighet att bemöta parlamentets farhågor om att de påstådda omständigheterna är av en sådan art att en anonymiserad version av de berörda handlingarna inte skulle ge ett tillräckligt skydd, eftersom det enligt parlamentet vore enkelt att utifrån de redovisade omständigheterna eller de avgivna utsagorna sluta sig till vittnenas identitet.
När det gäller parlamentets kritik av tribunalens agerande i målet Curto/parlamentet (
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
), där tribunalen meddelade dom den 13 juli 2018, och i det ännu inte avgjorda målet QH/parlamentet (T‑748/16), är det i alla händelser tillräckligt att konstatera att ett beslut av den typen inte kan betecknas som onormalt, med tanke på att tribunalen helt enkelt har tillämpat bestämmelserna i sina rättegångsregler, särskilt artikel 103 i dessa (beslut av domstolens vice ordförande av den 5 juli 2018, Müller m.fl./QH,
C‑187/18 P(I)
, ej publicerat,
EU:C:2018:543
, punkt
).
Det angripna beslutet ska således ogiltigförklaras, eftersom anställningsmyndigheten avslagit sökandens begäran om bistånd utan att dessförinnan berett henne möjlighet att yttra sig på ett ändamålsenligt sätt. Den första och den andra grunden behöver med hänsyn till detta inte prövas.
Skadeståndsyrkandena
Till stöd för skadeståndsyrkandena har sökanden gjort gällande att parlamentet bör fällas till ansvar dels för de rättsstridiga handlingar som har beskrivits i de båda grunderna för yrkandena om ogiltigförklaring, dels för de fel som begicks först av den särskilda rådgivande kommittén för ackrediterade parlamentsassistenter och sedan av anställningsmyndigheten, bland annat att nämnda kommitté rättsstridigt nekade henne rätten att vid sitt förhör den 28 januari 2015 låta sig biträdas av sin rättsliga rådgivare, att det var orimligt att parlamentets förtroendeläkare endast hade ställning som observatör i kommittén och att det stred mot principen om opartiskhet att en företrädare för administrationen ingick i kommittén. Enligt sökanden bidrog dessa omständigheter i det aktuella fallet till att göra förfarandet obalanserat och partiskt och att det präglades av bristande öppenhet.
Sökanden har vidare kritiserat parlamentet för att inte ha iakttagit en skälig tidsfrist med tanke på att förfarandet för handläggning av begäran om bistånd pågick i mer än två år och tre månader räknat från den dag då hon hördes av den särskilda rådgivande kommittén till den dag då det angripna beslutet antogs. Enligt sökanden vitsordade parlamentet därvidlag, i beslutet att avslå klagomålet, att det saknades objektiva skäl som berättigade tidsutdräkten mellan förhöret och det motiverade beslutet. Sökanden har tillagt att hon fick vänta ytterligare sju månader efter antagandet av det motiverade beslutet innan anställningsmyndigheten uppmanade henne att lämna synpunkter och att detta till yttermera visso inte var något spontant agerande från nämnda myndighet, utan ett svar på en hänvändelse från hennes sida.
Mot bakgrund av detta har sökanden krävt gottgörelse för tre fall av ideell skada, nämligen för det första en skada med anknytning till ett klimat av ovisshet, rättsosäkerhet och rädsla för att inte bli rättvist behandlad, för vilken hon har yrkat ersättning till ett belopp av 5000 euro, för det andra en skada med anknytning till anställningsmyndighetens senfärdighet vid handläggningen av begäran om bistånd, för vilken hon har yrkat ersättning till ett belopp av 13500 euro, och för det tredje en skada med anknytning till de rättsstridigheter som avses i de båda grunderna för yrkandena om ogiltigförklaring, för vilken hon i överensstämmelse med rätt och billighet har yrkat ersättning till ett belopp av 50000 euro mot bakgrund av dels hennes svårigheter att förstå varför begäran om bistånd avslogs, dels anställningsmyndighetens inställning, som inte gav henne intrycket att nämnda myndighet verkligen försökte skydda henne i överensstämmelse med sin biståndsplikt.
Parlamentet har yrkat att skadeståndsyrkandena ska ogillas.
Såvitt avser sökandens önskemål om att få åtföljas av sin rättsliga rådgivare när hon hördes av den särskilda rådgivande kommittén, har parlamentet framhållit att sökandens roll i det administrativa utredningsförfarandet är att ge sin version av de faktiska omständigheterna, så att kommittén kan avgöra huruvida dessa omständigheter utgör mobbning, inte att medverka i ett ackusatoriskt förfarande mot den påstådde mobbaren – detta skulle ju i praktiken medföra att den ackrediterade parlamentsassistenten fungerade som åklagare inför kommittén medan parlamentsledamoten blev tvungen att försvara sig. Med tanke på att ett påstått offer för mobbning har mer begränsade processuella rättigheter än en påstådd förövare, saknade sökanden enligt parlamentet rätt att låta sig biträdas av sin advokat när hon hördes av den särskilda rådgivande kommittén. Att de interna bestämmelserna mot mobbning av ackrediterade parlamentsassistenter inte ändrades förrän den 6 juli 2015 såvitt avsåg att det påstådda offret skulle höras ensamt saknar enligt parlamentet relevans, dels eftersom den ändringen endast innebar en kodifiering av tidigare praxis, dels eftersom en tjänsteman eller anställd enligt den rättspraxis som bygger på domen av den 16 december 1976, Perinciolo/rådet (
124/75
,
EU:C:1976:186
, punkterna
–
), har rätt att låta sig biträdas av en advokat under ett administrativt förfarande endast om detta uttryckligen föreskrivs i det tillämpliga regelverket. Vidare anser parlamentet att den omständigheten att dess juridiska rådgivare var närvarande vid förhöret med sökanden saknade betydelse, eftersom rådgivaren endast hade ställning som observatör. Dessutom var det befogat att rådgivaren var närvarande, så att det kunde säkerställas att den administrativa utredningen genomfördes i överensstämmelse med tjänsteföreskrifterna. Däremot var syftet med rådgivarens närvaro inte att försvara X:s intressen mot sökandens intressen, eftersom förfarandet inför den särskilda rådgivande kommittén i alla händelser inte är kontradiktoriskt.
Såvitt avser tidsutdräkten för förfarandet har parlamentet framhållit att under den sextonmånadersperiod som sökanden har hänvisat till höll den särskilda rådgivande kommittén sju möten, hörde ett flertal vittnen och prövade de påstådda omständigheterna. Detta innebär enligt parlamentet att den aktuella tidsutdräkten är befogad. Parlamentet har i detta sammanhang uppgett att nämnda kommitté avgav en slutlig rapport den 7 april 2016 men har likväl gjort gällande att den gottgörelse som anställningsmyndigheten gav i svaret på klagomålet uteslutande avsåg sjumånadersperioden mellan det motiverade beslutet och det angripna beslutet. I alla händelser har parlamentet framhållit att det tog viss tid att inrätta en effektiv struktur för att pröva fall där parlamentsledamöter anklagas för mobbning.
Därvidlag erinrar tribunalen om att ogiltigförklaring av en rättsstridig rättsakt, såsom det angripna beslutet, enligt fast rättspraxis i sig utgör lämplig och i princip tillräcklig gottgörelse för den ideella skada som rättsakten kan ha orsakat. Så är emellertid inte fallet om sökanden visar att han eller hon har lidit en ideell skada som är fristående från den rättsstridighet som har föranlett ogiltigförklaringen och som inte fullständigt kan gottgöras genom nämnda ogiltigförklaring (se, för ett liknande resonemang, dom av den 6 juni 2006, Girardot/kommissionen,
T‑10/02
,
EU:T:2006:148
, punkt
, och dom av den 16 maj 2017, CW/parlamentet,
T‑742/16 RENV
, ej publicerad,
EU:T:2017:338
, punkt
).
Såvitt avser det skadeståndsyrkande som grundar sig på de rättsstridigheter som avses i den första grunden för talan, borde därför ogiltigförklaringen av det angripna beslutet i princip utgöra lämplig och tillräcklig gottgörelse för den ideella skada som sökanden har lidit till följd av den av tribunalen konstaterade rättsstridigheten. Under vissa särskilda omständigheter, exempelvis sådana som domstolen nämnde i punkterna 26–29 i domen av den 7 februari 1990, Culin/kommissionen (
C‑343/87
,
EU:C:1990:49
), kan emellertid en person som för att få sina rättigheter erkända har behövt föra först en administrativ och sedan en rättslig process drabbas av en känsla av att ha blivit orättvist behandlad och ett lidande som kan anses utgöra en skada som är fristående från den rättsstridighet som redan har gottgjorts genom ogiltigförklaringen av den angripna rättsakten (se, för ett liknande resonemang, dom av den 29 april 2015, CC/parlamentet,
T‑457/13 P
,
EU:T:2015:240
, punkterna
–
). I det aktuella fallet ska sådana särskilda omständigheter anses föreligga i form av parlamentets underlåtenhet att rätta sig efter tribunalens åtgärd för bevisupptagning, eftersom parlamentets inställning har hindrat tribunalen från att fullständigt utföra sin domstolskontroll och har förstärkt sökandens känsla av orättvisa och förvirring, vilket utgör en ideell skada som inte kan gottgöras på lämpligt sätt och i tillräcklig omfattning genom att det angripna beslutet ogiltigförklaras med hänvisning till den första grunden för talan.
Såvitt avser de skadeståndsyrkanden som grundar sig på de rättsstridigheter som sökanden har åberopat inom ramen för den andra grunden för talan, konstaterar tribunalen att den i nuläget inte kan pröva dessa yrkanden. Tribunalen saknar nämligen för närvarande möjlighet att yttra sig om de argument som sökanden har anfört till stöd för nämnda grund, eftersom anställningsmyndigheten i samband med att den rättar sig efter föreliggande dom dels ska låta sökanden yttra sig på ett ändamålsenligt sätt, dels i förekommande fall ska fatta ett nytt beslut rörande begäran om bistånd.
Såvitt avser den omständigheten att sökanden inte tilläts att biträdas av sin rättsliga rådgivare när hon hördes av den särskilda rådgivande kommittén, konstaterar tribunalen att det inte föreskrivs någon sådan möjlighet i den lagstiftning som är tillämplig vid parlamentet. I alla händelser ingår de förhör som nämnda kommitté håller inte – som tribunalen har erinrat om i punkterna 71–73 ovan – i något kontradiktoriskt förfarande mot den som har begärt bistånd med stöd av artikel 24 i tjänsteföreskrifterna. Således är det visserligen inte uteslutet att en anställningsmyndighet kan besluta om att föreskriva att personer som hörs under en administrativ utredning får låta sig biträdas av en kollega, en personalrepresentant eller till och med en rättslig rådgivare, men däremot kan sökanden inte under åberopande av principen om parternas likställdhet i processen eller principen om god förvaltningssed tvinga anställningsmyndigheten att föreskriva en sådan möjlighet såvitt avser de förhör som hålls av den särskilda rådgivande kommittén. Dessutom förefaller det inte heller som om X hade rätt att biträdas av en rättslig rådgivare vid sitt förhör. Att parlamentets juridiska rådgivare fick delta som observatör i den särskilda rådgivande kommitténs arbete, även vid förhör, kan inte anses medföra att nämnda kommittés arbete blir ogiltigt.
Såvitt avser den särskilda rådgivande kommitténs sammansättning har tribunalen tidigare slagit fast, vad avser den allmänna rådgivande kommittén, att även om administrationen och personalrepresentationen inte är helt likvärdigt representerade bland den kommitténs ledamöter finns det tillräckliga garantier för att det yttrande som kommittén utformar och antar för överlämnande till anställningsmyndigheten är opartiskt och objektivt med tanke på att en av parlamentets förtroendeläkare medverkar i kommittén, att kommittén ”arbetar helt självständigt, oberoende och konfidentiellt” och på att överläggningarna är av kollegial karaktär (dom av den 29 juni 2018, HF/parlamentet,
T‑218/17
, överklagad,
EU:T:2018:393
, punkt
; se även, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 30 maj 2002, Onidi/kommissionen,
T‑197/00
,
EU:T:2002:135
, punkt
, och dom av den 17 mars 2015, AX/ECB,
F‑73/13
,
EU:F:2015:9
, punkt
).
Dessa överväganden gäller i tillämpliga delar även för den särskilda rådgivande kommittén. Sökanden kan således inte med framgång kräva att förtroendeläkaren ska ha större befogenheter att delta i kommitténs beslutsfattande eller ifrågasätta att anställningsmyndigheten är företrädd i kommittén genom den allmänna rådgivande kommitténs ordförande.
Såvitt avser tidsutdräkten för handläggningen av begäran om bistånd noterar tribunalen att det i tjänsteföreskrifterna inte anges något särskilt förfarande för handläggningen av en begäran av det aktuella slaget, inte ens när en sådan begäran avser ett påstått åsidosättande av artikel 12a i tjänsteföreskrifterna, och att det där inte heller specificeras någon tidsfrist. Detsamma gäller för de interna bestämmelserna mot mobbning av ackrediterade parlamentsassistenter, även om det där anges att handläggningen ska ske i flera steg där både den särskilda rådgivande kommittén och talmannen ska medverka. Således ska anställningsmyndigheten vid handläggningen av en begäran av det aktuella slaget iaktta principen om skälig tidsfrist (se, för ett liknande resonemang, dom av den 24 april 2017, HF/parlamentet,
T‑570/16
,
EU:T:2017:283
, punkterna
och
). Detta betyder att den berörda unionsinstitutionen eller det berörda unionsorganet vid genomförandet av den administrativa utredningen och under den fortsatta handläggningen av begäran om bistånd ska se till att varje åtgärd vidtas inom skälig tid i förhållande till den föregående åtgärden (dom av den 13 juli 2018, Curto/parlamentet,
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
, punkt
). Vid bedömningen av huruvida tidsutdräkten för den administrativa utredningen och handläggningen av begäran om bistånd har varit skälig, ska hänsyn tas till hur betydelsefull tvisten är för den berörda personen, hur komplicerat ärendet är och hur de inblandade parterna har agerat (se, för ett liknande resonemang och analogt, dom av den 10 juni 2016, HI/kommissionen,
F‑133/15
,
EU:F:2016:127
, punkt
och där angiven rättspraxis).
I det aktuella fallet finner tribunalen på ett allmänt plan att den särskilda rådgivande kommittén behövde mer än fjorton månader för att slutföra sin utredning, räknat från den dag då sökanden hördes, det vill säga den 28 januari 2015, till den dag då kommittén enligt uppgift ska ha avslutat sitt arbete, det vill säga den 7 april 2016. Vidare gick det mer än sju månader från det att domen CH/parlamentet (
F‑132/14
,
EU:F:2015:115
) meddelades den 6 oktober 2015 till dess att talmannen, efter att ha tagit del av den särskilda rådgivande kommitténs slutsatser, den 18 maj 2016 fattade det motiverade beslutet. Dessutom tvingades sökanden vänta ytterligare nästan åtta månader innan hon slutligen uppmanades – efter att själv ha framfört önskemål om att få en sådan uppmaning – att inge synpunkter på det motiverade beslutet innan anställningsmyndigheten i sin tur skulle fatta beslut rörande begäran om bistånd.
Till yttermera visso är tribunalen inte i stånd att bedöma hur arbetet i den särskilda rådgivande kommittén fortlöpt, eftersom parlamentet har underlåtit att rätta sig efter tribunalens åtgärd för bevisupptagning. Bland annat saknar tribunalen uppgifter om antalet möten och förhör som hölls liksom om omfattningen av de slutsatser som kommittén hade att utarbeta och anta i kollegial ordning. I avsaknad av konkret bevisning har tribunalen i detta hänseende nämligen inget annat att grunda sin bedömning på än parlamentets påståenden, vilka inte utgör något fullgott underlag.
Såvitt slutligen avser parlamentets påståenden att det ska ha tillstött svårigheter vid utformningen av förfarandet för att handlägga en begäran om bistånd från en ackrediterad parlamentsassistent som avser parlamentsledamöters beteende, kan parlamentet inte med framgång åberopa sådana svårigheter för att undgå sina skyldigheter enligt artikel 31 i stadgan (se, för ett liknande resonemang, dom av den 13 juli 2018, Curto/parlamentet,
T‑275/17
,
EU:T:2018:479
, punkt
) och enligt artiklarna 12a och 24 i tjänsteföreskrifterna (se, analogt, dom av den 5 februari 2016, GV/utrikestjänsten,
F‑137/14
,
EU:F:2016:14
, punkt
) att garantera sina tjänstemän och anställda hälsosamma, säkra och värdiga arbetsförhållanden och således att inom skälig tid ge dem tillgång till förfaranden som gör det möjligt att se till att deras arbetsförhållanden uppfyller dessa krav. Med tanke på att artikel 12a i tjänsteföreskrifterna trädde i kraft den 1 maj 2004 och att domen i målet CH/parlamentet (
F‑129/12
,
EU:F:2013:203
) meddelades den 12 december 2013, är det dessutom inte rimligt att parlamentet, såsom har gjort gällande, skulle ha behövt så många år på sig för att utforma och inrätta en sådan instans som den särskilda rådgivande kommittén. Till yttermera visso inrättades nämnda kommitté den 14 april 2014, och den avgav inte sitt yttrande förrän fjorton månader efter det att den hade hört sökanden, X och CN.
Tribunalen finner således att handläggningen av begäran om bistånd tog förhållandevis lång tid, utan att det fanns någon egentlig grund för denna tidsutdräkt. Denna slutsats ligger för övrigt delvis i linje med den bedömning som parlamentets generalsekreterare gjort i beslutet att avslå klagomålet. Mot bakgrund av att det i ett ärende av det aktuella slaget står så mycket på spel för det påstådda offret och med tanke på att anställningsmyndigheten förhalat handläggningen av ärendet, finner tribunalen det påkallat att slå fast att principen om iakttagande av en skälig tidsfrist har åsidosatts.
Mot bakgrund av dessa omständigheter, vilka har vållat sökanden en ideell skada som anställningsmyndigheten hittills inte har gottgjort utöver att utge 1500 euro i ersättning till henne, och mot bakgrund av att denna ideella skada – såsom sökanden gjorde gällande i sitt yttrande av den 10 juli 2018 – har förvärrats genom parlamentets underlåtenhet att rätta sig efter tribunalens åtgärd för bevisupptagning, finner tribunalen, efter att i överensstämmelse med rätt och billighet ha bedömt samtliga ideella skador som sökanden har lidit, att ett belopp av 8500 euro utgör skälig gottgörelse för den del av den ideella skadan som är fristående från den inom ramen för den första grunden för talan konstaterade rättsstridigheten och som inte på lämpligt sätt och fullständigt gottgörs genom ogiltigförklaring av det angripna beslutet.
Rättegångskostnader
Enligt artikel 134.1 i rättegångsreglerna ska tappande part förpliktas att ersätta rättegångskostnaderna, om detta har yrkats.
Parlamentet får anses ha tappat målet med avseende på huvuddelen av sina yrkanden. Därför är det påkallat att slå fast att parlamentet ska bära sina egna rättegångskostnader och förpliktas att ersätta sökandens rättegångskostnader.

Mot denna bakgrund beslutar
TRIBUNALEN (första avdelningen)
följande:

1)
Europaparlamentets beslut av den 20 mars 2017 varigenom parlamentets myndighet med befogenhet att sluta anställningsavtal avslog den begäran om bistånd som CH hade ingett den 22 december 2011 ogiltigförklaras.

2)
Parlamentet förpliktas att utge ett belopp av 8500 euro till CH som ersättning för ideell skada.

3)
Talan ogillas i övrigt.

4)
Parlamentet ska bära rättegångskostnaderna.

Pelikánová
Nihoul
Svenningsen
Avkunnad vid offentligt sammanträde i Luxemburg den 13 december 2018.
Justitiesekreterare
E. Coulon
Ordförande
(
*1
)	Rättegångsspråk: franska.