CELEX: 62021CJ0604
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov, ako aj pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti
Smernica 98/34/ES
Článok 1 bod 4
Pojem ‚iné požiadavky‘
Článok 1 bod 11
Pojem ‚technický predpis‘
Článok 8 ods. 1
Povinnosť členských štátov oznámiť Európskej komisii všetky návrhy technických predpisov
Vnútroštátne ustanovenie, ktoré stanovuje začlenenie určitého percenta biopalív do pohonných hmôt
Článok 10 ods. 1 tretia zarážka
Pojem ‚ochranná doložka stanovená v záväznom akte Únie‘
Nezahrnutie článku 4 ods. 1 druhého pododseku smernice 2009/30/ES

Návrh na začatie prejudiciálneho konania sa týka výkladu článku 1 bodu 3, článku 8 ods. 1 a článku 10 ods. 1 tretej zarážky smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/34/ES z 22. júna 1998, ktorou sa stanovuje postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov, ako aj pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti (
Ú. v. ES L 204, 1998, s. 37
; Mim. vyd. 13/020, s. 337), zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2006/96/ES z 20. novembra 2006 (
Ú. v. EÚ L 363, 2006, s. 81
) (ďalej len „smernica 98/34“), článku 7a ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/70/ES z 13. októbra 1998 týkajúcej sa kvality benzínu a naftových palív, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 93/12/ES (
Ú. v. ES L 350, 1998, s. 58
; Mim. vyd. 13/023, s. 182), zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/30/ES z 23. apríla 2009 (
Ú. v. EÚ L 140, 2009, s. 88
) (ďalej len „smernica 98/70“), článku 4 ods. 1 druhého pododseku smernice 2009/30 a článku 3 ods. 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/28/ES z 23. apríla 2009 o podpore využívania energie z obnoviteľných zdrojov energie a o zmene a doplnení a následnom zrušení smerníc 2001/77/ES a 2003/30/ES (
Ú. v. EÚ L 140, 2009, s. 16
).
Tento návrh bol podaný v rámci sporu medzi spoločnosťou Vapo Atlantic SA a Entidade Nacional para o Setor Energético E.P.E. (Národná komisia pre odvetvie energetiky) (ďalej len „ENSE“) vo veci rozhodnutia ENSE, ktorým bola spoločnosti Vapo Atlantic uložená povinnosť zaplatiť finančnú kompenzáciu za to, že nepreukázala začlenenie biopalív do pohonných hmôt, ktoré táto spoločnosť uvoľnila na spotrebu v druhom štvrťroku 2020.
Právny rámec
Právo Únie
Smernica 98/34
Článok 1 smernice 98/34 stanovuje:
„Na účely tejto smernice sa uplatňujú tieto vymedzenia pojmov:
…
3.
‚technická špecifikácia‘ je špecifikácia obsiahnutá v dokumente upravujúcom charakteristiky, ktoré sa od výrobku vyžadujú, ako je napríklad stupeň kvality, funkčnosť, bezpečnosť a rozmery, vrátane požiadaviek vzťahujúcich sa na výrobok z hľadiska názvu, pod ktorým sa predáva, a tiež terminológie, symbolov, skúšania a skúšobných metód, balenia, označovania alebo štítkovania a postupov posudzovania zhody.
…
4.
‚iné požiadavky‘ sú požiadavky iné ako technická špecifikácia; sú kladené na výrobok s cieľom ochrany najmä spotrebiteľov alebo životného prostredia a ovplyvňujú životnosť výrobku po jeho uvedení na trh. Ide o požiadavky, ako sú podmienky používania, opätovného používania a spotreby alebo zneškodňovania v prípadoch, v ktorých môžu mať takéto podmienky významný vplyv na zloženie alebo povahu výrobku alebo na jeho odbyt;
…
6.
‚norma‘ je technická špecifikácia schválená uznaným normalizačným orgánom na opakované alebo nepretržité používanie; súlad s ňou nie je povinný a je jednou z nasledujúcich technických špecifikácií:
–
medzinárodná norma: norma prijatá medzinárodnou organizáciou pre normalizáciu a sprístupnená verejnosti,
–
európska norma: norma prijatá európskou organizáciou pre normalizáciu a sprístupnená verejnosti,
–
vnútroštátna norma: norma prijatá národnou organizáciou pre normalizáciu a sprístupnená verejnosti;
…
11.
‚technický predpis‘ sú technické špecifikácie a ďalšie požiadavky alebo pravidlá o službách vrátane príslušných správnych opatrení, dodržiavanie ktorých je v prípade predaja, poskytovania služieb, zriadenia poskytovateľa alebo používania služby v členskom štáte alebo na väčšej časti jeho územia
de facto
alebo
de jure
povinné, ako aj zákony, predpisy alebo administratívne opatrenia, okrem tých, ktoré sú uvedené v článku 10, ktoré zakazujú výrobu, dovoz, predaj alebo používanie výrobku alebo zakazujúce poskytovanie alebo používanie služby alebo usadenie sa subjektu v členskom štáte ako poskytovateľa služby.
Medzi
de facto
technické predpisy patria:
–
zákony, predpisy alebo administratívne opatrenia členského štátu, ktoré sa vzťahujú buď na technické špecifikácie alebo iné požiadavky, alebo predpisy o službách, alebo na profesijné pravidlá alebo pravidlá správnej praxe, ktoré obratom odkazujú na technické špecifikácie alebo iné požiadavky alebo pravidlá o službách a zosúladenie s nimi tvorí predpoklad súladu s povinnosťami vyplývajúcimi z týchto zákonov, predpisov alebo správnych opatrení,
…“
Článok 8 ods. 1 prvý pododsek tejto smernice stanovuje:
„Členské štáty okamžite oznámia Komisii, s výhradou článku 10, všetky návrhy technických predpisov, okrem tých prípadov, keď návrh technického predpisu obsahuje iba prenos medzinárodnej alebo európskej normy a keď postačí informácia o príslušnej norme. Členské štáty oznámia Komisii aj dôvody, pre ktoré je uzákonenie takéhoto technického predpisu potrebné, keď to nebude zjavné už z návrhu technického predpisu.“
V zmysle článku 10 ods. 1 tretej zarážky uvedenej smernice:
„Články 8 a 9 sa nebudú vzťahovať na tie právne a správne predpisy alebo dobrovoľné dohody prijaté členskými štátmi, prostredníctvom ktorých:
–
…
–
členské štáty využívajú bezpečnostné klauzuly [ochranné doložky –
neoficiálny preklad
], umožnené záväznými právnymi normami spoločenstva.“
Smernica 98/70
Článok 7a smernice 98/70 s názvom „Zníženie emisií skleníkových plynov“ vo svojich odsekoch 1 a 2 stanovuje:
„1.   Členské štáty určia dodávateľa alebo dodávateľov zodpovedných za monitorovanie a podávanie správ o emisiách skleníkových plynov počas životného cyklu na jednotku energie z palív a dodávanej energie. V prípade dodávateľov elektrickej energie využívanej v cestných vozidlách členské štáty zabezpečia, aby si títo dodávatelia mohli zvoliť možnosť prispieť k záväzku znižovania emisií stanovenému v odseku 2, ak preukážu, že môžu náležite merať a sledovať množstvo elektrickej energie dodávanej na používanie v týchto vozidlách.
S účinnosťou od 1. januára 2011 dodávatelia každoročne podávajú orgánu určenému členským štátom správu o intenzite skleníkových plynov z palív a dodávanej energie v rámci každého členského štátu, ktorá obsahuje aspoň tieto informácie:
a)
celkový objem každého typu paliva alebo dodávanej energie s údajom o mieste ich nákupu a pôvodu a
b)
emisie skleníkových plynov počas životného cyklu na jednotku energie.
Členské štáty zabezpečia overovanie týchto správ.
Komisia v prípade potreby vypracuje usmernenia o vykonávaní tohto odseku.
2.   Členské štáty od dodávateľov požadujú, aby do 31. decembra 2020 pokiaľ možno postupne znížili emisie skleníkových plynov počas životného cyklu na jednotku energie z palív a dodávanej energie až o 10 % v porovnaní so základnou normou platnou pre palivá uvedenou v odseku 5 písm. b). Toto zníženie zahŕňa:
a)
6 % do 31. decembra 2020. Členské štáty môžu v záujme tohto zníženia od dodávateľov požadovať, aby splnili tieto priebežné ciele: 2 % do 31. decembra 2014 a 4 % do 31. decembra 2017,
b)
predbežný dodatočný cieľ 2 % do 31. decembra 2020 v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. h), ktorý sa dosiahne jedným alebo oboma týmito spôsobmi:
i)
dodávkami energie pre dopravu dodávanej pre všetky typy cestných vozidiel, necestných pojazdných strojov (vrátane plavidiel vnútrozemskej vodnej dopravy), poľnohospodárskych a lesných traktorov alebo rekreačných plavidiel;
ii)
použitím akejkoľvek technológie (vrátane zachytávania a uskladnenia uhlíka), ktorá umožní znížiť emisie skleníkových plynov počas životného cyklu na jednotku energie z palív alebo dodávanej energie;
c)
predbežný dodatočný cieľ 2 % do 31. decembra 2020 v súlade s článkom 9 ods. 1 písm. i), ktorý sa dosiahne použitím kreditov zakúpených prostredníctvom mechanizmu čistého rozvoja v rámci Kjótskeho protokolu za podmienok uvedených v smernici Európskeho parlamentu a Rady 2003/87/ES z 13. októbra 2003 o vytvorení systému obchodovania s emisnými kvótami skleníkových plynov v Spoločenstve [a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 96/61/ES (
Ú. v. EÚ L 275, 2003, s. 32
; Mim. vyd. 15/007, s. 631)] s cieľom znižovať emisie v rámci odvetvia dodávok paliva.“
Smernica 2009/30
Odôvodnenia 8 a 9 smernice 2009/30 stanovujú:
„(8)
Spaľovane palív v cestnej doprave má za následok približne 20 % emisií skleníkových plynov v Spoločenstve. Jednou z možností ako znížiť tieto emisie je znižovať emisie skleníkových plynov týchto palív počas ich životného cyklu. Je to možné dosiahnuť viacerými spôsobmi. Vzhľadom na cieľ Spoločenstva ďalej znížiť emisie skleníkových plynov a na významný podiel emisií z cestnej dopravy je potrebné zaviesť mechanizmus, na základe ktorého sa od dodávateľov palív bude vyžadovať podávanie správ o emisiách skleníkových plynov počas životného cyklu palív, ktoré dodávajú, a znížiť tieto emisie od roku 2011. Metodika výpočtu emisií z biopalív by mala byť rovnaká ako metodika stanovená na účely výpočtu vplyvu skleníkových plynov na základe [smernice 2009/28].
(9)
Dodávatelia by mali do 31. decembra 2020 postupne znižovať emisie skleníkových plynov počas životného cyklu na jednotku energie získanej z paliva a dodávanej energie až o 10 %. Do 31. decembra 2020 by mali dosiahnuť zníženie aspoň o 6 % v porovnaní s priemernou úrovňou emisií skleníkových plynov z fosílnych palív počas ich životného cyklu na jednotku energie v EÚ v roku 2010, a to používaním biopalív, alternatívnych palív a znížením spaľovania a odplyňovania na mieste produkcie. Pod podmienkou preskúmania by sa malo dosiahnuť ďalšie zníženie o 2 % využívaním ekologických technológií na zachytávanie a uskladnenie uhlíka a používaním elektrických vozidiel, ako aj zníženie o ďalšie 2 % nákupom kreditov v rámci mechanizmu čistého rozvoja v rámci Kjótskeho protokolu. Tieto dodatočné zníženia by nemali byť záväzné pre členské štáty alebo dodávateľov palív v čase nadobudnutia účinnosti tejto smernice. Preskúmanie by sa malo zaoberať ich nezáväzným charakterom.“
Článok 4 smernice 2009/30, nazvaný „Transpozícia“, stanovuje:
„1.   Členské štáty uvedú do účinnosti zákony, iné právne predpisy a správne opatrenia potrebné na dosiahnutie súladu s touto smernicou do 31. decembra 2010.
Komisii bezodkladne oznámia znenie týchto opatrení.
Členské štáty uvedú priamo v prijatých opatreniach alebo pri ich úradnom uverejnení odkaz na túto smernicu. Podrobnosti o odkaze upravujú členské štáty.
2.   Členské štáty oznámia Komisii znenia hlavných ustanovení vnútroštátnych právnych predpisov, ktoré prijmú v oblasti pôsobnosti tejto smernice.“
Smernica 2009/28
Smernica 2009/28 bola zrušená smernicou Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2018/2001 z 11. decembra 2018 o podpore využívania energie z obnoviteľných zdrojov (
Ú. v. EÚ L 328, 2018, s. 82
) s účinnosťou od 1. júla 2021. Na spor vo veci samej sa však vzhľadom na dátum predmetných skutkových okolností uplatňujú ustanovenia smernice 2009/28.
Odôvodnenia 8 a 9 smernice 2009/28 stanovovali:
„(8)
Oznámenie Komisie z 10. januára 2007 s názvom Cestovná mapa pre obnoviteľnú energiu – obnoviteľná energia v 21. storočí: budovanie udržateľnejšej budúcnosti preukázalo, že cieľ 20 % pre celkový podiel energie z obnoviteľných zdrojov energie a cieľ 10 % pre energiu z obnoviteľných zdrojov energie v doprave by boli vhodné a dosiahnuteľné ciele a že rámec, ktorý obsahuje záväzné ciele, by mal poskytnúť podnikateľskej komunite dlhodobú stabilitu, ktorú potrebuje na uskutočňovanie racionálnych a trvalo udržateľných investícií v odvetví energie z obnoviteľných zdrojov energie, ktoré môžu znížiť závislosť na dovážaných fosílnych palivách a zvýšiť využívanie nových energetických technológií. Tieto ciele existujú v kontexte zvýšenia energetickej efektívnosti o 20 % do roku 2020 stanoveného v oznámení Komisie z 19. októbra 2006 s názvom Akčný plán pre energetickú účinnosť: využitie potenciálu, ktorý schválila Európska rada na svojom zasadnutí v marci 2007 a Európsky parlament vo svojom uznesení z 31. januára 2008 o tomto akčnom pláne.
(9)
Európska rada na svojom zasadnutí v marci 2007 opätovne potvrdila záväzok Spoločenstva týkajúci sa rozvoja energie z obnoviteľných zdrojov energie v rámci celého Spoločenstva po roku 2010. Potvrdila záväzný cieľ, ktorým je dosiahnuť do roku 2020 20 % podiel energie z obnoviteľných zdrojov energie na celkovej energetickej spotrebe v Spoločenstve a záväzný cieľ, ktorým je minimálne 10 % podiel biopalív na spotrebe automobilového benzínu a motorovej nafty v doprave a ktorý majú do roku 2020 dosiahnuť všetky členské štáty nákladovo efektívnym spôsobom. Uviedla, že záväzný charakter cieľa pre biopalivá je primeraný za predpokladu, že výroba je trvalo udržateľná, že biopalivá druhej generácie budú komerčne dostupné a že [smernica 98/70] sa zmení a doplní tak, aby umožňovala príslušné úrovne miešania. Európska rada na svojom zasadnutí v marci 2008 zopakovala, že je nevyhnutné vytvoriť a plniť účinné kritériá trvalej udržateľnosti pre biopalivá a zabezpečiť komerčnú dostupnosť biopalív druhej generácie. Európska rada sa na svojom zasadnutí v júni 2008 znovu venovala kritériám trvalej udržateľnosti a vývoju biopalív druhej generácie a zdôraznila potrebu posúdiť možné vplyvy výroby biopalív na poľnohospodárske potravinové výrobky a v prípade potreby riešiť nedostatky. Ďalej tiež uviedla, že by sa mali podrobnejšie posúdiť environmentálne a sociálne dôsledky výroby a spotreby biopalív.“
Článok 1 smernice 2009/28 s názvom „Predmet úpravy a rozsah pôsobnosti“ stanovoval:
„Touto smernicou sa ustanovuje spoločný rámec presadzovania energie z obnoviteľných zdrojov energie. Stanovujú sa v nej záväzné národné ciele pre celkový podiel energie z obnoviteľných zdrojov energie na hrubej konečnej energetickej spotrebe a pre podiel energie z obnoviteľných zdrojov energie v doprave. …“
Článok 3 smernice 2009/28, nazvaný „Záväzné národné celkové ciele a opatrenia pre využívanie energie z obnoviteľných zdrojov energie“, v odseku 4 uvádzal:
„Každý členský štát zabezpečí, aby podiel energie z obnoviteľných zdrojov energie vo všetkých formách dopravy predstavoval v roku 2020 aspoň 10 % konečnej energetickej spotreby v doprave v danom členskom štáte.
…“
Vo svojom poslednom platnom znení bola smernica 2009/28 zmenená a doplnená smernicou Európskeho parlamentu a Rady (EÚ) 2015/1513 z 9. septembra 2015 (
Ú. v. EÚ L 239, 2015, s. 1
), ktorá v súlade s jej článkom 4 ods. 1 stanovovala, že zmeny zavedené touto smernicou musia byť členskými štátmi prebraté najneskôr do 10. septembra 2017, pričom členské štáty boli tiež povinné bezodkladne informovať Komisiu o každom opatrení na prebratie.
Portugalské právo
Článok 11 Decreto ley n.
o
117/2010 (zákonný dekrét č. 117/2010) z 25. októbra 2010 v znení Decreto‑Lei n.° 6/2012 (zákonný dekrét č. 6/2012) zo 17. januára 2012 (ďalej len „zákonný dekrét č. 117/2010“), vo svojom odseku 1 stanovuje:
„Subjekty, ktoré uvoľňujú na spotrebu pohonné hmoty predložením vyhlásení o uvedení do daňového voľného obehu (VVO) v súlade s ustanoveniami zákona o osobitných spotrebných daniach, schváleného zákonným dekrétom č. 73/2010 z 21. júna 2010, v znení zákona č. 55‑A/2010 z 31. decembra 2010,… sú povinné prispieť k dosiahnutiu cieľov začlenenia biopalív v nasledujúcich percentuálnych podieloch v objeme energie podľa množstva pohonných hmôt, ktoré boli nimi uvedené na spotrebu, s výnimkou skvapalneného ropného plynu (LPG) a zemného plynu:
a)
2011 a 2012 – 5,0 %;
b)
2013 a 2014 – 5,5 %;
c)
2015 a 2016 – 7,5 %;
d)
2017 a 2018 – 9,0 %;
e)
2019 a 2020 – 10,0 %.“
Preambula zákonného dekrétu č. 6/2012 spresňuje, že „zákonný dekrét č. 117/2010…, ktorým sa čiastočne preberá do vnútroštátneho práva [smernica 2009/28] a [smernica 2009/30], stanovuje kritériá trvalej udržateľnosti pre výrobu a používanie biopalív a biokvapalín, mechanizmy na podporu biopalív v oblasti pozemnej dopravy a stanovuje limity pre povinné začlenenie biopalív“.
Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Vapo Atlantic je spoločnosť vykonávajúca svoju činnosť na trhu s palivami v Portugalsku.
Keďže má daňový štatút registrovaného príjemcu, nespĺňa zákonné podmienky na fyzické začlenenie biopalív do pohonných hmôt, ktoré uvoľňuje na spotrebu v Portugalsku. V dôsledku toho od spoločnosti so sídlom v Španielsku nakupuje takéto pohonné hmoty obsahujúce biopalivo v rozsahu, ktorý je v súlade s ustanoveniami španielskych právnych predpisov.
Vapo Atlantic nepredložila ENSE žiadny dôkaz o tom, že Európska komisia schválila systém dobrovoľnej certifikácie uplatňovaný spoločnosťou, od ktorej nakupuje pohonné hmoty v Španielsku.
V druhom štvrťroku 2020 Vapo Atlantic uvoľnila na spotrebu 7582 ton pohonných hmôt.
ENSE konštatovala, že v rozpore s povinnosťou, ktorú jej ukladá zákonný dekrét č. 117/2010, Vapo Atlantic nedisponovala žiadnym certifikátom týkajúcim sa biopalív, hoci ich mala mať k dispozícii aspoň 758, aby preukázala, že dodržiava povinnosť začleniť do pohonných hmôt, ktoré uvoľnila na spotrebu v druhom štvrťroku roku 2020, 10 % biopalív.
V dôsledku toho ENSE prijala rozhodnutie, ktorým spoločnosti Vapo Atlantic uložila povinnosť zaplatiť sumu 908084 eur ako finančnú kompenzáciu z dôvodu, že táto spoločnosť nepreukázala začlenenie biopalív do pohonných hmôt, ktoré uvoľnila na spotrebu počas druhého štvrťroka 2020, a to v rozpore s článkom 11 ods. 1 zákonného dekrétu č. 117/2010.
Vapo Atlantic napadla toto rozhodnutie na Tribunal Administrativo e Fiscal de Braga (Správny a daňový súd Braga, Portugalsko), ktorý je vnútroštátnym súdom.
Tento súd zdôrazňuje, že návrh vnútroštátnej právnej úpravy uvedený v bode 21 tohto rozsudku podľa všetkého nebol oznámený Komisii pred uverejnením a nadobudnutím účinnosti tejto právnej úpravy.
Uvedený súd sa v podstate pýta na výklad ustanovení smernice 98/34 s cieľom určiť, či uvedená právna úprava predstavuje „technický predpis“, ktorý mal byť oznámený Komisii.
V prvom rade sa tento súd pýta, či článok 11 ods. 1 zákonného dekrétu č. 117/2010, ktorý sa obmedzuje na stanovenie percenta začlenenia biopalív do pohonných hmôt uvoľnených na spotrebu bez určenia akejkoľvek charakteristiky týchto biopalív, možno považovať za „technický predpis“ v zmysle článku 1 bodu 11 smernice 98/34, a konkrétnejšie, či ide o „inú požiadavku“ v zmysle tohto článku 1 bodu 4.
Po druhé sa vnútroštátny súd pýta, či článok 11 ods. 1 zákonného dekrétu č. 117/2010 môže spadať pod výnimku stanovenú v článku 8 ods. 1 uvedenej smernice, pokiaľ by toto ustanovenie vnútroštátneho práva predstavovalo „iba prenos… európskej normy“. Článok 7a ods. 2 smernice 98/70 totiž ukladá členským štátom povinnosť žiadať od dodávateľov, aby, pokiaľ je to možné, postupne znížili emisie skleníkových plynov až o 10 %.
Po tretie sa tento súd pýta, či sa na článok 11 ods. 1 zákonného dekrétu č. 117/2010 vzťahuje článok 10 ods. 1 tretia zarážka smernice 98/34 vzhľadom na článok 4 ods. 1 druhý pododsek smernice 2009/30 a článok 4 ods. 1 smernice 2015/1513. Tieto dve posledné uvedené ustanovenia by sa totiž mohli považovať za „[ochranné doložky –
neoficiálny preklad
], umožnené záväznými právnymi normami spoločenstva“ v zmysle článku 10 ods. 1 tretej zarážky smernice 98/34.
Po štvrté sa uvedený súd subsidiárne pýta na dôsledky vyplývajúce z nesplnenia povinnosti oznámiť návrh právnej úpravy stanovenej v článku 8 ods. 1 smernice 98/34. Vnútroštátny súd uznáva, že neoznámenie vnútroštátnych ustanovení podľa tohto ustanovenia v zásade spôsobuje nemožnosť ich namietania. V tejto súvislosti má však pochybnosti, pretože takýto výklad by viedol k rozsiahlemu nedodržiavaniu povinnosti začleniť biopalivá do pohonných hmôt uvoľnených na spotrebu. Ten istý výklad by ohrozil nielen vnútroštátny cieľ, ale aj európsky cieľ spočívajúci v znížení emisií skleníkových plynov a podpore obnoviteľných zdrojov energie.
Za týchto okolností Tribunal Administrativo e Fiscal de Braga (Správny a daňový súd Braga, Portugalsko) rozhodol prerušiť konanie a položiť Súdnemu dvoru tieto prejudiciálne otázky:
„1.
Má sa článok 1 bod 3 smernice 98/34 vykladať v tom zmysle, že pojmu ‚iné požiadavky‘ zodpovedá na účely článku 8 ods. 1 tejto smernice určenie percentuálneho podielu biopalív, ktorý je v súlade s článkom 7a smernice 98/70, zavedeným smernicou 2009/30, a v súlade s cieľom uvedeným v článku 3 ods. 4 smernice 2009/28, dotknutý hospodársky subjekt povinný začleniť do palív, ktoré uvoľňuje na spotrebu, ako je to v prípade spornej vnútroštátnej právnej úpravy?
2.
Má sa článok 8 ods. 1 smernice 98/34, konkrétne výraz „okrem tých prípadov, keď návrh technického predpisu obsahuje iba prenos medzinárodnej alebo európskej normy“ vykladať v tom zmysle, že vylučuje normu vnútroštátneho práva, ktorá v súlade s článkom 7a ods. 2 smernice 98/[70], zavedeným smernicou 2009/30, a v súlade s cieľom uvedeným v článku 3 ods. 4 smernice 2009/28, určuje percentuálne podiely začlenenia biopalív?
3.
Má sa článok 4 ods. 1 druhý pododsek smernice 2009/30, ako aj článok 4 ods. 1 smernice 2015/1513 vykladať v tom zmysle, že ide o ochranné doložky, umožnené záväznými právnymi normami spoločenstva v zmysle článku 10 ods. 1 tretej zarážky smernice 98/34?
4.
Ak odpovede na predchádzajúce otázky nemajú vplyv na odpoveď na túto otázku, má sa článok 8 ods. 1 smernice 98/34 vykladať v tom zmysle, že voči hospodárskym subjektom nemožno uplatniť vnútroštátne ustanovenie, akým je sporné ustanovenie v prejednávanej veci, ktoré určuje percentuálny podiel začlenenia biopalív a ktorým sa preberá článok 7a ods. 2 smernice 98/70, zavedený smernicou 2009/30?“
O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
ENSE sa domnieva, že návrh na začatie prejudiciálneho konania je neprípustný, pretože znenie ustanovení, o ktorých výklad žiada vnútroštátny súd, je jasné, a preto neexistuje žiadna pochybnosť, ktorú by bolo potrebné objasniť.
V tejto súvislosti je judikatúrou ustálené, že v rámci postupu spolupráce zakotvenej v článku 267 ZFEÚ prináleží iba vnútroštátnemu súdu, ktorý spor prejednáva a ktorý musí vziať na seba zodpovednosť za následné súdne rozhodnutie, aby zhodnotil vzhľadom na osobitosti veci tak potrebu prejudiciálneho rozhodnutia na vydanie rozsudku, ako aj relevantnosť otázok, ktoré kladie Súdnemu dvoru. V dôsledku toho, ak sa položené otázky týkajú výkladu práva Únie, Súdny dvor je v zásade povinný rozhodnúť (rozsudok zo 6. októbra 2021, Sumal,
C‑882/19
,
EU:C:2021:800
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci stačí konštatovať, že ako vyplýva z návrhu na začatie prejudiciálneho konania, položené otázky majú priamy vzťah k sporu vo veci samej a že sú relevantné na to, aby umožnili vnútroštátnemu súdu rozhodnúť o tomto spore. Tento návrh obsahuje navyše dostatok podkladov na to, aby sa určil rozsah týchto otázok a poskytla užitočná odpoveď.
V každom prípade nie je zakázané, aby vnútroštátny súd položil Súdnemu dvoru prejudiciálnu otázku, na ktorú odpoveď podľa názoru účastníkov konania vo veci samej nenecháva priestor na žiadne rozumné pochybnosti. Preto aj za predpokladu, že by išlo o taký prípad, návrh na začatie prejudiciálneho konania, ktorý obsahuje takéto otázky, sa nestáva neprípustným (rozsudok zo 14. októbra 2021, Viesgo Infraestructuras Energéticas,
C‑683/19
,
EU:C:2021:847
, bod
).
Návrh na začatie prejudiciálneho konania je preto prípustný.
O prejudiciálnych otázkach
O prvej a štvrtej otázke
Na úvod treba pripomenúť, že v spore vo veci samej bola spoločnosti Vapo Atlantic uložená povinnosť zaplatiť finančnú kompenzáciu za porušenie článku 11 ods. 1 zákonného dekrétu č. 117/2010, keďže táto spoločnosť si nesplnila svoju povinnosť predložiť certifikáty umožňujúce preukázať začlenenie biopalív do pohonných hmôt, ktoré táto spoločnosť uvoľnila na spotrebu počas druhého štvrťroka 2020.
V tejto súvislosti, hoci vnútroštátny súd vo svojej prvej otázke formálne odkázal na článok 1 bod 3 smernice 98/34, zo znenia tejto otázky vyplýva, že sa pýta, či povinnosť uložená vnútroštátnou právnou úpravou patrí pod pojem „iné požiadavky“ v zmysle článku 1 bodu 4 tejto smernice, a teda predstavuje „technický predpis“ v zmysle článku 1 bodu 11 uvedenej smernice.
Preto treba dospieť k záveru, že vnútroštátny súd sa svojou prvou a štvrtou otázkou, ktoré treba preskúmať spoločne, v podstate pýta, či sa článok 1 bod 4 smernice 98/34 má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje cieľ spočívajúci v začlenení 10 % biopalív do pohonných hmôt uvoľnených na spotrebu hospodárskym subjektom v danom roku, patrí pod pojem „iná požiadavka“ v zmysle článku 1 bodu 4 tejto smernice, a teda predstavuje „technický predpis“ v zmysle článku 1 bodu 11 uvedenej smernice, ktorého sa možno dovolávať voči jednotlivcom len vtedy, ak bol jeho návrh oznámený v súlade s článkom 8 ods. 1 tej istej smernice.
V prvom rade je dôležité pripomenúť, že pojem „iná požiadavka“ je vymedzený v článku 1 bode 4 smernice 98/34 ako „in[á] požiadavk[a] ako technická špecifikácia, ktorá je kladená na výrobok s cieľom ochrany najmä spotrebiteľov alebo životného prostredia a ktorá ovplyvňuje životnosť výrobku po jeho uvedení na trh, ako napríklad podmienky používania, opätovného používania a spotreby alebo zneškodňovania v prípadoch, v ktorých môžu mať takéto podmienky významný vplyv na zloženie alebo povahu výrobku alebo na jeho odbyt“.
Podľa ustálenej judikatúry do tejto kategórie patrí právna úprava stanovujúca podmienku, ktorá môže mať významný vplyv na zloženie, povahu výrobku alebo jeho uvedenie na trh, pričom tieto „iné požiadavky“ sa týkajú požiadaviek pochádzajúcich zo zohľadnenia životného cyklu predmetného výrobku po jeho uvedení na trh, a vzťahujú sa najmä na jeho používanie (rozsudok z 28. mája 2020, ECO‑WIND Construction,
C‑727/17
,
EU:C:2020:393
, bod
a citovaná judikatúra).
V prejednávanej veci sa otázky vnútroštátneho súdu týkajú vnútroštátnej právnej úpravy, ktorá od hospodárskych subjektov, ktoré uvoľňujú na spotrebu pohonné hmoty, s výnimkou LPG a zemného plynu, vyžaduje, aby prispievali k dodržiavaniu cieľov začlenenia biopalív do ročných množstiev pohonných hmôt, ktoré uvoľňujú na spotrebu, a to cieľ vo výške 10 % v roku 2020. Hoci takáto právna úprava nespresňuje druh pohonných hmôt, na ktoré sa vzťahuje, ani nestanovuje percentuálny podiel biopaliva, ktorý musí byť fyzicky začlenený do pohonných hmôt, ani nespresňuje typ biopaliva, ktoré sa má začleniť, požiadavka, ktorú stanovuje, prijatá na účely ochrany životného prostredia, sa týka životného cyklu pohonných hmôt po ich uvedení na trh a môže mať významný vplyv na uvádzanie predmetných výrobkov na trh, keďže nesplnenie povinnosti začleniť biopalivá, ktorá je v ňom stanovená, môže viesť k uloženiu finančnej kompenzácie.
Z toho vyplýva, že vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje cieľ spočívajúci v začlenení 10 % biopalív do pohonných hmôt uvoľnených na spotrebu hospodárskym subjektom v roku 2020, patrí pod pojem „iné požiadavky“ v zmysle článku 1 bodu 4 smernice 98/34, a tak predstavuje „technický predpis“ v zmysle článku 1 bodu 11 tejto smernice.
V druhom rade treba pripomenúť, že podľa ustálenej judikatúry smernica 98/34 sleduje prostredníctvom preventívnej kontroly ochranu voľného pohybu tovaru, ktorý je jedným zo základných pilierov Únie. Táto kontrola je užitočná vtedy, ak technické normy v pôsobnosti tejto smernice môžu byť prekážkou obchodu medzi členskými štátmi, keďže takéto prekážky sú prípustné len vtedy, ak sú nevyhnutné na dosiahnutie naliehavých požiadaviek všeobecného záujmu (pozri v tomto zmysle rozsudky z 30. apríla 1996, CIA Security International,
C‑194/94
,
EU:C:1996:172
, bod
, a z 19. júla 2012, Fortuna a i.,
C‑213/11, C‑214/11 a C‑217/11
,
EU:C:2012:495
, bod
, ako aj citovanú judikatúru).
V tomto rámci článok 8 ods. 1 smernice 98/34 v zásade ukladá členským štátom povinnosť okamžite oznámiť Komisii všetky návrhy technických predpisov. V tejto súvislosti z judikatúry Súdneho dvora vyplýva, že nesplnenie oznamovacej povinnosti stanovenej v tomto článku 8 ods. 1 predstavuje podstatnú procesnú vadu, ktorá môže spôsobiť neuplatniteľnosť dotknutých technických predpisov, takže ich nemožno uplatniť voči jednotlivcom (pozri v tomto zmysle rozsudok z 30. apríla 1996, CIA Security International,
C‑194/94
,
EU:C:1996:172
, bod
).
Vzhľadom na vyššie uvedené dôvody treba na prvú a štvrtú otázku odpovedať tak, že článok 1 bod 4 smernice 98/34 sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje cieľ spočívajúci v začlenení 10 % biopalív do pohonných hmôt uvoľnených na spotrebu hospodárskym subjektom v danom roku, patrí pod pojem „iná požiadavka“ v zmysle článku 1 bodu 4 smernice 98/34, a teda predstavuje „technický predpis“ v zmysle článku 1 bodu 11 tejto smernice, ktorého sa možno dovolávať voči jednotlivcom len vtedy, ak bol jeho návrh oznámený v súlade s článkom 8 ods. 1 uvedenej smernice.
O druhej otázke
Svojou druhou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 8 ods. 1 smernice 98/34 vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, ktorej cieľom je prebrať článok 7a ods. 2 smernice 98/70 v súlade s cieľom uvedeným v článku 3 ods. 4 smernice 2009/28, môže predstavovať iba prenos európskej normy v zmysle článku 8 ods. 1 smernice 98/34, a teda sa vymykať povinnosti oznámenia stanovenej týmto ustanovením.
V tejto súvislosti podľa článku 1 bodu 6 smernice 98/34 predstavuje „normu“ v zmysle tejto smernice technická špecifikácia schválená uznaným normalizačným orgánom, s ktorou súlad nie je povinný a ktorá patrí do kategórie medzinárodných noriem, kategórie európskych noriem alebo do kategórie vnútroštátnych noriem. „Európska norma“ je v tomto ustanovení definovaná ako norma prijatá európskou organizáciou pre normalizáciu a sprístupnená verejnosti.
Z týchto definícií teda vyplýva, že pojem „európska norma“ chápaný v kontexte technických predpisov, konkrétne smernice 98/34, je obmedzený na normy prijaté európskou organizáciou pre normalizáciu.
Ani z článku 3 ods. 4 smernice 2009/28, ani z článku 7a ods. 2 smernice 98/70 nevyplýva, že normotvorca Únie prijal prostredníctvom týchto ustanovení „európske normy“ v zmysle článku 1 bodu 6 smernice 98/34.
Na jednej strane sa totiž článok 3 ods. 4 smernice 2009/28 v spojení s odôvodneniami 8 a 9, ako aj článkom 1 tejto smernice obmedzuje na stanovenie záväzných cieľov, podľa ktorých sa podiel energie z obnoviteľných zdrojov energie vo všetkých formách dopravy v roku 2020 má rovnať aspoň 10 % konečnej energetickej spotreby v odvetví dopravy v každom členskom štáte, pričom ponecháva členským štátom mieru voľnej úvahy, pokiaľ ide o opatrenia, ktoré považujú za vhodné na dosiahnutie týchto cieľov.
Na druhej strane článok 7a ods. 2 smernice 98/70 konkretizuje vôľu normotvorcu Únie znížiť emisie skleníkových plynov vyprodukované počas celého životného cyklu na jednotku energie z palív alebo dodávanej energie až o 10 %. Ako však vyplýva z tohto ustanovenia v spojení s odôvodneniami 8 a 9 smernice 2009/30, členské štáty si zachovávajú voľnú úvahu na dosiahnutie tohto zníženia vďaka používaniu biopalív, alternatívnych palív alebo zníženiu spaľovania.
Z toho vyplýva, že ani článok 3 ods. 4 smernice 2009/28, ani článok 7a ods. 2 smernice 98/70 nestanovujú „normu“ v zmysle článku 1 bodu 6 smernice 98/34.
Vzhľadom na vyššie uvedené dôvody treba na druhú otázku odpovedať tak, že článok 8 ods. 1 smernice 98/34 sa má vykladať v tom zmysle, že vnútroštátna právna úprava, ktorej cieľom je prebrať článok 7a ods. 2 smernice 98/70 v súlade s cieľom uvedeným v článku 3 ods. 4 smernice 2009/28, nemôže predstavovať iba prenos európskej normy v zmysle článku 8 ods. 1 smernice 98/34, a teda vymykať sa povinnosti oznámenia stanovenej týmto ustanovením.
O tretej otázke
Na úvod treba poznamenať, že vnútroštátna právna úprava dotknutá vo veci samej nadobudla účinnosť 18. januára 2012, zatiaľ čo smernica 2015/1513, na ktorú vnútroštátny súd odkazuje v tretej otázke, nadobudla účinnosť v súlade s jej článkom 5 až 5. októbra 2015. Za týchto podmienok nie je na účely odpovede na túto otázku potrebné zohľadniť túto smernicu.
Treba preto konštatovať, že svojou treťou otázkou sa vnútroštátny súd v podstate pýta, či sa má článok 4 ods. 1 druhý pododsek smernice 2009/30 vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie predstavuje ochrannú doložku umožnenú záväznými právnymi normami Únie v zmysle článku 10 ods. 1 tretej zarážky smernice 98/34.
Treba uviesť, že prvé dva pododseky článku 4 ods. 1 smernice 2009/30 sa obmedzujú na to, že členským štátom sa stanovuje lehota na prebratie tejto smernice, a to do 31. decembra 2010, prostredníctvom zákonov, iných právnych predpisov alebo správnych opatrení potrebných na tento účel, pričom sa od nich vyžaduje, aby znenie týchto ustanovení bezodkladne oznámili Komisii. Tretí pododsek tohto ustanovenia stanovuje, že ak členské štáty prijmú tieto ustanovenia, tieto odkazujú na smernicu 2009/30.
Nič v znení článku 4 ods. 1 smernice 2009/30 však nenasvedčuje tomu, že normotvorca Únie zamýšľal zaviesť do tejto smernice ochrannú doložku v zmysle článku 114 ods. 10 ZFEÚ, ktorú by členské štáty mohli využiť.
V tejto súvislosti posledné uvedené ustanovenie stanovuje, že harmonizačné opatrenia obsahujú v odôvodnených prípadoch aj ochrannú doložku oprávňujúcu členské štáty, aby z jedného alebo viacerých dôvodov nehospodárskej povahy uvedených v článku 36 ZFEÚ prijali dočasné opatrenia podliehajúce kontrolnému postupu Únie. Z toho vyplýva, že takáto ochranná doložka musí byť výslovne stanovená v harmonizačnom akte. Článok 4 ods. 1 smernice 2009/30 však nezodpovedá týmto znakom, a preto nemôže predstavovať takúto ochrannú doložku.
Z vyššie uvedeného vyplýva, že na tretiu otázku treba odpovedať tak, že článok 4 ods. 1 druhý pododsek smernice 2009/30 sa má vykladať v tom zmysle, že toto ustanovenie nepredstavuje ochrannú doložku umožnenú záväznými právnymi normami Únie v zmysle článku 10 ods. 1 tretej zarážky smernice 98/34.
O trovách
Vzhľadom na to, že konanie pred Súdnym dvorom má vo vzťahu k účastníkom konania vo veci samej incidenčný charakter a bolo začaté v súvislosti s prekážkou postupu v konaní pred vnútroštátnym súdom, o trovách konania rozhodne tento vnútroštátny súd. Iné trovy konania, ktoré vznikli v súvislosti s predložením pripomienok Súdnemu dvoru a nie sú trovami uvedených účastníkov konania, nemôžu byť nahradené.

Z týchto dôvodov Súdny dvor (tretia komora) rozhodol takto:

1.
Článok 1 bod 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/34/ES z 22. júna 1998, ktorou sa stanovuje postup pri poskytovaní informácií v oblasti technických noriem a predpisov, ako aj pravidiel vzťahujúcich sa na služby informačnej spoločnosti, zmenenej a doplnenej smernicou Rady 2006/96/ES z 20. novembra 2006,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
vnútroštátna právna úprava, ktorá stanovuje cieľ spočívajúci v začlenení 10 % biopalív do pohonných hmôt uvoľnených na spotrebu hospodárskym subjektom v danom roku, patrí pod pojem „iná požiadavka“ v zmysle článku 1 bodu 4 smernice 98/34 v znení zmien a doplnení, a teda predstavuje „technický predpis“ v zmysle článku 1 bodu 11 smernice 98/34 v znení zmien a doplnení, ktorého sa možno dovolávať voči jednotlivcom len vtedy, ak bol jeho návrh oznámený v súlade s článkom 8 ods. 1 smernice 98/34 v znení zmien a doplnení.

2.
Článok 8 ods. 1 smernice 98/34, zmenenej a doplnenej smernicou 2006/96,
sa má vykladať v tom zmysle, že:
vnútroštátna právna úprava, ktorej cieľom je prebrať článok 7a ods. 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 98/70/ES z 13. októbra 1998 týkajúcej sa kvality benzínu a naftových palív, a ktorou sa mení a dopĺňa smernica Rady 93/12/ES, zmenenej a doplnenej smernicou Európskeho parlamentu a Rady 2009/30/ES z 23. apríla 2009, v súlade s cieľom uvedeným v článku 3 ods. 4 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2009/28/ES z 23. apríla 2009 o podpore využívania energie z obnoviteľných zdrojov energie a o zmene a doplnení a následnom zrušení smerníc 2001/77/ES a 2003/30/ES, nemôže predstavovať iba prenos európskej normy v zmysle článku 8 ods. 1 smernice 98/34 v znení zmien a doplnení, a teda vymykať sa povinnosti oznámenia stanovenej týmto ustanovením.

3.
Článok 4 ods. 1 druhý pododsek smernice 2009/30
sa má vykladať v tom zmysle, že:
toto ustanovenie nepredstavuje ochrannú doložku umožnenú záväznými právnymi normami Únie v zmysle článku 10 ods. 1 tretej zarážky smernice 98/34, zmenenej a doplnenej smernicou 2006/96.

Podpisy
(
*1
)	Jazyk konania: portugalčina.