CELEX: 62015TJ0554
Valsts atbalsts
Atbalsts, kas piešķirts saskaņā ar Ungārijas 2014. gada Likumu Nr. XCIV par veselības iemaksām no tabakas rūpniecības uzņēmumiem
Atbalsts, kas izriet no grozījumiem, kuri 2014. gadā izdarīti Ungārijas 2008. gada Likumā par pārtikas apriti un tās oficiālo uzraudzību
Nodokļi ar progresīvu likmi no gada apgrozījuma
Lēmums uzsākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru
Pārtraukšanas rīkojuma vienlaicīga pieņemšana
Prasība atcelt tiesību aktu
Pārtraukšanas rīkojuma neatdalāmība
Interese celt prasību
Pieņemamība
Pienākums norādīt pamatojumu
Samērīgums
Vienlīdzīga attieksme
Tiesības uz aizstāvību
Lojālas sadarbības princips
Regulas (EK) Nr. 659/1999 11. panta 1. punkts

Tiesvedības priekšvēsture
2014. gada decembrī Ungārijas parlaments, pirmkārt, pieņēma 2014. gada Likumu Nr. XCIV par veselības iemaksām no tabakas rūpniecības uzņēmumiem un, otrkārt, izdarīja grozījumus 2008. gada Likumā Nr. XLVI par pārtikas apriti un tās oficiālo uzraudzību. Šie tiesību akti stājā spēkā attiecīgi 2015. gada 1. februārī un 2015. gada 1. janvārī.
Ar 2014. gada Likumu Nr. XCIV par veselības iemaksām no tabakas rūpniecības uzņēmumiem tika ieviests jauns nodoklis, kas piemērojams licencētiem tabakas izstrādājumu glabātājiem, importētājiem vai tirgotājiem, kuru gada apgrozījums vismaz 50 % apmērā tiek gūts no šo izstrādājumu ražošanas vai tirdzniecības, (turpmāk tekstā – “veselības iemaksa”). Veselības iemaksa bija jāiekasē par nodokļa maksātāju gada apgrozījumu pēc šādas progresīvas likmes:
–
0 % par apgrozījuma daļu, kas nepārsniedz 30 miljonus Ungārijas forintu (HUF) (apmēram 96500 EUR);
–
0,2 % par apgrozījuma daļu, kas pārsniedz 30 miljonus HUF, taču nepārsniedz 30 miljardus HUF (apmēram 96,5 miljoni EUR);
–
2,5 % par apgrozījuma daļu, kas pārsniedz 30 miljardus HUF, taču nepārsniedz 60 miljardus HUF (apmēram 193 miljoni EUR);
–
4,5 % par apgrozījuma daļu, kas pārsniedz 60 miljardus HUF.
Minētajā likumā bija arī paredzēts no veselības iemaksas izrietošā nodokļa parāda samazinājums līdz pat 80 % apmērā no veicamās iemaksas, ja uzņēmums veic pieļaujamus ieguldījumus materiālajos aktīvos (turpmāk tekstā – “veselības iemaksas samazinājums ieguldījumu gadījumā”).
Savukārt ar grozījumiem Likumā Nr. XLVI par pārtikas apriti un tās oficiālo uzraudzību bija iecerēts pārstrukturēt pārtikas aprites pārbaudes nodevu, kas saskaņā ar šo likumu ir piemērojama visiem pārtikas apritē iesaistītajiem saimnieciskās darbības subjektiem. Pirms šiem grozījumiem pārtikas apritē iesaistītajiem subjektiem bija jāmaksā pārtikas aprites pārbaudes nodeva, kas bija aprēķināta pēc vienotas fiksētas likmes 0,1 % apmērā no iepriekšējā gadā veiktā apgrozījuma bez nodokļiem. Ar attiecīgajiem grozījumiem tika ieviesta šīs nodevas progresīva likme, kas piemērojama konkrēti ikdienas patēriņa preces tirgojošajiem veikaliem (turpmāk tekstā – “grozītā pārtikas aprites pārbaudes nodeva”). Šī jaunā progresīvā likme bija šāda:
–
0 % par apgrozījuma daļu, kas nepārsniedz 500 miljonus HUF (apmēram 1,6 miljoni EUR);
–
0,1 % par apgrozījuma daļu, kas pārsniedz 500 miljonus HUF, taču nepārsniedz 50 miljardus HUF (apmēram 160,6 miljoni EUR);
–
1 % par apgrozījuma daļu, kas pārsniedz 50 miljardus HUF, taču nepārsniedz 100 miljardus HUF (apmēram 321,2 miljoni EUR);
–
2 % par apgrozījuma daļu, kas pārsniedz 100 miljardus HUF, taču nepārsniedz 150 miljardus HUF (apmēram 481,8 miljoni EUR);
–
3 % par apgrozījuma daļu, kas pārsniedz 150 miljardus HUF, taču nepārsniedz 200 miljardus HUF (apmēram 642,4 miljoni EUR);
–
4 % par apgrozījuma daļu, kas pārsniedz 200 miljardus HUF, taču nepārsniedz 250 miljardus HUF (apmēram 803 miljoni EUR);
–
5 % par apgrozījuma daļu, kas pārsniedz 250 miljardus HUF, taču nepārsniedz 300 miljardus HUF (apmēram 963,5 miljoni EUR);
–
6 % par apgrozījuma daļu, kas pārsniedz 300 miljardus HUF.
2014. gada decembrī Eiropas Komisija uzzināja par grozījumiem Likumā Nr. XLVI par pārtikas apriti un tās oficiālo uzraudzību. 2015. gada martā tā saņēma sūdzību par šiem grozījumiem. Tai pat laikā Komisija saņēma arī sūdzību par veselības iemaksas ieviešanu. Ar attiecīgi 2015. gada 17. marta un 2015. gada 13. aprīļa vēstulēm (turpmāk tekstā – “2015. gada 17. marta un 13. aprīļa informatīvās vēstules”) Komisija pārsūtīja šīs sūdzības Ungārijas iestādēm, tām lūdzot izklāstīt savas domas un sniegt informāciju. Šajās būtībā līdzīga satura vēstulēs Komisija informēja Ungārijas iestādes, ka, pēc tās domām, atšķirīga attieksme pret salīdzināmā situācijā esošiem uzņēmumiem, kas izriet, pirmkārt, no grozītās pārtikas aprites pārbaudes nodevas progresīvās likmes un, otrkārt, no veselības iemaksas progresīvās likmes, kā arī no veselības iemaksas likmes samazinājuma ieguldījumu gadījumā, iespējami ir ar iekšējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts. Katrā no šīm vēstulēm Komisija norādīja uz iespēju, ka attiecībā uz Ungāriju tiks izdots pārtraukšanas rīkojums Padomes Regulas (EK) Nr. 659/1999 (1999. gada 22. marts), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD 108. panta] piemērošanai (
OV 1999, L 83, 1. lpp.
), 11. panta 1. punkta izpratnē, un to aicināja 20 darba dienu laikā sniegt savus apsvērumus par šāda rīkojuma iespējamu piemērošanu.
Ungārijas iestādes atbildēja ar attiecīgi 2015. gada 16. aprīļa un 12. maija vēstulēm.
2015. gada 15. jūlijā Komisija pieņēma, pirmkārt, Lēmumu C(2015) 4805
final
par valsts atbalstu SA.41187 (2015/NN) – Ungārija – Veselības iemaksas no tabakas rūpniecības uzņēmumiem (
OV 2015, C 277, 24. lpp.
; turpmāk tekstā – “lēmums par veselības iemaksu”) un, otrkārt, Lēmumu C(2015) 4808
final
par valsts atbalstu SA.40018 (2015/C) (ex 2014/NN) – Ungārijas pārtikas ķēdes inspekciju nodevas 2014. gada grozījumi (
OV 2015, C 277, 12. lpp.
; turpmāk tekstā – “lēmums par pārtikas aprites pārbaudes nodevas grozījumiem”) (turpmāk tekstā kopā – “strīdīgie lēmumi”).
Pirmām kārtām, strīdīgajos lēmumos Komisija uzskatīja, ka gan grozītās pārtikas aprites pārbaudes nodevas progresīvā likme, gan veselības iemaksas progresīvā likme, kā arī veselības iemaksas likmes samazinājums ieguldījumu gadījumā (turpmāk tekstā – “attiecīgie valsts pasākumi”) ietver valsts atbalsta elementu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē, un pauda šaubas par šā atbalsta saderīgumu ar iekšējo tirgu. Ņemot vērā šīs šaubas, Komisija ar strīdīgajiem lēmumiem uzsāka divas formālas izmeklēšanas procedūras saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu un aicināja Ungāriju, kā arī ieinteresētās personas sniegt savus apsvērumus.
Otrām kārtām, jautājumā par LESD 108. panta 3. punkta piemērošanu Komisija uzskatīja attiecīgos valsts pasākumus par nelikumīgu atbalstu tāpēc, ka šie pasākumi tai nebija darīti zināmi un strīdīgo lēmumu pieņemšanas laikā joprojām tika piemēroti. Komisija norādīja, ka minētie pasākumi spēj būtiski ietekmēt konkurenci tirgū, un, ņemot vērā, ka tie joprojām tiek piemēroti, tā izdeva pārtraukšanas rīkojumus Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta izpratnē, uzliekot Ungārijai pienākumu apturēt, pirmkārt, grozītās pārtikas aprites pārbaudes nodevas progresīvās likmes piemērošanu un, otrkārt, veselības iemaksas progresīvās likmes, kā arī veselības iemaksas samazinājuma ieguldījumu gadījumā piemērošanu līdz brīdim, kad Komisija būs pieņēmusi lēmumu par šo pasākumu saderīgumu ar iekšējo tirgu (turpmāk tekstā – “apstrīdētie rīkojumi”).
2016. gada 4. jūlijā Komisija pieņēma divus lēmumus par to, ka tiek izbeigtas ar strīdīgajiem lēmumiem uzsāktās formālas izmeklēšanas procedūras, proti, Lēmumu (ES) 2016/1846 par pasākumu SA.41187 (2015/C) (iepriekš 2015/NN), ko Ungārija īstenojusi attiecībā uz veselības iemaksām no tabakas rūpniecības uzņēmumiem (
OV 2016, L 282, 43. lpp.
), un Lēmumu (ES) 2016/1848 par pasākumu SA.40018 (2015/C) (ex 2015/NN), kuru īstenojusi Ungārija, saistībā ar Ungārijas pārtikas aprites pārbaudes nodevas 2014. gada grozījumu (
OV 2016, L 282, 63. lpp.
) (turpmāk tekstā kopā – “galīgie lēmumi”).
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumiem, kas Vispārējās tiesas kancelejā tika iesniegti 2015. gada 25. septembrī, Ungārija cēla šīs prasības par lēmumu par veselības iemaksu (T‑554/15) un lēmumu par grozījumiem pārtikas aprites pārbaudes nodevā (T‑555/15).
2016. gada 14. un 15. janvārī Komisija katrā lietā iesniedza iebildumu rakstus.
Ar 2016. gada 11. novembra vēstuli Vispārējā tiesa, pamatojoties uz Vispārējas tiesas Reglamenta 131. panta 1. punktu, aicināja lietas dalībniekus atbildēt uz rakstiskiem jautājumiem par to, vai joprojām pastāv šo tiesvedību priekšmets. Lietas dalībnieki uz šiem jautājumiem atbildēja noteiktajā termiņā.
Ar Vispārējās tiesas devītās palātas priekšsēdētāja 2017. gada 24. maija lēmumu lietas T‑554/15 un T‑555/15 tika apvienotas mutvārdu daļai atbilstoši Reglamenta 68. panta 2. punktam.
2017. gada 12. oktobra tiesas sēdē Vispārējās tiesas devītās palātas priekšsēdētājs, uzklausījis lietas dalībniekus, nolēma, ka lietas T‑554/15 un T‑555/15 tiks apvienotas arī galīgā lēmuma taisīšanai.
Lietā T‑554/15 Ungārijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
daļēji atcelt lēmumu par veselības iemaksu, ciktāl tajā ir noteikts apturēt veselības iemaksas progresīvās likmes un veselības iemaksas samazinājuma ieguldījumu gadījumā piemērošanu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Lietā T‑555/15 Ungārijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
daļēji atcelt lēmumu par pārtikas aprites pārbaudes nodevas grozījumiem, ciktāl tajā ir noteikts apturēt grozītās pārtikas aprites nodevas progresīvas likmes piemērošanu;
–
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Katrā no lietām Komisijas prasījumi Vispārējai tiesai ir šādi:
–
noraidīt prasību;
–
piespriest Ungārijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Juridiskais pamatojums
Ievada apsvērumi
Saskaņā ar LESD 107. panta 1. punktu, ja vien Līgums neparedz citādi, ar iekšējo tirgu nav saderīgs nekāds atbalsts, ko piešķir dalībvalstis vai ko jebkādā citā veidā piešķir no valsts līdzekļiem un kas rada vai draud radīt konkurences izkropļojumus, dodot priekšroku konkrētiem uzņēmumiem vai konkrētu preču nodrošināšanai, ja tāds atbalsts iespaido tirdzniecību starp dalībvalstīm.
LESD 108. pantā ir noteikta kārtība, kādā tiek kontrolēts dalībvalstu piešķirtais atbalsts, lai novērstu konkurences kropļojumus, ko rada ar iekšējo tirgu nesaderīgs atbalsts.
Tādējādi, pirmkārt, LESD 108. panta 2. punktā ir noteikts, ka, ja Komisija, likusi ieinteresētajām pusēm iesniegt piezīmes, konstatē, ka atbalsts, ko piešķīrusi kāda valsts vai kas piešķirts no šīs valsts līdzekļiem, ievērojot šā Līguma 107. pantu, nav saderīgs ar iekšējo tirgu, tā pieņem lēmumu par to, ka attiecīgajai valstij Komisijas noteiktā termiņā tāds atbalsts ir jāizbeidz vai jāmaina.
Otrkārt, LESD 108. panta 3. punktā ir paredzēts, ka plānus piešķirt vai mainīt atbalstu dalībvalstis dara zināmus Komisijai laikus, lai tā varētu iesniegt savas piezīmes. Ja Komisija atzīst, ka, ievērojot LESD 107. pantu, kāds plānotais atbalsts nav saderīgs ar kopējo tirgu, tā nevilcinoties sāk LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru. Attiecīgā dalībvalsts nesāk īstenot pašas ierosinātos pasākumus, kamēr šī procedūra nav beigusies ar galīgo lēmumu.
Bagātīgā Tiesas un Vispārējās tiesas judikatūra, kurā ir sīkāk paskaidroti LESD 108. panta noteikumi, lielā mērā bija pārņemta Regulā Nr. 659/1999, kas savukārt no 2015. gada 14. oktobra ir atcelta un aizstāta ar Padomes Regulu (ES) 2015/1589 (2015. gada 13. jūlijs), ar ko nosaka sīki izstrādātus noteikumus [LESD] 108. panta piemērošanai (
OV 2015, L 248, 9. lpp.
).
Saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punktu Komisija uzsāk LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru, ja tā pēc iepriekšējas izskatīšanas konstatē, ka ir radušās šaubas par paziņotā pasākuma saderību ar iekšējo tirgu. Lēmums, kas tiek pieņemts, pamatojoties uz šo pantu, tiek dēvēts par lēmumu sākt formālu izmeklēšanas procedūru.
Formālas izmeklēšanas procedūras uzsākšana ir iespējama ne tikai tad, kad Komisija izskata kādu paziņoto pasākumu, bet saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 13. pantu arī tad, kad tā izskata kādu iespējami nelikumīgu atbalstu, proti, saskaņā ar minētās regulas 1. panta f) punktu – pasākumu, kuru Komisija šajā procedūras posmā uzskata par jaunu atbalstu, kas īstenots, pārkāpjot LESD 108. panta 3. punktu.
Pieņemot lēmumu sākt formālu izmeklēšanas procedūru attiecībā uz kādu valsts pasākumu Regulas Nr. 659/1999 13. pantā paredzētajā gadījumā, šā pasākuma tiesiskais stāvoklis mainās, ievērojot, ka Komisija to pagaidām kvalificējusi par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē un par nelikumīgu tāpēc, ka, iespējams, nav izpildīts LESD 108. panta 3. punktā noteiktais pienākums darīt zināmu ikvienu plānoto jauno valsts atbalstu. Kamēr šāds lēmums netiek pieņemts, pasākumu ierosinājusī dalībvalsts, saņēmēji uzņēmumi un pārējie saimnieciskās darbības subjekti drīkst uzskatīt, ka pasākums tiek īstenots likumīgi, piemēram, kā LESD 107. panta 1. punkta piemērošanas jomā neietilpstošs vispārīgs pasākums vai kā pastāvošs atbalsts LESD 108. panta 1. punkta un Regulas Nr. 659/1999 1. panta b) punkta izpratnē, kura īstenošanas turpināšana šajā posmā joprojām ir likumīga. Savukārt pēc šāda lēmuma pieņemšanas rodas vismaz būtiskas šaubas par attiecīgā pasākuma likumību, kam, neskarot iespēju lūgt pagaidu noregulējuma tiesnesim piemērot pagaidu pasākumus, būtu jāliek dalībvalstij apturēt tā īstenošanu, jo pēc oficiālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanas ir izslēgta iespēja nekavējoties pieņemt lēmumu par pasākuma saderību ar kopējo tirgu, kas ļautu likumīgi turpināt minētā pasākuma ieviešanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 16. oktobris, Alro/Komisija,
T‑517/12
,
EU:T:2014:890
,
28.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tātad lēmumā sākt formālu izmeklēšanas procedūru aplūkotā valsts pasākuma kvalificēšana par nelikumīgu valsts atbalstu uzliek dalībvalstij, kurai šis lēmums ir adresēts, pienākumu tūlītēji apturēt šā pasākuma īstenošanu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2005. gada 10. maijs, Itālija/Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2005:275
,
39.
punkts, un 2014. gada 16. oktobris, Alro/Komisija,
T‑517/12
,
EU:T:2014:890
,
27.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Pienākuma apturēt nepaziņota un par nelikumīgu valsts atbalstu kvalificēta valsts pasākuma īstenošanu pamats ir rodams LESD 108. panta 3. punktā, ar ko ir ieviesta jaunu plānoto atbalstu iepriekšēja kontrole, kuras mērķis ir nodrošināt, ka īstenots tiek tikai tāds atbalsts, kas ir saderīgs ar iekšējo tirgu. Tātad, lai sasniegtu šo mērķi, šāda plānotā atbalsta īstenošana tiek atlikta līdz brīdim, kad šaubas par tā saderību tiek kliedētas ar galīgu Komisijas lēmumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 21. novembris, Deutsche Lufthansa,
C‑284/12
,
EU:C:2013:755
,
25.
un
26.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Pienākums apturēt tāda valsts pasākuma izpildi, kas lēmumā sākt formālu izmeklēšanas procedūru ir kvalificēts par nelikumīgu valsts atbalstu, automātiski izriet no šā lēmuma, un tādējādi dalībvalstij pašai ir jāapzinās visas no minētā lēmuma izrietošās sekas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 9. oktobris, Itālija/Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
,
60.
punkts).
Lai ļautu Komisijai novērst ikvienu LESD 108. panta 3. punkta noteikumu pārkāpumu, Tiesa tai ir atzinusi arī tiesības ar rīkojumu likt attiecīgajai dalībvalstij tūlītēji apturēt tāda atbalsta sniegšanu, ko Komisija uzskata par nelikumīgu, pēc tam, kad Komisija ir ļāvusi šai dalībvalstij paust savus apsvērumus (spriedumi, 1990. gada 14. februāris, Francija/Komisija,
C‑301/87
,
EU:C:1990:67
,
18.
–
20.
punkts; 1990. gada 21. marts, Beļģija/Komisija,
C‑142/87
,
EU:C:1990:125
,
14.
–
16.
un
19.
punkts, un 1991. gada 21. marts, Itālija/Komisija,
C‑303/88
,
EU:C:1991:136
,
46.
–
48.
punkts).
Nedz no šīs judikatūras, nedz no to pārņēmušā Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta neizriet, ka Komisijai būtu pienākums automātiski likt attiecīgajai dalībvalstij apturēt tāda atbalsta sniegšanu, kas nav darīts zināms saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu. Proti, pretējā gadījumā nebūtu jēgas dalībvalstij LESD 108. panta 3. punktā uzliktajam likumiskajam pienākumam neīstenot iecerēto atbalstu, kamēr nav galīga Komisijas lēmuma, un tā rezultātā dalībvalstu un Komisijas lomas tiktu samainītas vietām (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 17. jūnijs, Beļģija/Komisija,
C‑75/97
,
EU:C:1999:311
,
74.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Īstenošanas procesā esoša pasākuma apturēšana, pamatojoties uz lēmumu sākt formālu izmeklēšanas procedūru, kurā šis pasākums tiek kvalificēts par nelikumīgu valsts atbalstu, procesuāli atšķiras no pārtraukšanas rīkojuma pieņemšanas attiecībā uz šo pasākumu. Konkrēti, saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 12. pantu, pārtraukšanas rīkojuma neizpildes gadījumā Komisija ir tiesīga bez iepriekšēja brīdinājuma uzreiz vērsties Eiropas Savienības Tiesā, lūdzot to atzīt šo neizpildi par LESD pārkāpumu.
Šīs procesuālās atšķirības tomēr neietekmē galvenās tiesiskās sekas, kas izriet gan no lēmuma sākt formālu izmeklēšanas procedūru, gan no pārtraukšanas rīkojuma, proti, dalībvalsts pienākumu atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam apturēt šajos lēmumos aplūkotā pasākuma īstenošanu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 9. oktobris, Itālija/Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
,
60.
punkts).
Par prasību pieņemamību
Prasībās Ungārija lūdz atcelt tikai strīdīgajos lēmumos rodamos pārtraukšanas rīkojumus. Tādējādi Ungārijas celtajās prasībās netiek lūgts, lai strīdīgie lēmumi tiktu atcelti tāpēc, ka Komisija ar tiem uzsāka formālas izmeklēšanas procedūras. Ungārija uzskata, ka šajā lietā šāda daļēja atcelšana ir iespējama, jo apstrīdētie rīkojumi ir nodalāmi no strīdīgajiem lēmumiem, ievērojot judikatūrā iedibināto tiesību akta nodalāmības kritēriju.
Eiropas Savienības tiesību akta daļēja atcelšana ir iespējama tikai tik lielā mērā, cik elementi, kurus lūdz atcelt, ir nodalāmi no pārējā tiesību akta. Tiesa ir vairākkārt nolēmusi, ka šī nodalāmības prasība nav izpildīta, ja tiesību akta daļējas atcelšanas rezultātā tiktu grozīta šā akta būtība (skat. spriedumu, 2014. gada 18. marts, Komisija/Parlaments un Padome,
C‑427/12
,
EU:C:2014:170
,
16.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Taču Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā paredzētais rīkojums apturēt pasākumu, kas, iespējams, varētu būt valsts atbalsts, var tikt izdots vai nu vienlaikus ar lēmumu sākt LESD 108. panta 2. punktā paredzēto procedūru, vai arī pēc tā (spriedums, 2001. gada 9. oktobris, Itālija/Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
,
47.
punkts).
Pat ja lēmums sākt formālu izmeklēšanas procedūru un pārtraukšanas rīkojums ir pieņemti vienlaikus, kā tas noticis šajā gadījumā, tie ir atšķirīgi akti, kas reglamentēti dažādās Regulas Nr. 659/1999 tiesību normās, proti, pirmais – tās 4. panta 4. punktā, savukārt otrais – tās 11. panta 1. punktā un 12. pantā.
Turklāt Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta formulējumā ir redzams, ka Savienības likumdevējs ir vēlējies pārtraukšanas rīkojumu veidot kā “lēmumu” LESD 288. panta izpratnē. Taču pastāvīgās judikatūras atziņa ir tāda, ka šāds akts ir jāuzskata par aktu, kas rada saistošas tiesiskās sekas un līdz ar to ir apstrīdams (spriedums, 2011. gada 13. oktobris, Deutsche Post un Vācija/Komisija,
C‑463/10 P un C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
,
43.
–
46.
punkts).
No tā izriet, ka gadījumā, ja – kā tas ir noticis šajā lietā – Komisija vienā aktā nolemj sākt formālu izmeklēšanas procedūru un izdot pārtraukšanas rīkojumu, šis rīkojums ir nodalāms no pārējā akta un tātad var viens pats būt prasības par tiesību akta atcelšanu priekšmets.
Turklāt, kā redzams no šā sprieduma 26.–33. punktā izklāstītajiem ievada apsvērumiem, tiesiskās sekas, kas rodas, uzsākot formālu izmeklēšanas procedūru, un tās, kas rodas, izdodot pārtraukšanas rīkojumu, daļēji pārklājas.
Taču šajās prasībās Ungārija nelūdz, lai strīdīgie lēmumi tiktu atcelti tāpēc, ka Komisija ar tiem uzsākusi formālas izmeklēšanas procedūras. Turklāt jānorāda, ka Ungārijas iesniegtajos prasības pieteikumos nav pamatu, kuros būtu apgalvots, ka attiecīgie valsts pasākumi būtu bijuši kļūdaini kvalificēti par valsts atbalstu vai jaunu atbalstu, kas īstenots nelikumīgi. Tādējādi, pat ja arī minētie pamati, kas izvirzīti šo prasību pamatošanai, būtu dibināti, tā rezultātā Ungārija netiktu atbrīvota no pienākuma apturēt attiecīgo valsts pasākumu īstenošanu.
Šajā ziņā tomēr pietiek vien atgādināt, ka, ceļot prasību saskaņā ar LESD 263. pantu, dalībvalstīm nav jāpierāda sava interese celt prasību (skat. spriedumus, 2011. gada 13. oktobris, Deutsche Post un Vācija/Komisija,
C‑463/10 P un C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
,
36.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2013. gada 3. oktobris, Inuit Tapiriit Kanatami u.c./Parlaments un Padome,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
53.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ievērojot iepriekš izklāstīto, šīs prasības ir atzīstamas par pieņemamām.
Par to, vai prasību priekšmets joprojām pastāv
2016. gada 4. jūlijā Komisija noslēdza ar strīdīgajiem lēmumiem uzsāktās formālas izmeklēšanas procedūras, pieņemot galīgos lēmumus. Šajos lēmumos tā atstāja negrozītu vērtējumu, kas provizoriski bija veikts strīdīgajos lēmumos, un uzskatīja, ka attiecīgie valsts pasākumi ir nelikumīgs un ar iekšējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts. Ungārija šos galīgos lēmumus noteiktajā termiņā neapstrīdēja. Tā kā par šiem lēmumiem pēc to publikācijas
Eiropas Savienības Oficiālajā Vēstnesī
2016. gada 19. oktobrī (
OV 2016, L 282, 43. un 63. lpp.
) prasību necēla arī neviena trešā persona, tie turpmāk ir uzskatāmi par galīgiem.
Šajos apstākļos, ņemot vērā pamatus, kas izvirzīti šo prasību pamatošanai, Vispārējā tiesa nolēma uzklausīt lietas dalībnieku domas par to, vai šo prasību priekšmets joprojām pastāv.
Lietas dalībnieki uz Vispārējās tiesas jautājumiem atbildēja apstiprinoši. Tie atsaucās konkrēti uz argumentiem gan par tiesisko nenoteiktību par to, kādos apstākļos Komisija ir tiesīga piemērot pārtraukšanas rīkojumu, par to, kā no strīdīgajiem lēmumiem izrietošās tiesiskās sekas atšķiras no tām sekām, kas izriet no galīgajiem lēmumiem, gan par vajadzību garantēt iespējamo nelikumību apstrīdētajos rīkojumos pārbaudi tiesā, kā arī par dalībvalstu privileģēto statusu saistībā ar prasībām, kas celtas, pamatojoties uz LESD 263. pantu.
Vispārējās tiesas judikatūrā ir redzams, ka – gadījumā, ja prasības ir celtas gan par lēmumu sākt formālu izmeklēšanas procedūru attiecībā uz kādu valsts pasākumu, gan par galīgo lēmumu, ar kuru šī procedūra tiek izbeigta un kurā tiek atzīts, ka izskatītais valsts pasākums ir ar iekšējo tirgu nesaderīgs valsts atbalsts, – noraidot prasību, kas celta par pēdējo no minētajiem lēmumiem, zūd priekšmets prasībai, kas celta par lēmumu sākt formālu izmeklēšanas procedūru (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2000. gada 13. jūnijs, EPAC/Komisija,
T‑204/97 un T‑270/97
,
EU:T:2000:148
,
153.
–
159.
punkts; 2002. gada 6. marts, Diputación Foral de Álava/Komisija,
T‑168/99
,
EU:T:2002:60
,
22.
–
26.
punkts, un 2009. gada 9. septembris, Diputación Foral de Álava u.c./Komisija, no
T‑30/01 līdz T‑32/01 un no T‑86/02 līdz T‑88/02
,
EU:T:2009:314
,
345.
–
363.
punkts). Šīs judikatūras atziņa ir tāda, ka, līdzko Eiropas Savienības tiesas ir apstiprinājušas galīgajā lēmumā rodamo Komisijas vērtējumu, tostarp par to, ka izskatāmais valsts pasākums ir kvalificējams par jaunu valsts atbalstu, šis pasākums ir jāatceļ un atbalsts jāatgūst
ab initio
. Līdz ar to šādā gadījumā vairs nav jāspriež, vai šis pats pasākums, kura apturēšana tika pieprasīta lēmuma sākt formālu izmeklēšanas procedūru rezultātā, patiesībā bija vai nebija jāaptur (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2009. gada 9. septembris, Diputación Foral de Álava u.c./Komisija, no
T‑30/01 līdz T‑32/01 un no T‑86/02 līdz T‑88/02
,
EU:T:2009:314
,
358.
punkts).
Šo prasību kontekstā šī judikatūra nav pārņemama.
Proti, pirmkārt, šā sprieduma 47. punktā minētajos spriedumos (skat. it īpaši spriedumus, 2000. gada 13. jūnijs, EPAC/Komisija,
T‑204/97 un T‑270/97
,
EU:T:2000:148
,
154.
–
158.
punkts, un 2009. gada 9. septembris, Diputación Foral de Álava u.c./Komisija, no
T‑30/01 līdz T‑32/01 un no T‑86/02 līdz T‑88/02
,
EU:T:2009:314
,
345.
,
348.
un
355.
punkts) ir redzams, ka tādā situācijā kā šā sprieduma 47. punktā aprakstītā jautājums par prasības priekšmeta zušanu tiek patiesībā jaukts ar jautājumu par prasītāja intereses celt prasību zušanu. Taču, kā atgādināts šā sprieduma 42. punktā, ceļot prasību saskaņā ar LESD 263. pantu, dalībvalstīm nav jāpierāda sava interese celt prasību.
Otrkārt, nav izslēdzams, ka pārtraukšanas rīkojums var būt nelikumīgs arī kā citādi, ne tikai saistībā ar to, ka Komisija kļūdaini kvalificējusi aplūkojamo pasākumu par nelikumīgu valsts atbalstu. Ja, pieņemot lēmumu par formālas izmeklēšanas procedūras izbeigšanu, zustu par pārtraukšanas rīkojumu celtās prasības priekšmets, tiktu radīti šķēršļi šādu nelikumību pārbaudei tiesā. Taču tādā tiesiskā kopienā kā Eiropas Savienība nedz dalībvalstis, nedz iestādes nevar izvairīties no kontroles pār to rīcības atbilstību Savienības konstitucionālajam pamatlikumam, proti, LESD (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1986. gada 23. aprīlis, Les Verts/Parlaments,
294/83
,
EU:C:1986:166
,
23.
punkts).
Ņemot vērā iepriekš izklāstīto, šīs prasības ir jāizskata pēc būtības.
Par lietas būtību
Katras no šīm prasībām pamatošanai Ungārija izvirza četrus būtībā identiskus pamatus, no kuriem pirmais ir par “rīcības brīvības ļaunprātīgu izmantošanu” un acīmredzamu kļūdu vērtējumā, piemērojot Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktu, kā arī samērīguma principa pārkāpumu, otrais – par nediskriminācijas un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu, trešais – par pienākuma norādīt pamatojumu neizpildi, kā arī Ungārijas tiesību uz aizstāvību pārkāpumu un ceturtais – par lojālas sadarbības pienākuma neizpildi, labas pārvaldības principa un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu.
Turklāt ievērojamu daļu savu mutvārdu paskaidrojumu tiesas sēdes laikā Ungārija veltīja tam, lai argumentētu, ka Komisija esot kļūdaini identificējusi attiecīgos tiesību aktus, no kuriem valsts pasākumi veidoja atkāpi. Šīs Komisijas kļūdas dēļ neesot atzīstams, ka minētie pasākumi bija selektīvi un, līdz ar to, ka tie būtu kvalificējami par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
Jāuzskata, ka ar šo argumentāciju Ungārija būtībā izvirza pamatu par to, ka LESD 107. panta 1. punkts esot pārkāpts, attiecīgos valsts pasākumus kļūdaini kvalificējot par valsts atbalstu.
Šajā ziņā ir jākonstatē, pirmkārt, ka Ungārijas iesniegtajos prasības pieteikumos šāds pamats nav rodams. Turklāt ar šajos prasības pieteikumos izklāstītajiem argumentiem Ungārija vēršas tikai pret apstrīdētajiem rīkojumiem, neapstrīdot iemeslus, kuru dēļ Komisija šajā lietā nolēma sākt formālas izmeklēšanas procedūras. Savu prasību pirmajā pamatā Ungārija patiešām norāda, ka strīdīgajos lēmumos Komisija nav noteikusi to uzņēmumu loku, kas vienīgie ir guvuši labumu no attiecīgajiem valsts pasākumiem, lai arī saskaņā ar judikatūru šīs uzņēmumu kategorijas noteikšana esot vajadzīgs priekšnosacījums tam, lai varētu atzīt šos pasākumus par selektīviem. Tomēr šis arguments ir jāaplūko minētā pamata kontekstā, jo ar šo pamatu Ungārija neapstrīd attiecīgo valsts pasākumu kvalificēšanu par valsts atbalstu, bet būtībā apgalvo, ka, lai varētu izdot pārtraukšanas rīkojumu, esot jābūt pārliecinātākiem par šo kvalifikāciju nekā tad, ja formāla izmeklēšanas procedūra tiek sākta bez šāda rīkojuma, un esot jābalstās uz Komisijas iedibinātu praksi, kā arī judikatūru. Šajos apstākļos tiesas sēdē izvirzītais arguments nav uzskatāms par pirmā prasības pamata paplašinājumu.
Otrkārt, apsvērumi, ko Ungārija izklāstījusi tiesas sēdē, nav balstīti uz tādiem tiesiskiem un faktiskiem apstākļiem, kas būtu kļuvuši zināmi iztiesāšanas laikā.
Līdz ar to saskaņā ar Reglamenta 84. pantu, kurā ir aizliegts tiesvedības laikā izvirzīt jaunus pamatus, argumentācija, ko Ungārija ir izklāstījusi tiesas sēdē, ir uzskatāma par nepieņemamu.
Par pirmo pamatu
Pirmais pamats ir iedalīts divās daļās, no kurām pirmā ir par Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta pārkāpumu, kas izrietot no “rīcības brīvības ļaunprātīgas izmantošanas” un acīmredzamas kļūdas vērtējumā, piemērojot šo tiesību normu, un otrais – par samērīguma principa pārkāpumu.
–
Par pirmo daļu
Šā pamata pirmajā daļā Ungārija būtībā apgalvo, ka, lai varētu izdot pārtraukšanas rīkojumu saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktu, Komisijai ir jāpierāda, ka ir izpildīti ne tikai šajā tiesību normā norādītie nosacījumi, bet arī vēl citi papildnosacījumi.
Šajā ziņā tā apgalvo, ka Savienības tiesībās pagaidu pasākumu piemērošana ir pakārtota trīs šādiem pamatnosacījumiem: steidzamība, būtiska un neatgriezeniska kaitējuma nopietni draudi un
fumus boni juris
, t.i., apturamā pasākuma visnotaļ ticams prettiesiskums. Šie trīs nosacījumi esot attiecināmi tostarp uz apturēšanu un citiem pagaidu pasākumiem, ko Savienības tiesas var noteikt saskaņā ar LESD 278. un 279. pantu, uz pagaidu pasākumiem, kas piemērojami konkurences jomā saskaņā ar LESD 101. un 102. pantu, uz pasākumiem, ko valstu tiesas var piemērot, pamatojoties uz LESD 108. panta 3. punktu, un visbeidzot – uz atgūšanas rīkojumiem, ko Komisija var izdot saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 11. panta 2. punktu.
Ungārijas ieskatā, lai arī Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā šie trīs nosacījumi nav paredzēti, tiem ir jābūt izpildītiem, lai varētu izdot pārtraukšanas rīkojumu, jo pretējā gadījumā šo rīkojumu izdošanā Komisijas rīcības brīvībai nebūtu nekādu robežu. Turklāt neesot domājams, ka Savienības likumdevējs būtu tīšuprāt nepakārtojis pārtraukšanas rīkojumu izdošanu šiem trijiem nosacījumiem, nedz to, ka šīs nepakārtošanas dēļ Savienības tiesa nevarētu noteikt Komisijas rīcības brīvības robežas, paredzot nosacījumus, kādos piemērojami pārtraukšanas rīkojumi. Šajā ziņā Ungārija paskaidro, ka ar šo pirmā pamata daļu tā negrasās piesaukt Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta nepiemērojamību saskaņā ar LESD 277. pantu.
Runājot par
fumus boni juris
nosacījumu, Ungārija klāsta, ka pārtraukšanas rīkojumu var izdot tad, ja, ievērojot Komisijas iedibināto praksi un Savienības tiesu judikatūru, nav nekādu šaubu par to, ka attiecīgais valsts pasākums ir valsts atbalsts. Taču šajā gadījumā neesot nedz Komisijas prakses, nedz judikatūras, ar kuru varētu nepārprotami apstiprināt, ka par valsts atbalstu ir kvalificējama tāda progresīvā nodokļu likme kā veselības iemaksas likme vai grozītās pārtikas aprites pārbaudes nodevas likme. Turklāt no judikatūras izrietot, ka, lai varētu kādu nodokļu pasākumu kvalificēt par valsts atbalstu, Komisijai būtu jānosaka to uzņēmumu kategorija, kuriem vienīgajiem šis pasākums ir labvēlīgs. Taču strīdīgajos lēmumos neesot noteikti nedz tie uzņēmumi, kuriem attiecīgie valsts pasākumi ir labvēlīgi, nedz tie uzņēmumi, kuriem tie ir nelabvēlīgi.
Runājot par abiem pārējiem nosacījumiem, Ungārija apgalvo, ka apstrīdētie rīkojumi nebija jāizdod, jo bez tiem nepastāvēja draudi, ka attiecīgie valsts pasākumi tūlītēji radītu smagu un neatgriezenisku finansiālu kaitējumu, šajā ziņā strīdīgajiem lēmumiem atšķiroties no Komisijas 2007. gada 27. septembra Lēmuma (2007) 4313 par valsts atbalstu C 41/2007 (ex NN 49/2007) – Rumānija –
Tractorul
privatizācija (
OV 2007, C 249, 21. lpp.
), kurā Komisija ar aizbildinājumu par šādiem draudiem esot pamatojusi Rumānijai adresēta pārtraukšanas rīkojuma izdošanu. Turpinājumā Ungārija vēl iebilst, ka, lai varētu konstatēt būtiska un neatgriezeniska finansiāla kaitējuma draudu esamību šajā lietā, Komisijai esot bijis jāpierāda, ka, ja apstrīdēto rīkojumu nebūtu, laikā, kamēr formālā izmeklēšanas procedūra vēl nebūtu pabeigta, uzņēmumi, kam attiecīgie valsts pasākumi nav labvēlīgi, iespējami nonāktu situācijā, kurā tiktu apdraudēta to finansiālā dzīvotspēja. Taču ne vien Komisija to neesot pierādījusi, bet no strīdīgajiem lēmumiem arī izrietot, ka šādu iespējamo kaitējumu varētu novērst ar galīgajos lēmumos noteiktu pienākumu atgūt nelikumīgi piešķirto atbalstu.
Visbeidzot, Ungārijas ieskatā, ja Komisijai būtu iespēja likt apturēt valsts nodokļu pasākumu tāpēc vien, ka šis pasākums ir valsts atbalsts, bez vajadzības pierādīt, ka ir iestājušies trīs nosacījumi tam, lai varētu tikt noteikti pagaidu pasākumi, tā izjauktu Tiesas judikatūrā noteikto lomu sadalījumu starp valstu tiesām un Komisiju. Proti, tikai valstu tiesu ziņā ir secināt iespējamās sekas, kas rodas no LESD 108. panta 3. punktā paredzētā apturēšanas pienākuma neizpildes. Skaidrs lomu sadalījums starp Komisiju un valstu tiesām apstiprinot pārtraukšanas rīkojumiem piemītošo izņēmuma raksturu un liedzot Komisijai izdot šādus rīkojumus, pamatojoties uz to vien, ka atbalsts joprojām tiek sniegts formālas izmeklēšanas procedūras laikā. Tas arī nozīmējot, ka Komisija var likt apturēt valsts pasākumu tikai gadījumos, kad pagaidu pasākumi, ko valsts tiesas veic saskaņā ar LESD 108. panta 3. punktu, izrādītos nepietiekami.
Komisija šos argumentus apstrīd.
No šā sprieduma 24.–29. punktā rodamā procesuālo noteikumu izklāsta izriet, ka tad, kad Komisija nolemj sākt formālu izmeklēšanas procedūru Regulas Nr. 659/1999 4. panta 4. punkta izpratnē attiecībā uz valsts pasākumu, kas tai nav paziņots, dalībvalstij ir tūlītēji jāaptur šā pasākuma īstenošana. Šo apturēšanas pienākumu nekādi neietekmē apstāklis, ka attiecīgā valsts pasākuma kvalificēšana par nelikumīgu valsts atbalstu ir provizoriska.
Pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, Tiesas judikatūrā, kurā jau izsenis ir atzīts, ka pienākumam apturēt valsts atbalsta sniegšanu, kamēr Komisija nav izvērtējusi tā saderīgumu ar iekšējo tirgu, ir tieša iedarbība (spriedumi, 1964. gada 15. jūlijs, Costa,
6/64
,
EU:C:1964:66
, 1162. lpp., un 1973. gada 11. decembris, Lorenz,
120/73
,
EU:C:1973:152
, 8. lpp.), nav noteikts, ka tikai valstu tiesu ziņā būtu secināt no LESD 108. panta 3. punktā paredzētā apturēšanas pienākuma neizpildes iespējami izrietošās sekas.
Judikatūras atziņa ir tāda, ka galvenā un ekskluzīvā loma atbalsta iespējamā nesaderīguma ar iekšējo tirgu noteikšanā LESD 107. un 108. pantā ir paredzēta Komisijai, savukārt valstu tiesu loma ir nodrošināt tiesības, kas subjektiem izriet no LESD 108. panta 3. punkta pēdējā teikumā noteiktā aizlieguma tiešās iedarbības (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1991. gada 21. novembris, Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires un Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon,
C‑354/90
,
EU:C:1991:440
,
14.
punkts). Tātad valsts atbalsta kontroles jomā valstu tiesām piešķirtās pilnvaras nevar ierobežot pilnvaras, kas šajā jomā ir Komisijai. Gluži pretēji – judikatūras atziņa ir tāda, ka tieši valstu tiesu pilnvaras tiek ierobežotas, kad Komisija pieņem lēmumu sākt formālu izmeklēšanas procedūru (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 21. novembris, Deutsche Lufthansa,
C‑284/12
,
EU:C:2013:755
,
41.
un
42.
punkts).
Kā atgādināts šā sprieduma 30. punktā, lai Komisijai ļautu nodrošināt LESD 108. panta 3. punkta noteikumu ievērošanu, Komisijai ir atzītas pilnvaras likt attiecīgajai dalībvalstij tūlītēji apturēt nelikumīga atbalsta sniegšanu pēc tam, kad tā ir ļāvusi šai dalībvalstij paust savus apsvērumus.
Nosacījumi, kas Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā ir noteikti šāda rīkojuma pieņemšanai, ietver tikai vienu materiāltiesisku nosacījumu, proti, ka Komisijai šajā procedūras posmā ir jākvalificē attiecīgais valsts pasākums par nelikumīgu valsts atbalstu, un vienu procesuālu nosacījumu, proti, ka attiecīgajai dalībvalstij ir jābūt dotai iespējai paust savus apsvērumus.
Nav jābūt izpildītam nevienam citam nosacījumam, lai Komisija būtu tiesīga izdot rīkojumu saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktu, un jāuzsver, ka šī situācija ir radusies likumdevēja gribas, nevis – kā apgalvo Ungārija – tā aizmāršības rezultātā. Proti, šā panta formulējums, kas atspoguļo no šā sprieduma 30. punktā minētās pastāvīgās judikatūras izrietošo tiesību stāvokli, netika mainīts Regulas Nr. 659/1999 grozījumos un burtiski tika pārņemts jaunajā Regulā Nr. 2015/1589.
Konkrēti, pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, pārtraukšanas rīkojuma izdošana nav pakārtojama nosacījumiem, kas paredzēti atgūšanas rīkojuma pieņemšanai Regulas Nr. 659/1999 11. panta 2. punkta izpratnē, vai nosacījumiem, kas kā citādi atvedināmi no šīs tiesību normas.
Proti, pirmām kārtām, pārtraukšanas rīkojums ir rīks, ar kuru ir domāts novērst to, ka joprojām nav izpildīts LESD 108. panta 3. punktā noteiktais pienākums neīstenot atbalsta ieviešanas vai mainīšanas plānus. Ņemot vērā to, ka nepaziņota atbalsta gadījumā šis pienākums rodas brīdī, kad tiek uzsākta formāla izmeklēšanas procedūra un attiecīgais valsts pasākums provizoriski tiek kvalificēts par nelikumīgu valsts atbalstu, tas, ka pārtraukšanas rīkojuma izdošana būtu pakārtota vēl kādiem citiem materiāltiesiskiem nosacījumiem, vājinātu iedarbīgumu, kas piemīt šim mehānismam, ar kuru ir paredzēts nodrošināt, ka pilnībā tiek ievērots dalībvalstij LESD 108. panta 3. punktā noteiktais likumiskais pienākums.
Otrām kārtām, nosacījumi, kas paredzēti atgūšanas rīkojuma izdošanai, ir pamatoti ar šā rīkojuma iedabu un vietu LESD 108. pantā iedibinātajā plānotā jaunā atbalsta iepriekšējas kontroles sistēmā.
Proti, atbilstoši LESD 108. panta 2. punktam dalībvalstīm ir jāatceļ tikai nesaderīgais atbalsts, un tāpēc atgūšanas pienākums rodas attiecībā uz to nesaderīgo atbalstu, kas jau ir sniegts. Turpretim – atbilstoši judikatūrā teiktajam – Savienības tiesībās nav noteikts pienākums pilnībā atgūt ikvienu nelikumīgu atbalstu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 12. februāris, CELF un ministre de la Culture et de la Communication,
C‑199/06
,
EU:C:2008:79
,
46.
un
52.
punkts).
Judikatūras atziņa ir tāda, ka dalībvalstu sniegtais atbalsts nav uzskatāms par nesaderīgu tāpēc vien, ka tas ir īstenots, neizpildot LESD 108. panta 3. punktā paredzētos paziņošanas un apturēšanas pienākumus (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1990. gada 14. februāris, Francija/Komisija,
C‑301/87
,
EU:C:1990:67
,
9.
–
,
16.
un
17.
punkts). Tieši tāpēc, pat ja formālas izmeklēšanas procedūras uzsākšana attiecībā uz kādu valsts pasākumu Regulas Nr. 659/1999 13. pantā paredzētajā gadījumā liek attiecīgajai dalībvalstij tūlītēji apturēt atbalsta sniegšanu, tā šai dalībvalstij tomēr neliek šo atbalstu atgūt.
Tomēr Savienības tiesībās arīdzan nav izslēgta iespēja atgūt nelikumīgi sniegto atbalstu, kamēr Komisija vēl nav lēmusi par tā saderīgumu.
Pirmkārt, lai ar pilnīgu iedarbību apveltītu LESD 108. panta 3. punkta noteikumus, šīs tiesību normas neievērošanas gadījumā valstu tiesām saskaņā ar savas valsts tiesībām ir jāizdara secinājumi gan par atbalsta pasākumu īstenošanas aktu spēkā esamību, gan par pretēji šai tiesību normai piešķirtā finansiālā atbalsta atgūšanu (skat. spriedumu, 2005. gada 21. jūlijs, Xunta de Galicia,
C‑71/04
,
EU:C:2005:493
,
49.
punkts un tajā minētā judikatūra). Konkrēti, konstatējums, ka atbalsts ir piešķirts pretrunā LESD 108. panta 3. punkta pēdējā teikumā noteiktajam, atkarībā no apstākļiem var izraisīt to, ka tas ir jāatgūst atbilstoši iekšējai procesuālajai kārtībai pat tad, ja šis atbalsts vēlāk tiek atzīts par saderīgu ar iekšējo tirgu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2008. gada 12. februāris, CELF un ministre de la Culture et de la Communication,
C‑199/06
,
EU:C:2008:79
,
52.
un
53.
punkts).
Otrkārt, Savienības likumdevējs ir paredzējis iespēju Komisijai izdot rīkojumus par nelikumīgi piešķirtā atbalsta atgūšanu pat pirms formālās izmeklēšanas procedūras beigām. Tomēr, tā kā šāds rīkojums ietekmē saņēmēja stāvokli, likumdevējs šo rīkojumu piemērošanu ir pakārtojis stingriem nosacījumiem, kas noteikti Regulas Nr. 659/1999 11. panta 2. punktā.
No iepriekš izklāstītā izriet, pirmkārt, ka Komisijai nebija strīdīgajos lēmumos jāatsaucas uz iedibinātu praksi vai judikatūru, saskaņā ar kuru nebūtu šaubu par to, ka attiecīgie valsts pasākumi ir valsts atbalsts.
Tomēr lietas materiālos ir redzams, ka vairākus mēnešus pirms strīdīgo lēmumu pieņemšanas Komisija, pieņemot 2015. gada 12. marta Lēmumu C(2015) 1520 par pasākumu SA.39235 (2015/C) (ex 2015/NN) – Ungārija – reklāmas nodoklis (
OV 2015, C 136, 7. lpp.
), uzsāka formālu izmeklēšanas procedūru attiecībā uz kādu nodokli, ko Ungārija bija ieviesusi reklāmas jomā, ar ko pēc progresīvas likmes tika aplikts apgrozījums, kuru plašsaziņas līdzekļu uzņēmumi gūst no reklāmas pakalpojumiem, un kas tādēļ līdzinājās veselības iemaksai un grozītajai pārtikas aprites pārbaudes nodevai. Pirms un pēc minētā lēmuma pieņemšanas notika sarakste starp Komisiju un Ungārijas iestādēm, un tāpēc Ungārijai nav pamata apgalvot, ka tai neesot vispār nekas bijis zināms par Komisijas praksi, atbilstoši kurai valsts nodokļu pasākumi, kuros ir paredzēta šāda progresīva likme, tiek kvalificēti par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē.
Turklāt Ungārijai nevar pārmest, ka Komisija strīdīgajos lēmumos nav noteikusi to uzņēmumu kategoriju, kam vienīgajiem attiecīgie valsts pasākumi bija labvēlīgi. Proti, lai varētu kvalificēt nodokļu pasākumu par valsts atbalstu, Komisijai netiek prasīts noteikt to uzņēmumu kategoriju, kuriem vienīgajiem šis pasākums ir labvēlīgs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2016. gada 21. decembris, Komisija/World Duty Free Group SA u.c.,
C‑20/15 P un C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
,
93.
punkts).
Otrkārt, Komisijai nebija arīdzan strīdīgajos lēmumos jāpierāda, ka gadījumā, ja nebūtu apstrīdēto rīkojumu, attiecīgais valsts pasākums varētu tūlītēji radīt būtisku un neatgriezenisku finansiālu kaitējumu vai ka uzņēmumi, kuriem šie pasākumi nebija labvēlīgi, iespējami nonāktu situācijā, kurā tiktu apdraudēta to finansiālā dzīvotspēja.
Šajā ziņā, runājot par argumentu attiecībā uz Komisijas Lēmumu (2007) 4313 (skat. šā sprieduma 63. punktu), pietiek vien atgādināt, ka apstrīdēto rīkojumu spēkā esamība ir jāizvērtē saskaņā tikai ar Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktu, nevis līdzšinējo Komisijas praksi (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2011. gada 21. jūlijs, Freistaat Sachsen un Land Sachsen‑Anhalt/Komisija,
C‑459/10 P
, nav publicēts,
EU:C:2011:515
,
38.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Treškārt, pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, tas, ka Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā nav prasīti trīs tās argumentācijā piesauktie nosacījumi, vēl nenozīmē, ka rīcības brīvība, ar ko gan judikatūra, gan Savienības likumdevējs apvelta Komisiju pārtraukšanas rīkojumu izdošanā, būtu neierobežota vai arī nepakļauta nekādai kontrolei.
Proti, no vienas puses, robežas, kādās Komisija var piemērot pārtraukšanas rīkojumus, ir noteiktas Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā, no kura izriet, ka Komisijai ir jāizklāsta iemesli, kāpēc tā uzskata, ka īstenošanas gaitā esošais valsts pasākums ir jauns valsts atbalsts, un jāapspriežas ar attiecīgo dalībvalsti par iecerēto rīkojumu. Attiecīgā dalībvalsts var lūgt Savienības tiesai veikt pārbaudi pār to, vai Komisija ir ievērojusi šos pārtraukšanas rīkojuma izdošanas procesuālos un materiāltiesiskos nosacījumus. No otras puses, kā norādīts šā sprieduma 50. punktā, Savienības tiesas kontrole attiecas ne tikai uz Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā paredzētajiem nosacījumiem, bet var attiekties tostarp uz pārtraukšanas rīkojuma atbilstību LESD un vispārējiem tiesību principiem (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2010. gada 29. jūnijs, E un F,
C‑550/09
,
EU:C:2010:382
,
44.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No visiem iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka, izdodot apstrīdētos rīkojumus, Komisija nav pārkāpusi Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktu. Tādēļ pirmā pamata pirmā daļa ir jānoraida.
–
Par otro daļu
Pirmā pamata otrajā daļā Ungārija būtībā apgalvo, ka Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā jau esošo nosacījumu papildināšana ar vēl citiem nosacījumiem ir nepieciešama, ievērojot samērīguma principu.
Ungārijas ieskatā, Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā paredzētais pārtraukšanas rīkojums nav vienīgais līdzeklis, ar ko labot sekas, kuras rada tāds valsts nodokļu pasākums, kas formālas izmeklēšanas procedūras iznākumā iespējami ir kvalificējams par valsts atbalstu. Turklāt šāds rīkojums esot tik vērienīga iejaukšanās iekšējā regulējumā, ka tas būtu izmantojams tikai gadījumā, ja nav citu mazāk radikālu līdzekļu.
Visupirms, samērīguma principa pārkāpums šajā lietā esot radies tādēļ, ka strīdīgajos lēmumos Komisija šķiet atzīstam, ka vienīgie kritēriji apstrīdēto rīkojumu izdošanai ir no attiecīgajiem valsts pasākumiem izrietoša konkurences izkropļojuma esība un tas, ka šie pasākumi joprojām tika īstenoti brīdī, kad tika izdoti apstrīdētie rīkojumi. Taču Komisijai būtu vienlīdz jāizvērtē, vai no attiecīgajiem valsts pasākumiem izrietošais konkurences izkropļojums ir ilgstošs un neatgriezenisks. Ungārija šajā ziņā norāda, ka daudzos lēmumos, kas pieņemti pēdējo gadu laikā, Komisija nav izmantojusi pārtraukšanas rīkojumus, lai arī jau kopš procedūras sakumā bija skaidri redzams, ka attiecīgais valsts pasākums līdzinās ar iekšējo tirgu nesaderīgam valsts atbalstam.
Bez tam samērīguma principa pārkāpums esot materializējies ar to, ka 2015. gada 17. marta un 13. aprīļa informatīvajās vēstulēs, kas Ungārijas iestādēm tika nosūtītas pirms apstrīdēto rīkojumu izdošanas (skat. šā sprieduma 5. punktu), Komisija esot vienīgi ļoti nekonkrēti un īsi tām darījusi zināmu, ka tā grasās izdot rīkojumu gadījumā, ja informācija, ko šīs iestādes iesniegs formālas izmeklēšanas procedūras gaitā, izrādītos nepietiekama, lai kliedētu šaubas par attiecīgo valsts pasākumu saderīgumu ar iekšējo tirgu. Šis formulējums liecinot, ka Komisijas šaubas vien par pasākuma saderīgumu varētu būt pamats, lai izdotu pārtraukšanas rīkojumu.
Visbeidzot, samērīguma principa pārkāpums esot materializējies ar to, ka Komisija strīdīgajos lēmumos norādīja, ka konkurenci negatīvi varētu ietekmēt tikai attiecīgo valsts pasākumu izteiktais progresīvums. Tomēr apstrīdētie rīkojumi ir vērsti ne tikai uz izteikti progresīvu likmi, bet gan uz “progresīvo sistēmu” kopumā, un tas esot klaji nesamērīgi.
Komisija šos argumentus apstrīd.
Samērīguma principa, kas ir viens no Savienības tiesību vispārējiem principiem, ievērošanai ir vajadzīgs, lai Savienības iestāžu pieņemtie tiesību akti nepārsniegtu to, kas ir piemērots un vajadzīgs, lai sasniegtu attiecīgajā tiesiskajā regulējumā izvirzītos leģitīmos mērķus, un tādējādi, ja ir iespēja izvēlēties starp vairākiem piemērotiem pasākumiem, ir jāizvēlas vismazāk apgrūtinošais un tā radītie traucējumi nedrīkst būt nesamērīgi ar sasniedzamajiem mērķiem (spriedums, 2007. gada 24. maijs, Maatschap Schonewille‑Prins,
C‑45/05
,
EU:C:2007:296
,
45.
punkts).
Šajā ziņā, pirmām kārtām, jākonstatē, ka argumentācija, ko Ungārija izklāsta saistībā ar šo daļu, ir balstīta uz to pašu domu, ko tā pauž pirmajā daļā, proti, lai varētu izdot pārtraukšanas rīkojumu, Komisijai esot bijis jāpierāda, ka ir izpildīti nosacījumi, kas nav skaidri paredzēti Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā. Šī argumentācija nepārliecina šā sprieduma 70.–86. punktā norādīto iemeslu dēļ.
Otrām kārtām, lai gan Ungārijas procesuālajos rakstos izklāstītā argumentācija šajā ziņā ir neskaidra, tā šķiet apgalvojam, ka, neskatoties uz to, ka par attiecīgajiem valsts pasākumiem ir uzsāktas formālas izmeklēšanas procedūras, Ungārijas iestādes tos joprojām drīkstot piemērot un ka tām to darīt traucējot apstrīdētie rīkojumi. Tādējādi no Ungārijas procesuālajiem rakstiem izriet, ka attiecīgos valsts pasākumus apturošās iedarbības cēlonis ir nevis formālu izmeklēšanas procedūru uzsākšana, bet gan tikai apstrīdētie rīkojumi. Jākonstatē, ka šāda argumentācija, kas ir balstīta uz kļūdainu izpratni par lēmuma sākt formālu izmeklēšanas procedūru sekām un – vēl fundamentālāk – par pienākumiem, kas dalībvalstīm ir uzlikti LESD 108. panta 3. punktā, ir noraidāma.
Tomēr tiesas sēdē Ungārija, atbildot uz kādu Vispārējās tiesas jautājumu, apgalvoja, ka formālu izmeklēšanas procedūru uzsākšana šajā lietā radīja pienākumu apturēt attiecīgos valsts pasākumus, kurš tai bija jāievēro. Ungārija toties konstatēja, ka šim aspektam šīs pirmā pamata daļas dibinātības novērtēšanā nav nozīmes.
No strīdīgajiem lēmumiem (lēmuma par veselības iemaksu preambulas 45. apsvēruma un lēmuma par grozījumiem pārtikas aprites pārbaudes nodevā preambulas 54. apsvēruma) – Ungārijai to šajā ziņā neapstrīdot – izriet, ka, atbildot uz 2015. gada 17. marta un 13. aprīļa informatīvajām vēstulēm, kurās Komisija pauda šaubas par attiecīgo valsts pasākumu saderīgumu ar iekšējo tirgu un norādīja uz iespēju, ka tiks piemēroti pārtraukšanas rīkojumi, Ungārijas iestādes par šādi pieminētajiem rīkojumiem nav izklāstījušas nekādus apsvērumus. Turklāt no lēmuma par grozījumiem pārtikas aprites pārbaudes nodevā (preambulas 54. apsvērums) izriet, ka Ungārijas iestādes ir vienīgi paziņojušas, ka, to ieskatā, progresīvā grozītās pārtikas aprites pārbaudes nodevas likme neesot valsts atbalsts. Ievērojot šos faktorus, kurus Komisija pamatoti interpretēja kā atteikšanos pildīt apturēšanas pienākumu, apstrīdēto rīkojumu izdošana ir jāuzskata par piemērotu un vajadzīgu līdzekli, lai sasniegtu attiecīgā tiesiskā regulējuma, proti, šajā lietā – LESD 107. un 108. panta leģitīmos mērķus.
Turklāt, lai arī pārtraukšanas rīkojums patiešām ir ierobežojošāks nekā formālas izmeklēšanas procedūras uzsākšana (skat. šā sprieduma 32. punktu), abi šie akti rada būtībā vienas un tās pašas tiesiskās sekas, proti, pienākumu tūlītēji apturēt attiecīgā valsts atbalsta sniegšanu. Tādējādi traucējumi, kas dalībvalstij nodarīti ar pārtraukšanas rīkojumu, nav pārmērīgi salīdzinājumā ar LESD 107. un 108. panta mērķiem.
Trešām kārtām, Ungārijas arguments, ka Komisija tai esot likusi apturēt visu “progresīvo sistēmu” kopumā, nav pamatots ar faktiem. Proti, lēmuma par veselības iemaksu preambulas 53. apsvērumā un lēmuma par grozījumiem pārtikas aprites pārbaudes nodevā preambulas 62. apsvērumā Komisija nav likusi apturēt nevienu citu pasākumu kā tikai tos, kurus tā provizoriski uzskatījusi par valsts atbalstu LESD 107. panta 1. punkta izpratnē – minēto lēmumu 4.1. punktā, kā tas skaidri apstiprināts pirmā lēmuma preambulas 46. un 48. apsvērumā un otrā lēmuma preambulas 55. un 57. apsvērumā, kas rodami šo lēmumu daļās, kuras veltītas apstrīdēto rīkojumu pamatošanai.
Visbeidzot, arguments par Komisijas līdzšinējo praksi nepārliecina šā sprieduma 84. punktā jau izklāstīto iemeslu dēļ. Lai kā arī nebūtu, jāatgādina, ka katrā no Ungārijas minētajām lietām attiecīgajām dalībvalstīm bija jāaptur attiecīgo nodokļu pasākumu īstenošana, līdzko Komisija par šiem pasākumiem bija uzsākusi formālas izmeklēšanas procedūras.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka, izdodot apstrīdētos rīkojumus, Komisija nav pārkāpusi samērīguma principu. Tādēļ šā pamata otrā daļa ir jānoraida.
Līdz ar to pirmais pamats ir jānoraida.
Par otro pamatu
Otrais pamats ir par samērīguma un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu.
Pirmkārt, šo principu pārkāpums izrietot no tā, ka Komisija nolēma izmantot pārtraukšanas rīkojumus pret Ungāriju, lai gan tā nav šo pasākumu izmantojusi attiecībā pret citām dalībvalstīm, tostarp lēmumos par tādiem fiskāliem pasākumiem kā lidostu nodevas vai pasākumi, kas pazīstami ar vispārīgu apzīmējumu “tax rulings”. Pie tam, lai arī agrāk Komisija apturēšanas pasākumus veica tikai reizumis, attiecībā uz Ungāriju jau 2015. gadā vien tā izdeva trīs rīkojumus, divi no kuriem ir apstrīdētie rīkojumi.
Šajā ziņā Ungārija vērš uzmanību, ka tās pieņemtos fiskālos pasākumus, kuru pamatā ir tā pati progresīvā apgrozījuma nodokļa shēma, Komisija jau ir izvērtējusi procedūrās, kas uzsāktas saskaņā ar LESD 258. pantu. Šī dalībvalsts apgalvo, ka attiecībā uz to izdotie pārtraukšanas rīkojumi liecina par Komisijas nolūku apiet minētās procedūras, lai sekas valsts tiesību sistēmā radītu uzreiz.
Otrkārt, iepriekš minēto principu pārkāpums, kā arī pienākuma norādīt pamatojumu neizpilde izrietot no tā, ka retajos gadījumos, kad Komisija izdeva pārtraukšanas rīkojumus, tā šādi rīkojās, pamatojoties uz juridiskiem kritērijiem, kas atšķiras no šajā lietā piemērotajiem. Konkrēti, līdzšinējos lēmumos tā esot izvērtējusi, cik neatgriezenisks kaitējums varētu rasties attiecīgā valsts pasākuma dēļ, ja nebūtu rīkojuma par tā apturēšanu.
Komisija šos argumentus apstrīd.
Pirmām kārtām, ir jāatgādina, ka nediskriminācijas jeb vienlīdzīgas attieksmes princips – atbilstoši pastāvīgajā judikatūrā atzītajam – nosaka, ka pret līdzīgām situācijām nedrīkst attiekties atšķirīgi un pret atšķirīgām situācijām nedrīkst attiekties vienādi, ja vien šāda attieksme nav objektīvi attaisnota (skat. spriedumu, 2013. gada 26. septembris, IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
,
50.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā Ungārija piesauc šā principa pirmo daļu, proti, ka pret līdzīgām situācijām nedrīkst attiekties atšķirīgi. Tāpēc, lai varētu konstatēt iespējamu diskrimināciju, vispirms jāizvērtē, vai Ungārijas piesauktās situācijas patiešām ir līdzīgas.
Šajā ziņā jākonstatē, ka savos procesuālajos rakstos Ungārija vienīgi atsaucas uz vairākiem Komisijas pēdējo gadu laikā pieņemtiem lēmumiem, tos identificējot tikai ar virsrakstiem. Daļai šo lēmumu pat sīkāk nav norādīts, vai tie ir lēmumi sākt formālas izmeklēšanas procedūras vai arī galīgie lēmumi, ar kuriem šīs procedūras tiek noslēgtas. Vienīgais šos lēmumus vienojošais aspekts – atskaitot to, ka tie visi ir par valsts atbalstu – ir apstāklis, ka tie visi ir par fiskālajiem pasākumiem. Toties Ungārija nepaskaidro, vai un – apstiprinošas atbildes gadījumā – kādā ziņā šie fiskālie pasākumi ir līdzīgi šajā lietā aplūkotajiem valsts pasākumiem. Tā arīdzan nepaskaidro, vai tās minētie lēmumi ir par pasākumiem, kas ir paziņoti Komisijai, un vai dalībvalstis, kurām šie lēmumi ir adresēti, šo apturēšanas pienākumu ir izpildījušas. Šajos apstākļos jāuzskata, ka Ungārijai nav izdevies pierādīt, ka tās piesauktās situācijas patiešām bija līdzīgas tās situācijai.
Turklāt jāvērš uzmanība uz to, ka Komisijai piekrītošās pilnvaras izdot pārtraukšanas rīkojumus nerada pienākumu automātiski likt attiecīgajai dalībvalstij apturēt tāda atbalsta sniegšanu, kas nav ticis paziņots atbilstoši LESD 108. panta 3. punktam (skat. spriedumu, 1999. gada 17. jūnijs, Beļģija/Komisija,
C‑75/97
,
EU:C:1999:311
,
74.
punkts un tajā minētā judikatūra). Pretēji Ungārijas apgalvotajam Komisija, balstoties uz šo judikatūru, pamatoti secina, ka tai nav jāpamato sava izvēle neizdot pārtraukšanas rīkojumu kādā konkrētā gadījumā.
Tāpēc ar to vien, ka par dažās dalībvalstīs pastāvošajiem fiskālajiem pasākumiem Komisija ir uzsākusi formālas izmeklēšanas procedūras, neizdodot pārtraukšanas rīkojumu, savukārt formālas izmeklēšanas procedūras par kādās citās dalībvalstīs esošajiem fiskālajiem pasākumiem tā uzsākusi, izdodot šādu rīkojumus, vēl nav pietiekami, lai pierādītu nediskriminācijas un vienlīdzīgas attieksmes principu pārkāpumu.
Otrām kārtām, runājot par procedūrām sakarā ar pienākumu neizpildi, ko Komisija uzsākusi pret Ungāriju par publiskajām nodevām, kuru pamatā ir progresīvs apgrozījuma nodoklis, jāatgādina, ka Tiesai jau ir nācies izvērtēt situācijas, kurās kādas dalībvalsts veiktajiem pasākumiem ir piemērojamas gan LESD tiesību normas par valsts atbalsta kontroli, gan LESD tiesību normas par citiem iekšējā tirgus darbības aspektiem.
Toreiz Tiesa uzskatīja, ka atšķirības nedz starp šo tiesību normu piemērošanas nosacījumiem, nedz tajā, cik plašas ir Komisijai piekrītošās pilnvaras šo normu īstenošanā, neliedz valsts pasākumam piemērot kumulatīvi gan LESD 110. panta pirmās daļas tiesību normas, gan tiesību normas par valsts atbalstu un tādējādi attiecībā uz to veikt divas atšķirīgas procedūras – vienu saskaņā ar LESD 258. pantu un otru saskaņā ar LESD 108. panta 2. punkta otro daļu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1980. gada 21. maijs, Komisija/Itālija,
73/79
,
EU:C:1980:129
,
6.
–
10.
punkts).
No šīs judikatūras izriet, ka Komisijai nevar pārmest, ka tā saskaņā ar LESD 108. panta 2. punktu ir uzsākusi formālu izmeklēšanas procedūru attiecībā uz valsts pasākumu, kuru tā vienlaikus izvērtē arī procedūrā, kas paredzēta LESD 258. pantā.
Trešām kārtām, runājot par Ungārijas argumentu par apstrīdēto rīkojumu salīdzināšanu ar kādu agrāku lēmumu, kurā Komisija – pirms pārtraukšanas rīkojuma izdošanas – esot izvērtējusi, cik neatgriezenisks kaitējums varētu rasties attiecīgā valsts pasākuma dēļ, pietiek vien atgādināt, kā tas darīts šā sprieduma 84. punktā, ka apstrīdēto rīkojumu spēkā esamība ir jāizvērtē tikai atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktam, nevis Komisijas līdzšinējai praksei.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka, izdodot apstrīdētos rīkojumus, Komisija nav pārkāpusi nediskriminācijas un vienlīdzīgas attieksmes principus.
Tātad otrais pamats ir jānoraida.
Par trešo pamatu
Trešais pamats ir par LESD 296. panta 2. punkta, Eiropas Savienības Pamattiesību hartas 41. panta 2. panta c) apakšpunkta, kā arī tiesību uz aizstāvību pārkāpumu.
Visupirms, Ungārijas ieskatā, nav norādīts strīdīgo lēmumu pamatojums, jo Komisija neesot paskaidrojusi, kāpēc šajā lietā bija vajadzīga apstrīdēto rīkojumu izdošana. Ungārija apgalvo, ka pamatojuma standartam, kas jāievēro gadījumā, kad tiek izdots pārtraukšanas rīkojums, būtu jābūt stingrākam nekā gadījumā, kad tiek uzsākta formāla izmeklēšanas procedūra. Taču strīdīgajos lēmumos Komisija esot vienīgi norādījusi, ka attiecīgie valsts pasākumi ir valsts atbalsts, ka tas tiek īstenots un ka veselības iemaksas un grozītās pārtikas aprites pārbaudes nodevas likmju izteiktais progresīvums, iespējams, var negatīvi ietekmēt konkurenci.
Bez tam neesot sniegts strīdīgo lēmumu pamatojums, jo Komisija neesot izklāstījusi iemeslus, kāpēc šajā gadījumā tā pārtraukšanas rīkojumus balstīja uz kritērijiem, kuri atšķiras no tiem, ko tā bija piemērojusi citās lietās, kurās tā ir izdevusi šādus rīkojumus. Piedevām – pretēji savai līdzšinējai praksei un citās lietās ieņemtajai nostājai – šajā gadījumā Komisija neesot devusi iespēju Ungārijas iestādēm paust savu viedokli par apstrīdētajiem rīkojumiem.
Turklāt Komisija esot vienīgi noteikusi to uzņēmumu kategorijas, kuru apgrozījums ir kaut cik nozīmīgs un, neievērodama judikatūras prasības, neesot noteikusi no personu loku, kuras vienīgās gūst labumu no attiecīgajiem valsts pasākumiem.
Visbeidzot, Komisija esot vienīgi apgalvojusi, ka attiecīgie valsts pasākumi var ievērojami ietekmēt konkurenci tirgū, nekonkretizējot, par kuru tirgu ir runa, kuri saimnieciskās darbības subjekti ir klātesoši šajā tirgū un kā attiecīgie valsts pasākumi to iespējami varētu ietekmēt.
Turklāt saistībā ar prasību lietā T‑554/15 Ungārija apgalvo, ka Komisija neesot izpildījusi savu pienākumu norādīt pamatojumu, jo lēmuma par veselības iemaksu pamatojums, it īpaši tā preambulas 48. un 53. apsvērums, esot pretrunīgs un nepietiekami precīzs. No šā lēmuma neesot secināms, kuras veselības iemaksu ieviesušā likuma normas ir jāaptur.
Komisija šos argumentus apstrīd.
Ievadam – bez vajadzības atbildēt uz Komisijas uzdoto jautājumu par to, vai dalībvalstij var būt piemērojamas Pamattiesību hartas tiesību normas – ir jāatgādina, pirmkārt, ka pienākums norādīt iestāžu pieņemto tiesību aktu pamatojumu ir paredzēts LESD un, otrkārt, ka tiesību uz aizstāvību ievērošana ikvienā procedūrā, kura uzsākta pret kādu personu un kuras iznākumā var tikt pieņemts tai nelabvēlīgs akts, ir Savienības tiesību pamatprincips un ir jānodrošina pat tad, ja tas nav noteikts kādā konkrētā tiesiskajā regulējumā. Dalībvalstu tiesību uz aizstāvību ievērošana ir jānodrošina arī procedūrās saistībā ar valsts atbalsta kontroli (šajā nozīmē skat. spriedumus, 1987. gada 11. novembris, Francija/Komisija,
259/85
,
EU:C:1987:478
,
12.
punkts, un 1990. gada 14. februāris, Francija/Komisija,
C‑301/87
,
EU:C:1990:67
,
29.
–
31.
punkts).
Pastāvīgās judikatūras atziņa ir tāda, ka, lai gan LESD 296. panta otrajā daļā prasītajā Savienības tiesību akta pamatojumā skaidri un nepārprotami ir jāatspoguļo tiesību akta autora argumentācija, lai ieinteresētās personas varētu uzzināt veiktā pasākuma pamatojumu un lai Vispārējā tiesa varētu veikt pārbaudi, attiecīgā akta autoram tomēr netiek prasīts, lai tajā tiktu norādīti visi atbilstošie tiesiskie vai faktiskie elementi. Pienākuma norādīt pamatojumu izpilde turklāt ir jānovērtē, ņemot vērā ne tikai tiesību akta tekstu, bet arī tā kontekstu, kā arī visas tiesību normas, kas reglamentē attiecīgo jomu. Konkrēti, nelabvēlīgs akts ir pietiekami pamatots, ja tas ir pieņemts attiecīgajai dalībvalstij zināmos apstākļos, kas ļauj tai saprast pret to noteiktā pasākuma tvērumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2013. gada 19. novembris, Komisija/Padome,
C‑63/12
,
EU:C:2013:752
,
98.
un
99.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Runājot par pārtraukšanas rīkojuma pamatošanas standartu, jāvērš uzmanība uz to, ka šāds rīkojums tiek izdots, kamēr Komisija vēl nav pieņēmusi galīgu lēmumu par attiecīgā pasākuma saderīgumu ar iekšējo tirgu, neatkarīgi no tā, vai šis rīkojums tiek izdots vienlaicīgi ar lēmumu sākt formālu izmeklēšanas procedūru vai arī pēc tā. Šajos nosacījumos, ievērojot pārtraukšanas rīkojumu mērķi (skat. šā sprieduma 30. un 69. punktu), jāuzskata, ka – saistībā ar attiecīgā pasākuma kvalificēšanu par nelikumīgu valsts atbalstu – pārtraukšanas rīkojuma pamatojuma standartam ir jāatbilst tam, kāds judikatūrā tiek prasīts attiecībā uz lēmumiem sākt formālu izmeklēšanas procedūru. Taču šā veida lēmumos Komisija drīkst aprobežoties ar to, ka tā tikai izklāsta būtiskos faktiskos un tiesiskos apstākļus, iekļauj attiecīgā valsts pasākuma provizorisku vērtējumu, lai noteiktu, vai tam ir atbalsta iezīmes, un izklāsta iemeslus, kas tai liek šaubīties par šā pasākuma saderīgumu ar kopējo tirgu (spriedums, 2011. gada 21. jūlijs, Alcoa Trasformazioni/Komisija,
C‑194/09 P
,
EU:C:2011:497
,
102.
un
103.
punkts).
Visbeidzot – jāatgādina, ka, izdodot pārtraukšanas rīkojumu, Komisijai ir jāpierāda, ka ir izpildīti tikai Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā prasītie nosacījumi (skat. šā sprieduma 71. un 80.–84. punktu), un nav jāpamato sava izvēle neizdot pārtraukšanas rīkojumu kādā konkrētajā gadījumā (skat. šā sprieduma 112. punktu).
Šajā lietā, pirmām kārtām, par pamatojumu saistībā ar materiāltiesiskajiem nosacījumiem apstrīdēto rīkojumu izdošanai ir jākonstatē, ka lēmuma par veselības iemaksu preambulas 10.–37. apsvērumā un lēmuma par grozījumiem pārtikas aprites pārbaudes nodevā preambulas 20.–42. apsvērumā Komisija ir izklāstījusi iemeslus, kas pamato tās provizorisko konstatējumu, ka attiecīgie valsts pasākumi ir valsts atbalsts LESD 107. panta 1. punkta izpratnē. Minēto lēmumu preambulas attiecīgi 42. un 51. apsvērumā tā ir norādījusi, ka šie pasākumi ir jauns atbalsts, par kuru pretēji LESD 108. panta 3. punktā prasītajam tai nav ticis paziņots, un ka tie tātad ir jāuzskata par nelikumīgu atbalstu. Šie pamatojuma elementi ir īsumā atreferēti attiecīgi minēto lēmumu preambulas 46. un 55. apsvērumā, kas atrodas apstrīdētajiem rīkojumiem veltītajā šo lēmumu daļā.
Šajā pamatojumā ir pietiekami ievērotas šā sprieduma 128. un 129. punktā minētajā judikatūrā noteiktās prasības. Šajā ziņā, pirmkārt, Ungārijas pārmetums par to uzņēmumu kategoriju noteikšanu, kuriem vienīgajiem attiecīgie valsts pasākumi bija labvēlīgi, nepārliecina šā sprieduma 82. punktā jau izklāstīto iemeslu dēļ. Otrkārt, runājot par strīdīgo lēmumu pamatojuma nepietiekamību jautājumā par attiecīgā tirgus noteikšanu, ir jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, saistībā ar lēmumu par LESD 108. panta 3. punktā paredzētās procedūras uzsākšanu Komisija ir pietiekami izklāstījusi lēmuma par veselības iemaksu preambulas 36. apsvērumā un lēmuma par grozījumiem pārtikas aprites pārbaudes nodevā preambulas 41. apsvērumā, kādas sekas attiecīgajiem valsts pasākumiem var būt tabakas izstrādājumu ražošanas un tirdzniecības tirgū un ikdienas patēriņa preču mazumtirdzniecības tirgū.
Otrām kārtām, par pamatojumu saistībā ar procesuālo nosacījumu apstrīdēto rīkojumu izdošanai ir jākonstatē, ka pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, Komisija tai ir devusi iespēju paust apsvērumus par apstrīdētajiem rīkojumiem pirms to izdošanas. Proti, 2015. gada 17. marta un 13. aprīļa informatīvajās vēstulēs, ko Ungārija pievienojusi saviem prasības pieteikumiem, ir skaidri izdarīta atsauce uz faktu, ka Komisija apsver iespēju izmantot Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktā paredzētos rīkojumus un ka atbilstoši šajā tiesību normā noteiktajam tā aicina Ungāriju paust savus apsvērumus 20 darba dienu laikā. Strīdīgajos lēmumos vienlīdz redzams – un Ungārija to neapstrīd – ka Ungārijas iestādes nav savlaicīgi paudušas savus apsvērumus par iecerētajiem rīkojumiem.
Trešām kārtām, par pamatojumu saistībā ar vajadzību izdot apstrīdētos rīkojumus ir jānorāda, ka, lai arī no Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punkta patiešām izriet, ka Komisijai ir jāizklāsta iemesli, kāpēc tā uzskata, ka īstenošanas gaitā esošais valsts pasākums ir jauns valsts atbalsts, šajā tiesību normā Komisijai tomēr nav noteikts pienākums konkrēti pamatot rīkojuma izdošanas lietderīgumu kādā konkrētajā gadījumā. Proti, šā pasākuma lietderīgumu pamato konstatēta, dalībvalsts izdarīta LESD 108. panta 3. punkta pārkāpuma esamība.
Tomēr tādā situācijā kā šajā lietā aplūkotā, kurā pārtraukšanas rīkojums ir ietverts lēmumā sākt formālu izmeklēšanas procedūru, ievērojot plašo rīcības brīvību, kas Komisijai ir saskaņā ar Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktu, kā arī konkrētās tiesiskās sekas, ko rada pārtraukšanas rīkojums saskaņā ar šīs regulas 12. pantu, ir jāuzskata, ka lēmumam par šāda rīkojuma izdošanu ir jāļauj saprast, kāpēc, Komisijas ieskatā, attiecīgā dalībvalsts nebūtu pildījusi no LESD 108. panta 3. punkta izrietošo pienākumu un apturējusi pēc formālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanas izvērtēto pasākumu īstenošanu.
Šajā lietā strīdīgajos lēmumos ir redzams, ka, atbildot uz 2015. gada 17. marta un 13. aprīļa informatīvajām vēstulēm, Ungārijas iestādes apgalvoja, ka attiecīgie valsts pasākumi nav valsts atbalsts. Turklāt, kā jau norādīts šā sprieduma 133. punktā, strīdīgajos lēmumus arīdzan redzams, ka minētās iestādes nav atsaukušās uz Komisijas aicinājumu paust apsvērumus par iecerētajiem pārtraukšanas rīkojumiem. Taču ar to pietiek, lai saprastu, ka Komisija, ievērojot apstākļus, uzskatīja, ka pastāv risks, ka attiecīgie valsts pasākumi tiks īstenoti, neskatoties uz formālas izmeklēšanas procedūras uzsākšanu.
Visbeidzot, lietas materiālos ir redzams, ka dažus mēnešus pirms apstrīdēto rīkojumu izdošanas Komisija bija uzsākusi formālu izmeklēšanas procedūru par Ungārijas fiskālajiem pasākumiem, kas balstīti uz tādu pašu shēmu kā attiecīgie valsts pasākumi (skat. šā sprieduma 81. punktu) un ka šie pasākumi netika apturēti, neskatoties uz to, ka bija uzsākta minētā procedūra. Lai arī šis apstāklis nav minēts strīdīgajos lēmumos, tas veido apstrīdēto rīkojumu izdošanas kontekstu un Ungārijas iestādēm nevar būt nezināms.
Šajā kontekstā jāuzskata, ka Ungārijas iestādes varēja saprast, kāpēc Komisija strīdīgajos lēmumos nolēma faktiski izmantot pārtraukšanas rīkojumus, arī tāpēc, ka, ievērojot, ka tās nebija paudušas nekādus konkrētus apsvērumus jautājumā par šo rīkojumu iespējamību, Komisijai nebija minētajos lēmumos jāatbild uz kādiem konkrētiem argumentiem.
Ceturtām kārtām, par argumentu, ko Ungārija izklāstījusi prasībā lietā T‑554/15, pietiek vien konstatēt, ka lēmuma par veselības iemaksu formulējums neatstāj ne mazākās šaubas par pārtraukšanas rīkojuma tvērumu. Tas tiek precizēts šā lēmuma preambulas 53. apsvērumā kā prasījums, kurā Komisija aicina Ungāriju apturēt veselības iemaksas progresīvo likmju piemērošanu, kā arī šīs iemaksas samazinājumu ieguldījumu gadījumā.
No iepriekš izklāstītā izriet, ka, ievērojot prasības, kas attiecībā uz pienākuma norādīt pamatojumu izpildi ir noteiktas judikatūrā un atgādinātas šā sprieduma 128. punktā, strīdīgos lēmumus Komisija ir pamatojusi pietiekami.
Turklāt iebildums par tiesību uz aizstāvību pārkāpumu ir jānoraida tāpēc, ka Ungārija neizvirza nevienu argumentu tā pamatošanai. Lai kā arī nebūtu, kā jau norādīts šā sprieduma 133. punktā, – pretēji tam, ko apgalvo Ungārija – Komisija tai ir devusi iespēju paust savus apsvērumus par apstrīdētajiem rīkojumiem pirms to izdošanas.
Tātad trešais pamats ir jānoraida.
Par ceturto pamatu
Ceturtais pamats ir par LES 4. panta 3. punktā paredzētā lojālas sadarbības pienākuma neizpildi, labas pārvaldības principa un tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpumu.
Ungārija apgalvo, ka 2015. gada 17. marta un 13. aprīļa informatīvajās vēstulēs Komisija vienīgi minējusi pārtraukšanas rīkojuma izdošanas varbūtību, būtībā nenorādīdama iemeslus, kas pamatotu vajadzību izdot šo rīkojumu. Taču pienākums lojāli sadarboties nozīmējot, ka Komisijai un Ungārijai būtu kopīgi jārod kāds risinājums, kas būtu ļāvis novērst attiecīgo valsts pasākumu pretkonkurences sekas. Šajā ziņā Ungārija piebilst, ka apstrīdēto rīkojumu izdošanai šajā gadījumā Komisija ir rīkojusi ārkārtīgi īsu procedūru, kas noreducēta līdz vienai vienīgai vēstuļu apmaiņai.
Iepriekš minētie apstākļi liecinot arī par to, ka ir pārkāptas gan tiesības uz aizstāvību, konkrēti – tiesības tikt uzklausītam, gan labas pārvaldības princips, kas ir noteikti Pamattiesību hartas 41., 47. un 48. pantā. Proti, tā kā Komisija neesot Ungārijas iestādēm darījusi zināmu savu nostāju pēc būtības jautājumā par rīkojuma vajadzību, šīm iestādēm neesot dota iespēja izklāstīt savus argumentus pirms strīdīgo lēmumu pieņemšanas.
Turklāt Ungārija apgalvo, ka apstrīdēto rīkojumu dēļ tā esot bijusi spiesta grozīt savu tiesisko regulējumu, pat pirms vēl tiek izskatīts, vai attiecīgie valsts pasākumi ir kvalificējami par nelikumīgu valsts atbalstu. Ja Ungārija būtu atcēlusi šos pasākumus, lai ievērotu apstrīdētos rīkojumus, Komisija būtu pabeigusi formālo izmeklēšanas procedūru un tādējādi atņēmusi tai iespēju Savienības tiesās apstrīdēt šo pasākumu kvalificēšanu par nelikumīgu atbalstu.
Komisija šos argumentus apstrīd.
Saskaņā ar LES 4. panta 3. punktā ierakstīto lojālas sadarbības principu Savienība un dalībvalstis ar savstarpējo cieņu palīdz cita citai veikt uzdevumus, kas noteikti Līgumos. Šis pats princips liek dalībvalstīm veikt visus vajadzīgos vispārējos un īpašos pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, kas izriet no Līgumiem vai no Savienības iestāžu aktiem. Dalībvalstīm ir arī jāsekmē Savienības uzdevumu izpilde un jāatturas no jebkādiem pasākumiem, kuri varētu apdraudēt Savienības mērķu sasniegšanu.
LESD 108. panta 3. punktā ir paredzēts, ka plānus piešķirt vai mainīt atbalstu dalībvalstis dara zināmus Komisijai laikus, lai tā varētu izklāstīt savus apsvērumus. Dalībvalstīm ir pienākums neīstenot paziņoto atbalstu, kamēr Komisija nav lēmusi par tā saderīgumu ar iekšējo tirgu, tostarp procedūras iepriekšējas izskatīšanas posmā, kas ir pirms LESD 108. panta 2. punktā paredzētās procedūras iespējamās uzsākšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1973. gada 11. decembris, Lorenz,
120/73
,
EU:C:1973:152
, 8. lpp.).
Pirmkārt, ir arī jāatgādina, ka, lai nebloķētu dalībvalstu likumdošanas darbu, Regulā Nr. 659/1999 ir paredzēts īss divu mēnešu termiņš, kurā Komisijai ir jāpabeidz paziņojuma iepriekšēja izskatīšana. Turklāt šīs regulas 4. panta 6. punktā ir paredzēts, ka tad, ja Komisija nepieņem lēmumu par procedūras iepriekšējās izskatīšanas posma pabeigšanu divu mēnešu termiņā, atbalstu uzskata par atļautu un attiecīgā dalībvalsts drīkst to īstenot. Otrkārt, Komisija ir pieņēmusi regulas, kur dažas atbalsta kategorijas atzītas par saderīgām ar iekšējo tirgu saskaņā ar LESD 107. un 108. pantu, kuros ir paredzēti nosacījumi, kādos noteiktas atbalsta kategorijas vairs nav jāpaziņo un kas tādējādi dod dalībvalstīm iespēju izvērtēt paziņošanas vajadzību. Šajā lietā
ratione temporis
piemērojamā regula ir Komisijas Regula (ES) Nr. 651/2014 (2014. gada 17. jūnijs), ar ko noteiktas atbalsta kategorijas atzīst par saderīgām ar iekšējo tirgu, piemērojot [LESD] 107. un 108. pantu (
OV 2014, L 187, 1. lpp.
).
Visbeidzot, kā tas jau atgādināts šā sprieduma 25.–29. punktā, Regulas Nr. 659/1999 13. pantā ir noteikts, ka atbalsta, kas nav paziņots, neizpildot no LESD 108. panta 3. punkta izrietošo pienākumu, izvērtēšanas rezultātā var tikt pieņemts lēmums sākt formālu izmeklēšanas procedūru, kas uzliek dalībvalstij pienākumu tūlītēji apturēt attiecīgā atbalsta īstenošanu. Ja dalībvalsts turpina īstenot nepaziņoto valsts atbalstu, Komisija ir tiesīga pret to izdot pārtraukšanas rīkojumu atbilstoši Regulas Nr. 659/1999 11. panta 1. punktam. Šis rīkojums var būt arī ietverts lēmumā sākt formālu izmeklēšanas procedūru, ja vien attiecīgajai dalībvalstij ir tikusi dota iespēja par šo jautājumu izteikties pirms šā lēmuma pieņemšanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2001. gada 9. oktobris, Itālija/Komisija,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
,
47.
punkts).
Šajā lietā, kā redzams strīdīgajos lēmumos – ko šajā ziņā Ungārija neapstrīd –, atbildot uz 2015. gada 17. marta un 13. aprīļa informatīvajām vēstulēm, Ungārijas iestādes vienīgi paziņoja, ka, to ieskatā, attiecīgie valsts pasākumi nav valsts atbalsts. Tās nav paudušas apsvērumus par pārtraukšanas rīkojumiem, par kuru pieņemšanu Komisija paziņoja šajās vēstulēs. Jākonstatē, ka, ievērojot šos apstākļus, kurus Komisija varēja interpretēt kā tādus, kas rada draudus, ka Ungārijas iestādes atteiksies sadarboties LESD 108. pantā iedibinātājā procedūrā, pildot apturēšanas pienākumu, Komisija varēja, nepārkāpjot lojālas sadarbības principu, izmantot līdzekļus, ko Savienības likumdevējs ir paredzējis, lai nodrošinātu LESD 107. un 108. panta ievērošanu.
Pretēji tam, ko apgalvo Ungārija, Komisijai izmantojot šos līdzekļus, nerodas tiesību uz efektīvu tiesību aizsardzību pārkāpums. Proti, judikatūras atziņa ir tāda, ka dalībvalstīm ir tiesības Vispārējā tiesā celt prasību gan par lēmumiem sākt formālu izmeklēšanas procedūru, gan par pārtraukšanas rīkojumiem (skat. šā sprieduma 39. un 50. punktu).
Šādā prasībā dalībvalstis var apstrīdēt gan attiecīgā valsts pasākuma kvalificēšanu par valsts atbalstu, gan tā kvalificēšanu par jaunu atbalstu, uz kuru attiecas apturēšanas pienākums, un tādējādi tām ir dota iespēja pierādīt, ka uz šo pasākumu neattiecas nedz paziņošanas pienākums, nedz apturēšanas pienākums.
Dalībvalstis arī drīkst – kā Ungārija to ir izdarījusi šajā gadījumā – nekritizēt attiecīgā pasākuma kvalificēšanu par nelikumīgu valsts atbalstu, norādot vienīgi uz pārtraukšanas rīkojuma trūkumiem. Tomēr šādā gadījumā, pat ja arī šāda prasība tiktu apmierināta, tās rezultātā nevarētu pazust apturēšanas pienākums, jo tas izriet arī no lēmuma sākt formālu izmeklēšanas procedūru.
Turklāt, runājot par iebildumu, ka esot pārkāpts labas pārvaldības princips, pietiek vien konstatēt, ka Ungārija neizvirza nevienu argumentu tā pamatošanai. Tātad šis iebildums ir jānoraida.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, ceturtais pamats un līdz ar to visa prasība kopumā ir jānoraida.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs.
Šajā lietā, tā kā Ungārijas prasījumi nav apmierināti nedz lietā T‑554/15, nedz lietā T‑555/15, tai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus katrā no šīm lietām atbilstoši tam, kā to prasījusi Komisija.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (devītā palāta)
nospriež:

1)
Prasības noraidīt.

2)
Ungārija atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

Gervasoni
Madise
Kowalik‑Bańczyk
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2018. gada 25. aprīlī.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – ungāru.