CELEX: 62014TJ0512
Žaloba na neplatnost
EFRR
Článek 41 odst. 3 nařízení (ES) č. 1083/2006
Zamítnutí poskytnutí finančního příspěvku na velký projekt
Podnik odpovědný za provedení projektu
Neexistence bezprostředního dotčení
Nepřípustnost

Skutečnosti předcházející sporu
Evropská komise přijala dne 1. října 2007 rozhodnutím C(2007) 4562 operační program „Inovativní ekonomika“, který předložila Polská republika podle článku 32 nařízení Rady (ES) č. 1083/2006 ze dne 11. července 2006 o obecných ustanoveních o Evropském fondu pro regionální rozvoj, Evropském sociálním fondu a Fondu soudržnosti a o zrušení nařízení (ES) č. 1260/1999 (
Úř. věst. 2006, L 210, s. 25
).
Z žaloby vyplývá, že v návaznosti na přijetí vnitrostátních ustanovení k provádění operačního programu „Inovativní ekonomika“ předložila žalobkyně, Green Source Poland sp. z o.o., společnost soukromého práva, která byla založena v prosinci 2004 za výlučným účelem výstavby a provozování zařízení pro výrobu bioetanolu v Polsku, polským orgánům dne 12. května 2008 žádost o dotaci na projekt „Nákup a realizace inovativních výrobních technologií pro biosložky na výrobu biopaliv“ (dále jen „projekt“) a že polské orgány a žalobkyně uzavřely dne 25. dubna 2012 dohodu o poskytnutí dotace za účelem provedení uvedeného projektu v rámci operačního programu „Inovativní ekonomika“ (dále jen „dohoda“).
Z dohody vyplývá, že dotace, jejímž účelem je financování části způsobilých výdajů dotčeného velkého projektu, byla financována Polskou republikou z 85 % na základě příspěvku z Evropského fondu pro regionální rozvoj (EFRR) a z 15 % na základě příspěvku ze státních prostředků (viz čl. 1 odst. 4 dohody). Dále bylo mimo jiné v dohodě stanoveno, že pokud Komise odmítne poskytnout finanční prostředky podle čl. 41 odst. 3 nařízení č. 1083/2006, dohoda zaniká s účinností od data, kdy Komise o této skutečnosti vyrozuměla příjemce (viz čl. 5 odst. 24 dohody), a dále, že se příjemce v takovém případě zavazuje vrátit část či veškeré finanční prostředky, které mu již vyplatily polské orgány (viz čl. 5 odst. 26 dohody).
Polská republika předložila dne 10. září 2012 podle článků 39 až 41 nařízení č. 1083/2006 Komisi žádost o potvrzení podpory z EFRR na projekt. V žádosti o potvrzení podpory, kterou Polská republika předložila podle přílohy XXII nařízení Komise (ES) č. 1828/2006 ze dne 8. prosince 2006, kterým se stanoví prováděcí pravidla k nařízení č. 1083/2006 a k nařízení Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1080/2006 o EFRR (
Úř. věst. 2006, L 371, s. 1
), bylo polské ministerstvo pro místní rozvoj uvedeno jakožto „orgán odpovědný za žádost“ a žalobkyně jakožto „organizace odpovědná za provedení projektu (příjemce)“.
V dopise ze dne 27. listopadu 2012, který byl adresován Polské republice, vyjádřila Komise pochybnosti stran možnosti potvrdit podporu z EFRR na projekt, a to mimo jiné s ohledem na určité problémy, které souvisely se změnou regulačního rámce v oblasti biopaliv, nedostatečně inovativní povahu projektu, chybějící studii proveditelnosti a státní podporu, a vyzvala Polskou republiku, aby zvážila možnost zpětvzetí žádosti či aby případně předložila nové informace.
Polská republika odpověděla v dopise ze dne 25. ledna 2013 na připomínky Komise a postoupila jí mimo jiné dokument, v němž byly uvedeny odpovědi žalobkyně na otázky Komise.
V dopise ze dne 6. května 2013, který byl adresován Polské republice, Komise nadále trvala na svém stanovisku stran skutečnosti, že projekt nesplňuje určité podmínky stanovené v článku 40 nařízení č. 1083/2006 s ohledem na jeho nedostatečně inovativní povahu, pochybnosti o jeho hospodářské udržitelnosti a neexistenci určitých informací v posouzení dopadu na životní prostředí.
Polská republika odpověděla v dopise ze dne 5. července 2013 na připomínky Komise a postoupila jí dokument, v němž byly uvedeny odpovědi žalobkyně na otázky Komise.
Dne 17. července 2013 se uskutečnilo na žádost žalobkyně v Bruselu (Belgie) setkání zástupců žalobkyně a útvarů Komise.
V dopise ze dne 24. července 2013, který byl adresován Polské republice, Komise potvrdila své stanovisko stran skutečnosti, že projekt nesplňuje určité podmínky stanovené v článku 40 nařízení č. 1083/2006 s ohledem na jeho nedostatečně inovativní povahu, pochybnosti o jeho hospodářské udržitelnosti, jeho dopad na životní prostředí a soudržnost s politikou Unie v oblasti životního prostředí, a vyzvala v něm Polskou republiku k předložení vyjádření, přičemž Komise zároveň uvedla, že bude-li její hodnocení potvrzeno, přijme ohledně tohoto projektu zamítavé rozhodnutí.
Polská republika odpověděla v dopise ze dne 24. září 2013 na připomínky Komise a postoupila jí dokument, v němž byly uvedeny odpovědi žalobkyně na otázky Komise.
Dne 7. dubna 2014 přijala Komise na základě čl. 41 odst. 3 nařízení č. 1083/2006 rozhodnutí C(2014) 2289 final (dále jen „napadené rozhodnutí“), v němž odmítla poskytnout finanční podporu projektu (článek 1). V napadeném rozhodnutí se uvádí, že veškeré výdaje související s projektem, které byly vynaloženy před přijetím tohoto rozhodnutí, musí být odpovídajícím způsobem upraveny v rámci následně vykázaných výdajů (článek 2). Napadené rozhodnutí je určeno Polské republice (článek 3).
Řízení a návrhová žádání účastnic řízení
Žalobkyně návrhem došlým kanceláři Tribunálu dne 26. června 2014 podala projednávanou žalobu, ve které navrhuje, aby Tribunál:
—
zrušil napadené rozhodnutí;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení.
Samostatným podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 2. října 2014 Komise vznesla námitku nepřípustnosti podle čl. 130 odst. 1 jednacího řádu Tribunálu, v níž navrhuje, aby Tribunál:
—
odmítl žalobu jakožto nepřípustnou;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Žalobkyně předložila vyjádření k námitce nepřípustnosti kanceláři Tribunálu dne 21. listopadu 2014, v němž navrhuje, aby Tribunál:
—
zamítl námitky Komise a prohlásil žalobu za přípustnou;
—
stanovil lhůtu pro vyjádření Komise ve věci samé;
—
uložil Komisi náhradu nákladů řízení za tuto část řízení.
Usnesením ze dne 25. března 2015 rozhodl Tribunál (čtvrtý senát), že o námitce rozhodne spolu s věcí samou a že o náhradě nákladů bude rozhodnuto později.
Dne 7. května 2015 předložila Komise kanceláři Tribunálu žalobní odpověď, v níž navrhuje, aby Tribunál:
—
prohlásil žalobu za nepřípustnou;
—
podpůrně zamítl žalobu jako neopodstatněnou;
—
uložil žalobkyni náhradu nákladů řízení.
Žalobkyně předložila dne 3. července 2015 kanceláři Tribunálu repliku a dne 22. září 2015 předložila Komise kanceláři Tribunálu dupliku.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 12. listopadu 2015 požádala žalobkyně o konání jednání.
Podáním došlým kanceláři Tribunálu dne 14. prosince 2015 požádala Komise o spojení projednávané věci s věcí zaregistrovanou pod spisovou značkou T‑403/15, JYSK v. Komise. Žalobkyně předložila vyjádření k žádosti o spojení věcí dne 6. ledna 2016. Rozhodnutím ze dne 18. března 2016 rozhodl předseda čtvrtého senátu Tribunálu o tom, že tyto dvě věci nebudou v této fázi řízení spojeny.
Řeči účastnic řízení a jejich odpovědi na ústní otázky položené Tribunálem byly vyslechnuty na jednání, které se konalo dne 24. listopadu 2016.
Právní otázky
Úvodní poznámky
Je třeba připomenout, že v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU se stanoví, že každá fyzická nebo právnická osoba může za podmínek uvedených v prvním a druhém pododstavci podat žalobu proti rozhodnutím, která jsou jí určena, i proti rozhodnutím, která byť vydána ve formě nařízení nebo rozhodnutí určeného jiné osobě, se jí bezprostředně a osobně dotýkají, jakož i proti nařizovacím aktům, které se jí bezprostředně dotýkají a nevyžadují přijetí prováděcích opatření.
Kromě toho podle ustálené judikatury mohou být předmětem žaloby na neplatnost pouze akty nebo rozhodnutí, které jsou opatřeními s právně závaznými účinky, jimiž mohou být dotčeny zájmy žalobkyně tím, že podstatným způsobem mění její právní postavení (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 11. listopadu 1981, IBM v. Komise,
60/81
,
EU:C:1981:264
, bod
, a rozsudek ze dne 20. září 2016, Mallis a další v. Komise a ECB,
C‑105/15 P až C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
, bod
a citovaná judikatura).
V projednávané věci je nesporné, že jednak napadené rozhodnutí není nařizovacím aktem, který nevyžaduje přijetí prováděcích opatření, a jednak, že Komise uvedené rozhodnutí oznámila Polské republice, čímž žalobkyni nelze považovat za osobu, které je uvedené rozhodnutí určeno, ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU.
Za těchto okolností je třeba ověřit, zda je žalobkyně oprávněna podat žalobu na neplatnost uvedeného rozhodnutí z toho důvodu, že je jím bezprostředně a osobně dotčena.
K bezprostřednímu dotčení žalobkyně
Komise v námitce nepřípustnosti mimo jiné tvrdí, že žalobkyně není napadeným rozhodnutím bezprostředně dotčena. Komise v podstatě tvrdí, že dotčený členský stát je jediným adresátem rozhodnutí, jímž se potvrzuje nebo zamítá, jak tomu je v projednávané věci, poskytnutí finanční podpory z EFRR na velký projekt a že toto rozhodnutí nevyvolává přímé právní účinky ve vztahu k žalobkyni.
Žalobkyně zpochybňuje argumenty Komise.
Žalobkyně v žalobě tvrdí, že je napadeným rozhodnutím dotčena, neboť je v něm jednak označena jakožto „žadatel“ a jednak je jeho okamžitým a přímým účinkem to, že žalobkyni zbavuje finančních prostředků, jež jsou zapotřebí k provedení projektu, čímž znemožňuje jeho uskutečnění, a žalobkyně proto musí nést ztráty, které jí vznikly z důvodu již vynaložených výdajů. Žalobkyně dále uvádí, že je v žádosti o potvrzení podpory označována jako „organizace odpovědná za provedení projektu a příjemce“.
Žalobkyně ve svém vyjádření k námitce nepřípustnosti zaprvé tvrdí, že Komise vychází z příliš formálního výkladu judikatury, aniž by zohlednila hospodářské a skutkové okolnosti projednávané věci. Žalobkyně zejména tvrdí, že ze spisu vyplývá, že projekt by bez unijních prostředků nebyl životaschopný a že Polská republika nebyla ochotna poskytnout dodatečné finanční prostředky. Žalobkyně rovněž zpochybňuje tezi Komise, podle níž rozhodnutí nebrání žalobkyni v tom, aby se snažila získat alternativní financování, neboť tato teze je v rozporu s logikou systému veřejné podpory regionálního rozvoje, která je založena na pobídkovém účinku dotací.
Zadruhé žalobkyně – která připomíná judikaturu v oblasti rozvojové pomoci, která uznává existenci bezprostředního dotčení za předpokladu, že možnost adresátů rozhodnutí neprovést unijní opatření je pouze teoretická a že není pochyb o jejich úmyslu jednat v souladu s takovým opatřením – tvrdí, že pravomoc Polské republiky neprovést napadené rozhodnutí je čistě teoretická. Žalobkyně tvrdí, že ze spisu na základě toho, že polské orgány podle prohlášení, v nichž uvedly, že nemají v úmyslu následně financovat projekt, a podle rozvazovací doložky, která je uvedena v dohodě o dotaci, vyplývá, že přenesly na žalobkyni právní důsledky napadeného rozhodnutí, které má ve vztahu k ní bezprostřední účinky a členskému státu neponechává žádný prostor pro uvážení. Žalobkyně dále uvádí, že jelikož má Komise podle článků 39 až 41 nařízení č. 1083/2006 širokou posuzovací pravomoc, byla by Komise v případě nepřípustnosti žaloby příjemce prostředků zproštěna odpovědnosti, neboť členský stát zpravidla rozhodnutí přijme, odstoupí od projektu (na němž nemá žádný přímý zájem) a využije zdroje na jiné projekty.
Zatřetí žalobkyně tvrdí, že projednávaný případ se odlišuje od případů, na které odkazuje judikatura týkající se rozhodnutí Komise o snížení či zastavení poskytování podpory v případě nesrovnalostí při správě finančních prostředků. Podle žalobkyně totiž v posledně uvedených případech odpovídají za výběr, provádění opatření a jejich audit členské státy, zatímco velké projekty podléhají individuálnímu předběžnému potvrzení ze strany Komise, čímž je vyloučena jakákoli odpovědnost za výběr či schválení projektů na straně členského státu, který jedná jakožto zprostředkovatel a nemá zájem na tom, aby rozhodnutí Komise zpochybňoval, jelikož nenese žádné právní riziko ve vztahu ke společnosti, jež je příjemcem. Posledně uvedená společnost tudíž nemůže uplatnit svůj žalobní nárok vůči státu, jelikož zamítnutí podpory není v pravomoci státu a je automatickým důsledkem rozhodnutí Komise, které se příjemce bezprostředně dotýká. Žalobkyně závěrem uvádí, že tento přístup byl potvrzen Tribunálem v rozsudku ze dne 19. května 1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica v. Komise (
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
), jehož skutkové a právní okolnosti jsou srovnatelné s její situací.
Z ustálené judikatury vyplývá, že podmínka, podle které fyzická nebo právnická osoba musí být bezprostředně dotčena rozhodnutím, které je předmětem žaloby, vyžaduje splnění dvou kumulativních kritérií, a to zaprvé, aby napadené opatření Unie bezprostředně zakládalo následky pro právní postavení jednotlivce, a zadruhé, aby jeho adresátům pověřeným jeho provedením neponechávalo žádnou volnost uvážení, a naopak, aby toto provedení bylo čistě automatické povahy a vyplývalo výlučně z unijní úpravy, aniž by bylo třeba použít další zprostředkující předpisy (viz rozsudek ze dne 10. září 2009, Komise v. Ente per le Ville Vesuviane a Ente per le Ville Vesuviane v. Komise,
C‑445/07 P a C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, bod
a citovaná judikatura, a usnesení ze dne 9. července 2013, Regione Puglia v. Komise,
C‑586/11 P
, nezveřejněné,
EU:C:2013:459
, bod
a citovaná judikatura). Druhé kritérium, které se týká neexistence posuzovací pravomoci dotčeného členského státu, je rovněž splněno, jestliže možnost posledně uvedeného nevyhovět unijnímu aktu je čistě teoretická a o jeho vůli vyvodit z tohoto aktu příslušné důsledky není žádných pochyb (viz rozsudek ze dne 10. září 2009, Komise v. Ente per le Ville Vesuviane a Ente per le Ville Vesuviane v. Komise,
C‑445/07 P a C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, bod
a citovaná judikatura, a rozsudek ze dne 3. března 2011, Caixa Geral de Depósitos/v. Komise,
T‑401/07
, nezveřejněný,
EU:T:2011:72
, bod
a citovaná judikatura).
Je tedy třeba ověřit, zda jsou v projednávané věci tato dvě kumulativní kritéria splněna.
K prvnímu kritériu bezprostředního dotčení
Stran prvního kritéria bezprostředního dotčení, které je uvedeno v bodě 32 výše, je třeba zaprvé poznamenat, že podle čl. 14 odst. 1 nařízení č. 1083/2006 je rozpočet Unie přidělený strukturálním fondům plněn v rámci sdíleného řízení, na němž se podílejí členské státy a Komise. V článku 59 nařízení (EU, Euratom) č. 966/2012 Evropského parlamentu a Rady ze dne 25. října 2012, kterým se stanoví finanční pravidla o souhrnném rozpočtu Unie a o zrušení nařízení Rady (ES, Euratom) č. 1605/2002 (
Úř. věst. 2012, L 298, s. 1
) je stanoveno, že plní-li Komise rozpočet v rámci sdíleného řízení, jsou úkoly související s plněním rozpočtu pověřeny členské státy. Podle článku 180 nařízení č. 966/2012 se konkrétně stanoví, že řízení, výběr a audit projektů financovaných z fondů, na které se vztahuje sdílené řízení, se řídí nařízeními o těchto fondech, a sice v případě EFRR nařízením Evropského parlamentu a Rady (ES) č. 1080/2006 ze dne 5. července 2006 o EFRR a o zrušení nařízení (ES) č. 1783/1999 (
Úř. věst. 2006, L 210, s. 1
) a nařízením č. 1083/2006.
Zadruhé za účelem vymezení právních účinků napadeného rozhodnutí je proto třeba zohlednit právní rámec, kterým se řídí zejména výběr projektů, zvláště velkých projektů financovaných z EFRR.
V této souvislosti z relevantních ustanovení nařízení č. 1083/2006 vyplývá, že:
—
cíle strukturálních fondů jsou sledovány v rámci úzké spolupráce, nazvané partnerství, mezi Komisí a každým členským státem (viz čl. 11 odst. 1 nařízení č. 1083/2006);
—
fondy poskytují podporu, která vnitrostátní opatření doplňuje, a příspěvky z nich nenahrazují strukturální výdaje členského státu (viz čl. 9 odst. 1 a čl. 15 odst. 1 nařízení č. 1083/2006);
—
každý členský stát předloží Komisi národní strategický referenční rámec, který zajistí, že pomoc z fondů je v souladu se strategickými obecnými zásadami Unie pro soudržnost, a který je referenčním nástrojem pro přípravu programování fondů (viz čl. 27 odst. 1 a 2 nařízení č. 1083/2006);
—
činnost fondů v členských státech má podobu operačních programů, které vypracovává členský stát a které jsou předkládány Komisi k posouzení a přijetí (viz čl. 32 odst. 1 až 5 nařízení č. 1083/2006);
—
členské státy odpovídají za řízení a kontrolu operačních programů a za tímto účelem určí mimo jiné řídící orgán, certifikační orgán a případně zprostředkující subjekty pro výkon některých nebo všech úkolů řídících nebo certifikačních orgánů, a dále auditní orgán (viz článek 58, čl. 59 odst. 1 a 2 a čl. 70 odst. 1 nařízení č. 1083/2006). Řídící orgán odpovídá za řízení a provádění operačního programu, a zejména „zajišťuje, aby operace pro financování byly vybírány na základě kritérií pro daný operační program a [aby] po celou dobu provádění zůstávaly v souladu s platnými předpisy [Unie] a vnitrostátními předpisy“ [viz čl. 60 písm. a) nařízení č. 1083/2006];
—
členský stát zřídí pro každý operační program monitorovací výbor, který se přesvědčí o účinnosti a kvalitě provádění operačního programu mimo jiné tím, že posoudí a schválí kritéria pro výběr financovaných operací (viz články 63 a 65 nařízení č. 1083/2006);
—
každá operace, tj. projekt nebo skupina projektů, které umožňují dosažení cílů operačního programu, je vybrána řídícím orgánem podle kritérií stanovených monitorovacím výborem (viz čl. 2 bod 3 nařízení č. 1083/2006);
—
pokud členský stát vybere velký projekt, tj. „výdaje na operaci složenou z řady prací, činností nebo služeb, které jsou určeny k dosažení nedělitelného úkolu přesné hospodářské nebo technické povahy, s jasně určenými cíli, jejíž celkové náklady přesahují 50 milionů eur“ (viz článek 39 nařízení č. 1083/2006), a zahrne jej do operačního programu za účelem financování z EFRR, musí takový projekt schválit Komise, aby bylo možno vyhodnotit jeho účel, dopad a opatření pro plánované využití zdrojů Unie (viz bod 49 odůvodnění nařízení č. 1083/2006);
—
za tímto účelem členský stát nebo jeho řídící orgán předloží Komisi velký projekt společně s informacemi stanovenými v článku 40 nařízení č. 1083/2006 (viz čl. 41 odst. 1 tohoto nařízení);
—
členský stát nebo řídící orgán předloží žádost o podporu podle vzorů žádostí (nazvaných „Velký projekt – žádost o potvrzení podpory podle článků 39 až 41 nařízení […] č. 1083/2006“), které jsou stanoveny v přílohách XX až XXII nařízení č. 1828/2006 [viz čl. 40 odst. 2 písm. e) a čl. 40 odst. 3 posledně uvedeného nařízení];
—
na základě informací obsažených v uvedené žádosti Komise posuzuje provázanost velkého projektu s prioritami operačního programu či dotčenými programy, jeho přínos k dosažení cílů těchto priorit a jeho provázanost s dalšími politikami Unie (viz čl. 41 odst. 1 nařízení č. 1083/2006);
—
pokud byl projekt předložen v souladu s článkem 40 nařízení č. 1083/2006, Komise přijme rozhodnutí co nejdříve, nejpozději však tři měsíce po předložení velkého projektu (viz čl. 41 odst. 2 nařízení č. 1083/2006);
—
v případě kladného rozhodnutí Komise se v takovém rozhodnutí určí hmotný předmět, částka, na kterou se vztahuje míra spolufinancování dané prioritní osy, a roční plán finančního příspěvku z fondů (viz čl. 41 odst. 2 nařízení č. 1083/2006);
—
jestliže Komise odmítne poskytnout na velký projekt finanční příspěvek, oznámí členskému státu své důvody (viz čl. 41 odst. 3 nařízení č. 1083/2006);
—
jestliže Komise odmítne poskytnout na velký projekt finanční příspěvek a pokud již členský stát zahrnul platby týkající se auditu velkého projektu do výkazu výdajů předložených Komisi, musí být výkaz výdajů po přijetí rozhodnutí o zamítnutí v důsledku této skutečnosti upraven (viz čl. 78 odst. 4 nařízení č. 1083/2006).
Ze všech těchto ustanovení vyplývá, že se operace, jejichž cílem je, aby Komise posoudila a potvrdila či nikoli členskému státu finanční příspěvek z EFRR na velký projekt, odehrávají pouze v rámci vztahů mezi Komisí a členským státem (viz obdobně usnesení ze dne 6. března 2012, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development v. Komise,
T‑453/10
, nezveřejněné,
EU:T:2012:106
, bod
).
Z ustanovení připomenutých v bodě 36 výše totiž vyplývá, že za výběr operací financovaných prostřednictvím EFRR, včetně velkých projektů, odpovídá členský stát; a že je to vždy jen členský stát, který po výběru velkého projektu za účelem jeho financování z EFRR v rámci operačního programu předkládá Komisi žádost o potvrzení podpory, v níž jsou uvedeny informace, které s tímto projektem souvisí, a jenž je případně doplňuje; a dále, že na základě této žádosti Komise velký projekt posuzuje a že výsledek posouzení sděluje Komise pouze členskému státu, a pokud Komise odmítne poskytnout na velký projekt finanční příspěvek, členský stát má povinnost upravit výkaz výdajů, který již byl předložen Komisi a jenž obsahuje výdaje týkající se auditu velkého projektu. Komise proto přiděluje nebo zamítá finanční příspěvek z EFRR na velký projekt ve vztahu k dotčenému členskému státu. Dotčený členský stát je tudíž nositelem práva na dotčenou finanční pomoc Unie (viz obdobně usnesení ze dne 9. června 2016, IREPA v. Komise a Účetní dvůr,
T‑825/14
, nezveřejněné,
EU:T:2016:345
, bod
).
Uvedené je v souladu se skutečností, že podle judikatury je pomoc z EFRR koncipována jako systém mezi Komisí a členským státem (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 3. března 2011, Caixa General de Depósitos v. Komise,
T‑401/07
, nezveřejněný,
EU:T:2011:72
, bod
).
Zatřetí je třeba připomenout, že podle ustálené judikatury neznamená skutečnost, že v rozhodnutí o udělení finanční pomoci Unie z EFRR byl určen určitý subjekt jakožto subjekt odpovědný za provedení projektu, že by se tento subjekt stával sám nositelem práva na uvedenou pomoc. Skutečnost, že určitý subjekt byl v žádosti o finanční pomoc uveden jakožto subjekt odpovědný za žádost o finanční pomoc, rovněž nevede ke vzniku přímého vztahu mezi takovým subjektem a unijní pomocí. Rovněž tak skutečnost, že určitý subjekt byl určen jakožto příjemce finanční pomoci, neznamená, že by byl nositelem práva na uvedenou pomoc. Za nositele práva na uvedenou pomoc je ovšem třeba považovat členský stát, jemuž bylo určeno rozhodnutí o přidělení finanční pomoci z EFRR (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2009, Komise v. Ente per le Ville Vesuviane a Ente per le Ville Vesuviane v. Komise,
C‑445/07 P a C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, body
až
a citovaná judikatura, a usnesení ze dne 14. září 2011, Regione Puglia v. Komise,
T‑84/10
, nezveřejněné,
EU:T:2011:468
, bod
a citovaná judikatura; obdobně viz rovněž usnesení ze dne 21. května 2015, APRAM v. Komise,
T‑403/13
, nezveřejněné,
EU:T:2015:317
, body
a
a citovaná judikatura, a usnesení ze dne 9. června 2016, IREPA v. Komise a Účetní dvůr,
T‑825/14
, nezveřejněné,
EU:T:2016:345
, body
až
a citovaná judikatura).
Z judikatury uvedené v bodě 40 výše vyplývá, že v projednávané věci je třeba považovat za nositele práva na pomoc z EFRR na projekt Polskou republiku, a nikoli žalobkyni.
Začtvrté je třeba připomenout, že v projednávané věci v souladu s ustanoveními, která jsou uvedena v bodě 36 výše, je to právě Polská republika, která dne 10. září 2012 předložila Komisi žádost o poskytnutí finanční příspěvku z EFRR na uvedený projekt (viz bod 4 výše).
Kromě toho v napadeném rozhodnutí Komise odmítla udělit Polské republice uvedený finanční příspěvek (viz bod 12 výše). V článku 3 napadeného rozhodnutí je totiž Polská republika uvedena jakožto výlučný adresát tohoto rozhodnutí. Dále v důsledku článku 1 napadeného rozhodnutí, ve kterém je uvedeno, že se poskytnutí příspěvku z EFRR zamítá, je vyloučeno, aby Polská republika mohla zaúčtovat v rámci EFRR své případné výdaje související s projektem. V článku 2 napadeného rozhodnutí je proto Polské republice uložena povinnost, aby upravila veškeré výdaje související s projektem, které již byly Komisi předloženy ve výkazu výdajů před přijetím uvedeného rozhodnutí.
Proto to byla právě Polská republika, které byl zamítnut finanční příspěvek z EFRR na financování projektu a která musí upravit případné výdaje související s tímto projektem, které již byly předloženy Komisi.
Za těchto okolností je třeba konstatovat, že napadené rozhodnutí nezakládá účinky pro právní postavení žalobkyně, a tudíž v projednávané věci není splněno první kritérium bezprostředního dotčení.
Tento závěr není zpochybněn argumenty, které žalobkyně uplatnila.
Zaprvé okolnost, že žalobkyně poskytovala pomoc polským orgánům při přípravě jejich odpovědí na dopisy Komise a že požádala o uskutečnění setkání s útvary Komise, kterého se účastnila, neprokazuje existenci přímé souvislosti mezi žalobkyní a napadeným rozhodnutím, jelikož existenci takové souvislosti lze prokázat pouze tehdy, pokud má napadený akt bezprostřední účinky na právní postavení žalobkyně, aniž by bylo třeba použít další zprostředkující předpisy (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 5. října 2010, Provincie Groningen a Provincie Drenthe v. Komise,
T‑69/09
, nezveřejněné,
EU:T:2010:423
, body
a
a citovaná judikatura).
Zadruhé z okolnosti, které se dovolává žalobkyně, podle níž je na ni ve znění, byť nikoli šťastně zvoleném, bodů 6, 15 a 17 odůvodnění napadeného rozhodnutí odkazováno jako na „žadatele“ a ve formuláři žádosti, který předložila Polská republika, je žalobkyně označována jakožto „organizace odpovědná za provedení projektu (příjemce)“ (oddíl A.2.1 formuláře žádosti), a že se na ni odkazuje při popisu projektu (oddíl B.1.2 formuláře žádosti), nelze dovozovat, že by mezi žalobkyní a finanční pomocí z EFRR existoval přímý vztah ani že by žalobkyně sama byla nositelem práva na uvedenou pomoc (obdobně viz usnesení ze dne 25. září 2008, Regione Siciliana v. Komise,
T‑363/03
, nezveřejněné,
EU:T:2008:403
, bod
, a usnesení ze dne 14. září 2011, Regione Puglia v. Komise,
T‑84/10
, nezveřejněné,
EU:T:2011:468
, bod
).
Zatřetí žalobkyně tvrdí, že judikaturu připomenutou v bodě 40 výše nelze v projednávané věci uplatnit z toho důvodu, že v této judikatuře, která se týká věcí souvisejících se snižováním, pozastavením či ukončováním pomoci, odpovídají za výběr, provádění a audit projektů členské státy, neboť Komise v těchto věcech vůbec nerozhoduje. Žalobkyně tvrdí, že členský stát naopak v oblasti velkých projektů, o jaké se jedná v projednávané věci, vystupuje pouze jakožto „zprostředkovatel“ a neodpovídá za výběr ani schvalování projektů, které přísluší výlučně Komisi. Proto nemůže vůči členskému státu uplatnit žádný žalobní nárok.
Tyto argumenty nelze přijmout.
Nejprve je třeba uvést, že judikatura uváděná v bodě 40 výše se týká jak operací, které nejsou velkými projekty, tak i konkrétně velkých projektů (rozsudek ze dne 2. května 2006, Regione Siciliana v. Komise,
C‑417/04 P
,
EU:C:2006:282
, bod
, usnesení ze dne 8. července 2004, Regione Siciliana v. Komise,
T‑341/02
,
EU:T:2004:228
, bod
, a usnesení ze dne 25. září 2008, Regione Siciliana v. Komise,
T‑363/03
, nezveřejněné,
EU:T:2008:403
, body
a
).
Dále, na rozdíl od toho, co tvrdí žalobkyně, z ustanovení nařízení č. 1083/2006, která jsou připomenuta v bodě 36 výše, vyplývá, že za výběr projektů, včetně velkých projektů, odpovídají členské státy. Komise neprovádí žádný výběr velkých projektů, které navrhují žadatelé vnitrostátním orgánům, nýbrž ve vztahu k členským státům provádí pouze a výlučně posouzení, zejména provázanosti a přínosu (podle čl. 41 odst. 2 tohoto nařízení) velkých projektů, které již vybraly vnitrostátní orgány a které jí předložily, aby potvrdila či nikoli finanční příspěvek z EFRR.
V této souvislosti nelze v projednávané věci použít odůvodnění, které je uvedeno v rozsudku ze dne 19. května 1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica v. Komise (
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
), kterého se dovolává žalobkyně. Je třeba uvést, že v bodech 25 a 26 uvedeného rozsudku Tribunál zaměřil svou analýzu na podmínku osobního dotčení žalobkyně, přičemž se stran bezprostředního dotčení omezil na konstatování, že napadené rozhodnutí v jím projednávané věci má bezprostřední právní účinky vůči žalobkyni, jelikož do něj nezasáhly jiné vnitrostátní nebo unijní orgány. Dále z bodu 6 oznámení určeného členským státům, kterým se stanoví pokyny pro globální integrované dotace, v souvislosti s nimiž se členské státy vyzývají k předkládání návrhů v rámci iniciativy Společenství na rozvoj venkova (
Úř. věst. 1991, C 73
, p. 33), které se použije na výše uvedenou věc, vyplývá, že „místní skupiny“, které byly příjemcem dotace, byly „vybírány Komisí a členskými státy společně na základě širších návrhů předložených členskými státy“. Z uvedeného rozsudku totiž vyplývá, že italské orgány předkládaly Komisi řadu projektů, z nichž poté Komise některé vybrala (rozsudek ze dne 19. května 1994, Consorzio gruppo di azione locale Murgia Messapica v. Komise,
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
, body
až
). Přitom v projednávané věci, jak bylo uvedeno v bodě 52 výše, výběr projektů neprovádí Komise, ale tento výběr přísluší výlučně vnitrostátním orgánům.
Dále vzhledem k tomu, že judikatura uvedená v bodě 40 výše byla vymezena v rámci věcí, v nichž byla pomoc z EFRR členskému státu přidělena a následně snížena, případně zrušena, tato judikatura se uplatní tím spíše, nebyla-li pomoc z EFRR členskému státu ještě přidělena a je-li tudíž vztah mezi subjektem, který byl označen za odpovědný za provedení projektu, odpovědný za žádost či za příjemce pomoci a pomocí z EFRR ještě volnější.
Konečně stran argumentu žalobkyně, podle kterého uvedenou judikaturu nelze na projednávanou věc uplatnit, jelikož nemůže uplatňovat vůči členskému státu žádný žalobní nárok, v důsledku čehož musí být žalobkyně považována za bezprostředně dotčenou napadeným rozhodnutím, je třeba připomenout, že byť jednotlivci musí mít nárok na účinnou soudní ochranu práv, kterou jim přiznává unijní právní řád, dovolávání se práva na takovouto ochranu ovšem nemůže zpochybnit podmínky stanovené v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU. Přitom podle ustálené judikatury platí, že soudní ochrana fyzických nebo právnických osob, které nemohou z důvodu podmínek přípustnosti stanovených v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU přímo napadnout takový druh aktů Unie, jako je sporné rozhodnutí, musí být účinně zajištěna procesními prostředky před vnitrostátními soudy. Tyto soudy jsou v souladu se zásadou loajální spolupráce upravenou v článku 4 SFEU povinny v co největším možném rozsahu vykládat a uplatňovat vnitrostátní procesní pravidla upravující podání žaloby takovým způsobem, který umožňuje uvedeným osobám napadnout soudní cestou legalitu všech rozhodnutí a jiných vnitrostátních opatření týkajících se použití takového aktu Unie, jako je dotčený akt, vůči nim tím, že se budou dovolávat neplatnosti tohoto aktu, a přivedou tak tyto soudy k tomu, aby v tomto ohledu předložily Soudnímu dvoru žádost o rozhodnutí o předběžné otázce (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2009, Komise v. Ente per le Ville Vesuviane a Ente per le Ville Vesuviane v. Komise,
C‑445/07 P a C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, body
a
a citovaná judikatura, a usnesení ze dne 9. června 2016, IREPA v. Komise a Účetní dvůr,
T‑825/14
, nezveřejněné,
EU:T:2016:345
, body
a
a citovaná judikatura).
V projednávané věci se mohla žalobkyně v souladu s použitelnými vnitrostátními právními předpisy mimo jiné u příslušného vnitrostátního soudu bránit vůči ukončení dohody či proti úhradě, kterou od ní polské orgány podle uvedené dohody požadují, namítnutím neplatnosti napadeného rozhodnutí, které vedlo ke vzniku uvedených nároků. Žalobkyně tudíž mohla přimět vnitrostátní soud k tomu, aby se prostřednictvím žádosti o rozhodnutí o předběžné otázce obrátil na Soudní dvůr s otázkou stran platnosti napadeného rozhodnutí.
V každém případě je třeba zdůraznit, že požadavek účinné právní ochrany nemůže vést k vyloučení podmínky bezprostředního dotčení, která je stanovena v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU (viz usnesení ze dne 9. června 2016, IREPA v. Komise a Účetní dvůr,
T‑825/14
, nezveřejněné,
EU:T:2016:345
, bod
a citovaná judikatura).
Začtvrté údajné negativní okolnosti, jichž se dovolává žalobkyně, a sice odepření zdrojů nezbytných k provedení projektu, nemožnost pokračovat v provádění projektu a povinnost nést ztráty, které vyplývají z již vynaložených výdajů za předpokladu, že budou prokázány, nevyplývají ani ze samotného napadeného rozhodnutí, ani z ustanovení unijního práva, jež mají tyto důsledky upravovat, ale z důsledků, jež v souvislosti s dohodou vyvodily z uvedeného rozhodnutí polské orgány a žalobkyně.
V článku 5 bodech 24 a 26 dohody je totiž stanovena možnost jejího ukončení v případě zamítavého rozhodnutí Komise o žádosti o potvrzení, a v takovém případě i vznik povinnosti žalobkyně uhradit prostředky, které již od polských orgánů obdržela, včetně prostředků, které nepocházejí z EFRR. Proto do právního vztahu mezi žalobkyní a napadeným rozhodnutím vstupují následky a povinnosti, které vyplývají z dohody (obdobně viz usnesení ze dne 6. června 2002, SLIM Sicilia v. Komise,
T‑105/01
,
EU:T:2002:147
, bod
).
K druhému kritériu bezprostředního dotčení
Stran druhého kritéria bezprostředního dotčení, jež je uvedeno v bodě 32 výše, je třeba připomenout, že v případě, kdy mezi rozhodnutí a jeho dopad na žalobkyni vstupuje nezávislá vůle adresáta, není dáno bezprostřední dotčení žalobkyně. Pokud není rozhodnutí adresáta předepsáno unijním právem ani konkrétním rozhodnutím Komise, ale vychází z nezávislého rozhodování členského státu, neexistuje žádná bezprostřední souvislost mezi rozhodnutím Komise a žalobkyní (viz usnesení ze dne 6. března 2012, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development v. Komise,
T‑453/10
, nezveřejněné,
EU:T:2012:106
, bod
a citovaná judikatura).
Přitom je třeba připomenout, že v důsledku článku 1 napadeného rozhodnutí byl Polské republice zamítnut příspěvek z EFRR na projekt. Z tohoto ustanovení tudíž vyplývá, že případné výdaje Polské republiky v souvislosti s tímto projektem nebudou hrazeny z EFRR.
V článku 2 napadeného rozhodnutí se v souladu s čl. 78 odst. 4 nařízení č. 1083/2006 ukládá Polské republice povinnost upravit výkazy výdajů, které již byly předloženy Komisi a v nichž byly uvedeny výdaje související s projektem.
Za těchto okolností provedení napadeného rozhodnutí Polskou republikou vyžaduje pouze to, aby jednak uvedené výdaje nebyly Komisi předkládány, a jednak to, aby pokud již Komisi předloženy byly v rámci výkazu, který předcházel okamžiku přijetí napadeného rozhodnutí, byly v následném výkazu příslušně upraveny.
Je tedy nutno konstatovat, že z výkonu napadeného rozhodnutí Polskou republikou nevyplývá na základě samotného napadeného rozhodnutí ani podle ustanovení unijního práva, kterými se řídí jeho účinky, pro žalobkyni žádný následek, jelikož jeho účinky se omezují pouze na vztahy mezi Unií, a zejména EFRR, a Polskou republikou.
Napadené rozhodnutí proto žalobkyni nebrání, aby projekt provedla, ani Polské republice, aby jej financovala z jiných finančních zdrojů, než jsou zdroje pocházející z EFRR. Napadené rozhodnutí rovněž Polské republice neukládá povinnost dohodu ukončit nebo požadovat úhradu částek, které vyplatila žalobkyni za provedení projektu.
Přitom v bodě 84 stanoviska generálního advokáta D. Ruiz-Jarabo Colomera ve věci Regione Siciliana v. Komise (
C‑417/04 P
,
EU:C:2006:28
) bylo v případě neexistence příspěvku z EFRR uvedeno následující:
„[…] Dotčenému členskému státu tedy přísluší, aby rozhodl o budoucnosti toho, co ve skutečnosti tvoří jeho vlastní projekt. Má k dispozici různá řešení, např. odložit ho, přerušit ho nebo ho postoupit, ale také je mu dovoleno převzít financování a pokrýt ze svých finančních rozpočtů chybějící částku za účelem zajištění dokončení. Ačkoliv [odmítnutí příspěvku obnáší nevýhody], Komise při [rozhodnutí o zrušení] předem neposuzuje, nepředvídá ani nedoporučuje, jaký postoj by měl zaujmout členský stát při objasnění budoucnosti jeho plánů územního rozvoje.“
Za těchto okolností je třeba konstatovat, že z napadeného rozhodnutí pro žalobkyni nevyplývají bezprostředně z unijního práva ani ze samotného rozhodnutí žádné dopady, a tudíž není v projednávané věci splněno ani druhé kritérium bezprostředního dotčení.
Tyto úvahy nejsou zpochybněny argumenty žalobkyně.
Zaprvé skutečnost, kterou uvádí žalobkyně, podle níž polské orgány vyjádřily pro případ neexistence příspěvku z EFRR, že nemají v úmyslu projekt následně financovat, ač by byl tento úmysl prokázán, nijak nevyplývá z napadeného rozhodnutí a každopádně je vyjádřením existence nezávislé vůle uvedených orgánů, jelikož pro ně v tomto ohledu z napadeného rozhodnutí ani unijního práva nevyplývá žádná povinnost (obdobně viz rozsudek ze dne 10. září 2009, Komise v. Ente per le Ville Vesuviane a Ente per le Ville Vesuviane v. Komise,
C‑445/07 P a C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, bod
).
Podle judikatury totiž úmysl Polské republiky projekt dále nefinancovat nemůže stačit k prokázání bezprostředního zájmu, který je vyžadován podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, neboť členský stát by tak měl možnost rozhodovat o tom, zda dotčená osoba disponuje aktivní legitimací k zahájení řízení u unijních soudů (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 14. září 2011, Regione Puglia v. Komise,
T‑84/10
, nezveřejněné,
EU:T:2011:468
, bod
, a usnesení ze dne 21. května 2015, APRAM v. Komise,
T‑403/13
, nezveřejněné,
EU:T:2015:317
, bod
).
Zadruhé ze skutečnosti, která je uvedena v bodě 3 výše, že je v čl. 5 odst. 24 dohody stanovena možnost ukončení dohody pro případ zamítnutí udělení příspěvku Komisí, nevyplývá, že by podle napadeného rozhodnutí na straně polských orgánů neexistoval prostor pro uvážení.
Předně v rozsahu, v němž takový argument spočívá v uplatňování údajné neexistence prostoru pro uvážení, která vyplývá z dohody, a nikoli z unijní právní úpravy, totiž uvedený argument vychází z nesprávného výkladu judikatury, která je uvedena v bodech 32 a 60 výše, podle níž neexistence prostoru pro uvážení musí konkrétně vyplývat z unijního práva (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 14. září 2011, Regione Puglia v. Komise,
T‑84/10
, nezveřejněné,
EU:T:2011:468
, bod
a citovaná judikatura).
Dále je třeba obdobně jako v případě připomínek, které jsou uvedeny v bodech 69 a 70 výše, uvést, že samotná skutečnost, že se polské orgány a žalobkyně rozhodly pro ukončení dohody pro případ, že pomoc z EFRR bude zamítnuta, je rovněž vyjádřením existence jejich nezávislé vůle, jelikož z unijního práva pro ně nevyplývá v tomto ohledu žádná povinnost. Konečně, pokud by samotná existence takového ustanovení stačila k prokázání bezprostředního zájmu, který je vyžadován podle čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, vedlo by to jednak k tomu, že by strany takové dohody mohly rozhodovat o tom, zda dotčená osoba disponuje či nikoli aktivní legitimací k zahájení řízení u unijních soudů, a jednak k tomu, že by situace osoby, která byla údajně dotčena rozhodnutím Komise, byla posuzována různě podle toho, zda takovou dohodu uzavřela s vnitrostátními orgány či nikoli, a to podle stávajících postupů uplatňovaných v jednotlivých členských státech.
Zatřetí argument uváděný žalobkyní na jednání, který vychází z toho, že Polská republika údajně nemůže svobodně rozhodovat o přidělení jiných prostředků z vnitrostátního rozpočtu na projekt, i kdyby byla uvedená okolnost prokázána, rovněž vychází ve světle judikatury, která byla připomenuta v bodě 72 výše, z nesprávného výkladu unijního práva, jelikož spočívá v uplatňování údajné neexistence prostoru pro uvážení, která vyplývá z vnitrostátního práva, ale nikoli z unijních právních předpisů.
Začtvrté judikaturu, jíž se žalobkyně dovolává na podporu teze o neexistenci prostoru pro uvážení na straně polských orgánů, a sice rozsudek ze dne 23. listopadu 1971, Bock v. Komise (
62/70
,
EU:C:1971:108
), rozsudek ze dne 17. ledna 1985, Piraiki-Patraiki a další v. Komise (
11/82
,
EU:C:1985:18
), rozsudek ze dne 5. května 1998, Dreyfus v. Komise (
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
), rozsudek ze dne 5. května 1998, Compagnie Continentale (France) v. Komise (
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
), a rozsudek ze dne 5. května 1998, Glencore Grain v. Komise (
C‑403/96 P
,
EU:C:1998:195
), nelze v projednávané věci použít.
Je totiž třeba připomenout, že sám Soudní dvůr konstatoval, že řešení zvolené v uvedených rozsudcích má výjimečnou povahu, která je dána zvláštními okolnostmi, za nichž bylo uplatněno, a že tato skutečnost vyplývá ze samotného znění těchto rozsudků (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 6. března 2014, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development v. Komise,
C‑248/12 P
, nezveřejněné,
EU:C:2014:137
, body
a
). Soudní dvůr tudíž připomněl, že pouze výjimečně konstatoval, že žalobkyně může být bezprostředně dotčena ve smyslu čl. 263 čtvrtého pododstavce SFEU, pokud další faktory, mezi nimi čistě teoretická možnost nevyhovět spornému rozhodnutí, umožní dospět k existenci bezprostředního zájmu na straně žalobkyně (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 10. září 2009, Komise v. Ente per le Ville Vesuviane a Ente per le Ville Vesuviane v. Komise,
C‑445/07 P a C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
, bod
a usnesení ze dne 6. března 2014, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development v. Komise,
C‑248/12 P
, nezveřejněné,
EU:C:2014:137
, bod
).
Pokud jde o rozsudek ze dne 5. května 1998, Dreyfus v. Komise (
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
), rozsudek ze dne 5. května 1998, Compagnie Continentale (France) v. Komise (
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
), a rozsudek ze dne 5. května 1998, Glencore Grain v. Komise (
C‑403/96 P
,
EU:C:1998:195
), je zejména třeba uvést, že Soudní dvůr v těchto rozsudcích vycházel ze sociálně-ekonomických podmínek, za nichž byla uzavřena dotčená dodavatelské smlouva, které se vyznačovaly kritickou hospodářskou a finanční situací, které musel čelit příjemce, jakož i zhoršením jeho potravinové a zdravotní situace a skutečností, že za těchto podmínek mohla být dodávka dotčených obilovin uskutečněna pouze s využitím finančních zdrojů, které poskytla Unie. Uvedením doložky o pozastavení v dodavatelské smlouvě proto byla vyjádřena pouze objektivní hospodářská podmíněnost dotčené dodavatelské smlouvy finančními zdroji, které poskytla Unie (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 5. května 1998, Dreyfus v. Komise,
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
, body
a
).
Projednávaná věc se přitom nevyznačuje obdobnými sociálně-ekonomickými podmínkami, které by vedly k tomu, že bez příspěvku z EFRR by byla žalobkyně zbavena veškerých skutečných možností k provedení projektu nebo nemohla disponovat zdroji, jež jsou k tomuto účelu zapotřebí, jelikož příspěvek z EFRR není rozhodně jediným zdrojem financování projektu a ze spisu předloženého Tribunálu vyplývá, že tento projekt měl být z 84 % financován ze soukromých fondů a přibližně z 2 % z jiných prostředků dotčeného členského státu.
Stejně tak je třeba stran věcí, které vedly k vydání rozsudku ze dne 17. ledna 1985, Piraiki-Patraiki a další v. Komise (
11/82
,
EU:C:1985:18
), a k rozsudku ze dne 23. listopadu 1971, Bock v. Komise (
62/70
,
EU:C:1971:108
), připomenout, že tyto rozsudky se týkaly zvláštních případů, v nichž Komise na žádost členského státu schválila přijetí záchranných opatření uvedeným členským státem. Za těchto okolností mohl Soudní dvůr konstatovat, že je nepochybné, že členský stát, který o uvedená opatření požádal, je bude uplatňovat, aby z nich vyvodil veškeré důsledky (v tomto smyslu viz usnesení ze dne 8. července 2004, Regione Siciliana v. Komise,
T‑341/02
,
EU:T:2004:228
, bod
). V projednávané věci se přitom nejedná o stejný případ, neboť Polská republika od Komise nežádala, aby přijala rozhodnutí, které by jí umožnilo odmítnout poskytnout finanční příspěvek na projekt.
Zapáté argumenty žalobkyně založené na skutečnosti, že projekt by nebyl bez příspěvku z EFRR životaschopný a že tyto fondy mají „pobídkový účinek“, vycházejí z nesprávné koncepce pomoci z EFRR. Pomoc z EFRR je totiž určena členskému státu, který ji může využít k financování projektů, včetně velkých projektů, v rámci jednoho či více operačních programů. Subjekt odpovědný za provedení projektu naproti tomu nemá na tuto pomoc nárok a mezi ním a touto pomocí není přímý vztah. Proto životaschopnost projektu či pobídkový účinek pro žalobkyni nezakládá bezprostředně pomoc z EFRR, nýbrž případná dotace, kterou jí mohou přidělit polské orgány, mimo jiné z fondů pocházejících z EFRR. Napadené rozhodnutí přitom nebrání Polské republice, aby projekt financovala, ale pouze v tom, aby tato podpora byla na základě EFRR hrazena z unijního rozpočtu.
Z výše uvedeného vyplývá, že jelikož nebyla splněna dvě kritéria uvedená v bodě 32 výše, žalobkyně není bezprostředně dotčena napadeným rozhodnutím, neboť toto rozhodnutí vyvolává účinky pouze v právních vztazích mezi Komisí a Polskou republikou.
Je tedy třeba dospět k závěru, že žalobkyně nesplňuje jednu z podmínek přípustnosti, které jsou stanoveny v čl. 263 čtvrtém pododstavci SFEU, a sice podmínku týkající se bezprostředního dotčení, takže není nutné zkoumat, zda je žalobkyně napadeným rozhodnutím osobně dotčena.
Projednávaná žaloba musí být tudíž odmítnuta jako nepřípustná.
K nákladům řízení
Podle čl. 134 odst. 1 jednacího řádu se účastníku řízení, který neměl úspěch ve věci, uloží náhrada nákladů řízení, pokud to účastník řízení, který měl ve věci úspěch, požadoval. Vzhledem k tomu, že Komise požadovala náhradu nákladů řízení a žalobkyně neměla ve věci úspěch, je důvodné posledně uvedené uložit náhradu nákladů řízení.

Z těchto důvodů
TRIBUNÁL (sedmý senát)
rozhodl takto:

1)
Žaloba se odmítá jako nepřípustná.

2)
Společnost Green Source Poland sp. z o.o. ponese vlastní náklady řízení a nahradí náklady řízení vynaložené Evropskou komisí.

Van der Woude
Ulloa Rubio
Marcoulli
Takto vyhlášeno na veřejném zasedání v Lucemburku dne 4. května 2017.
Podpisy.
(
*1
) – Jednací jazyk: angličtina.