CELEX: 62015TJ0554
Riigiabi
Ungari 2014. aasta XCIV seaduse tubakatööstuse ettevõtjate ravikindlustusmaksete kohta alusel antud riigiabi
Ungari 2008. aasta seaduse toiduahela ja selle ametliku inspekteerimise kohta 2014. aasta muudatusest tulenev riigiabi
Iga‑aastaselt käibelt võetavad progresseeruva määraga maksud
Otsus alustada ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud menetlust
Samal ajal abi maksmise peatamise korralduse vastuvõtmine
Tühistamishagi
Abi maksmise peatamise korralduse eraldiseisev laad
Põhjendatud huvi
Vastuvõetavus
Põhjendamiskohustus
Proportsionaalsus
Võrdne kohtlemine
Kaitseõigused
Lojaalse koostöö põhimõte
Määruse (EÜ) nr 659/1999 artikli 11 lõige 1

Vaidluse taust
Ungari parlament võttis 2014. aasta detsembris esiteks vastu 2014. aasta XCIV seaduse tubakatööstusettevõtjate ravikindlustusmaksete kohta ja tegi teiseks muudatusi 2008. aasta XLVI seadusse Ungari toiduahela inspekteerimislõivu kohta. Need õigusaktid jõustusid vastavalt 1. veebruaril 2015 ja 1. jaanuaril 2015.
2014. aasta XCIV seadusega tubakatööstusettevõtjate ravikindlustusmaksete kohta kehtestati uus maks, mis on kohaldatav heakskiidetud laopidajatele, importijatele või tubakatoodetega kauplevatele registreeritud ettevõtjatele, kelle aastane kogukäive moodustab vähemalt 50% nende toodete tootmisest ja turustamisest (edaspidi „ravikindlustusmakse“). Ravikindlustusmakseid tuli tasuda maksukohustuslaste iga-aastaselt käibelt järgmiselt progresseeruva määraga:
–
0% käibelt, mille suurus on kuni 30 miljonit Ungari forintit (HUF) (ligikaudu 96500 eurot);
–
0,2% käibelt, mille suurus on 30 miljonit kuni 30 miljardit Ungari forintit (ligikaudu 96500 – 96,5 miljonit eurot);
–
2,5% käibelt, mille suurus on 30 kuni 60 miljardit Ungari forintit (ligikaudu 96,5–193 miljonit eurot);
–
4,5% käibelt, mille suurus on üle 60 miljardi Ungari forinti (ligikaudu 193 miljonit eurot).
Eelmainitud seaduses oli lisaks ette nähtud ravikindlustusmaksetest tuleneva maksuvõla vähendamine proportsionaalselt selliselt, et see võib ulatuda kuni 80% tasumisele kuuluvast summast, kui ettevõtja on teinud lubatavaid investeeringuid materiaalsesse põhivarasse (edaspidi „ravikindlustusmaksete vähendamine investeeringute korral“).
XLVI seaduse toiduahela ja selle ametliku inspekteerimise kohta muudatus nägi esiteks ette omalt poolt, et nimetatud seaduse alusel kohandatakse kohaldatava toiduahela inspekteerimislõivu struktuuri kõikidele selle toiduahelaga seotud ettevõtjatele. Toiduahelaettevõtjad pidid enne seda muudatust maksma toiduahela ühtselt kindlamääralist inspekteerimislõivu 0,1% eelneva aasta käibest. Vaadeldav muudatus seisnes selle lõivu progresseeruva määra kehtestamises, mis on kohaldatav konkreetselt müügikohtadele, mis turustavad esmatarbekaupu (edaspidi „muudetud toiduahela inspekteerimislõiv“). See uus progresseeruv määr nägi välja järgmine:
–
0% käibelt kuni 500 miljonit Ungari forintit (ligikaudu 1,6 miljonit eurot);
–
0,1% käibelt üle 500 miljoni Ungari forinti kuni 50 miljardit Ungari forintit (ligikaudu 160,6 miljonit eurot);
–
1% käibelt üle 50 miljardi Ungari forinti kuni 100 miljardit Ungari forintit (ligikaudu 321,2 miljonit eurot);
–
2% käibelt üle 100 miljardi Ungari forinti kuni 150 miljardit Ungari forintit (ligikaudu 481,8 miljonit eurot);
–
3% käibelt üle 150 miljardi Ungari forinti kuni 200 miljardit Ungari forintit (ligikaudu 642,4 miljonit eurot);
–
4% käibelt üle 200 miljardi Ungari forinti kuni 250 miljardit Ungari forintit (ligikaudu 803 miljonit eurot);
–
5% käibelt üle 250 miljardi Ungari forinti kuni 300 miljardit Ungari forintit (ligikaudu 963,5 miljonit eurot);
–
6% käibelt üle 300 miljardi Ungari forinti.
Euroopa Komisjonile teatati 2014. aasta detsembris XLVI seaduse toiduahela ja selle ametliku inspekteerimise kohta muudatusest. 2015. aasta märtsis esitati talle seda muudatust käsitlev kaebus. Samal ajal esitati komisjonile kaebus ravikindlustusmaksete kehtestamise peale. Vastavalt 17. märtsi 2015. aasta ja 13. aprilli 2015. aasta kirjadega (edaspidi „17. märtsi ja 13. aprilli 2015. aasta teatised“) edastas komisjon need kaebused Ungari ametiasutustele vastuseks nende taotlusele esitada oma seisukohad ja kutsudes neid teavet andma. Komisjon teatas neis kirjades, mille sõnastus oli sisuliselt samasugune, Ungari ametiasutustele, et tema arvates vahetegemine samasuguses olukorras olevate ettevõtjate vahel, mis tulenes esiteks toiduahela muudetud inspekteerimislõivu progresseeruvast määrast ja teiseks ravikindlustusmaksete progresseeruvast määrast, samuti ravikindlustusmaksete vähendamisest investeeringute korral, võis olla viide siseturuga kokkusobimatule riigiabile. Komisjon viitas mõlemas kirjas võimalusele, et Ungarile antakse abi maksmise peatamise korraldus nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999, millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad [ELTL artikli 108] kohaldamiseks (
ELT 1999, L 83, lk 1
), artikli 11 lõike 1 tähenduses, ja kutsus teda esitama 20 tööpäeva jooksul oma seisukohti sellise korralduse võimaliku kohaldamise kohta.
Ungari ametiasutused vastasid vastavalt 16. aprillil ja 12. mail 2015.
Komisjon võttis 15. juulil 2015 vastu esiteks otsuse C(2015) 4805 final riigiabi kohta SA.41187 (2015/NN) – Ungari – Tubakatööstusettevõtjate ravikindlustusmaksed (
ELT 2015, C 277, lk 24
, edaspidi „ravikindlustusmaksete otsus“) ja teiseks otsuse C(2015) 4808 final riigiabi kohta SA.40018 (2015/C) (ex 2014/NN) – Ungari toiduahela inspekteerimislõivu seaduse 2014. aasta muudatus (
ELT 2015, C 277, lk 12
; edaspidi „toiduahela inspekteerimislõivu seaduse muudatuse otsus“) (edaspidi koos „vaidlusalused otsused“).
Esmalt leidis komisjon vaidlusalustes otsustes, et esiteks toiduahela muudetud inspekteerimislõivu progresseeruv määr ning teiseks ravikindlustusmaksete progresseeruv määr ja ravikindlustusmaksete vähendamine investeeringute korral (edaspidi „asjaomased siseriiklikud meetmed“) sisaldasid riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, ning väljendas kahtlust selle riigiabi siseturuga kokkusobivuse suhtes. Neid kahtlusi arvesse võttes alustas komisjon vaidlusaluste otsustega ELTL artikli 108 lõike 2 alusel kaks ametlikku uurimismenetlust ja kutsus Ungarit ja huvitatud pooli oma märkusi esitama.
Teiseks leidis komisjon ELTL artikli 108 lõike 3 kohaldamise osas, et asjaomased siseriiklikud meetmed kujutavad endast ebaseaduslikku riigiabi, kuna neist temale ei teatatud ja kuna vaidlustatud otsuste vastuvõtmise ajal neid meetmeid ikka veel kohaldati. Komisjon märkis, et eelmainitud meetmed võisid oluliselt mõjutada konkurentsi turul, ja võttis nende jätkuvat kohaldamist arvestades vastu kohaldamise peatamise korralduse määruse nr 659/1999 artikli 11 lõike 1 tähenduses, millega kohustati Ungarit peatama esiteks toiduahela muudetud inspekteerimislõivu progresseeruva määra kohaldamine ja teiseks ravikindlustusmaksete progresseeruva maksumäära kohaldamine, samuti ravikindlustusmaksete vähendamine investeeringute korral, kuni komisjon võtab vastu otsuse nende meetmete siseturuga kokkusobivuse osas (edaspidi „vaidlustatud korraldused“).
4. juulil 2016 võttis komisjon vastu kaks otsust, millega lõpetati vaidlusaluste otsustega alustatud ametlikud uurimismenetlused, s.o otsuse (EL) 2016/1846 meetme SA.41187 (2015/C) (ex 2015/NN) kohta, mida Ungari on rakendanud – Tubakatööstuse ettevõtjate ravikindlustusmakse (
ELT 2016, L 282, lk 43
) ning otsuse (EL) 2016/1848 meetme SA.40018 (2015/C) (ex 2015/NN) kohta, mida Ungari on rakendanud seoses 2014. aasta muudatusega Ungari toiduahela inspekteerimislõivus (
ELT 2016, L 282, lk 63
) (edaspidi koos „lõplikud otsused“).
Menetlus ja poolte nõuded
Üldkohtu kantseleisse 25. septembril 2015 esitatud hagiavaldustega esitas Ungari käesoleva hagi ravikindlustusmaksete otsuse peale (T‑554/15) ning toiduahela inspekteerimislõivu seaduse muudatuse otsuse peale (T‑555/15).
14. ja 15. jaanuaril 2016 esitas komisjon mõlemas asjas kostja vastuse.
11. novembri 2016. aasta kirjas palus Üldkohus Üldkohtu kodukorra artikli 131 lõike 1 alusel pooltel vastata kirjalikele küsimustele seoses sellega, kas käesoleva kohtuasja ese on säilinud. Pooled vastasid nendele küsimustele ettenähtud tähtaja jooksul.
Üldkohtu üheksanda koja presidendi 24. mai 2017. aasta otsusega liideti pärast poolte ärakuulamist kohtuasjad T‑554/15 ja T‑555/15 menetluse suulise osa läbiviimiseks vastavalt kodukorra artikli 68 lõikele 2.
Üldkohtu üheksanda koja president otsustas 12. oktoobri 2017. aasta kohtuistungil pärast poolte ärakuulamist, et kohtuasjad T‑554/15 ja T‑555/15 liidetakse ka menetlust lõpetavate kohtulahendite tegemiseks.
Ungari palub kohtuasjas T‑554/15 Üldkohtul:
–
tühistada ravikindlustusmaksete otsus osas, milles määratakse ravikindlustusmaksete progresseeruva määra kohaldamise peatamine ja investeeringute tõttu ravikindlustusmaksete vähendamine;
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Ungari palub kohtuasjas T‑555/15 Üldkohtul:
–
tühistada toiduahela inspekteerimislõivu seaduse muudatuse otsus osas, milles määratakse toiduahela muudetud inspekteerimislõivu progresseeruva maksumäära kohaldamise peatamine;
–
mõista kohtukulud välja komisjonilt.
Komisjon palub Üldkohtul kõigis kohtuasjades:
–
jätta hagiavaldus rahuldamata;
–
mõista kohtukulud välja Ungarilt.
Õiguslik käsitlus
Sissejuhatavad märkused
Vastavalt ELTL artikli 107 lõikele 1 on juhul, kui aluslepingutes ei ole sätestatud teisiti, igasugune liikmesriigipoolne või riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antav abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatavaid ettevõtjaid või teatavate kaupade tootmist, siseturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust.
ELTL artiklis 108 on reguleeritud liikmesriikide antud abi kontrollimenetlused, selleks et ennetada konkurentsipiiranguid, mida siseturuga kokkusobimatu abi põhjustab.
Nii on ELTL artikli 108 lõikes 2 esiteks sätestatud, et kui komisjon leiab pärast asjasse puutuvatelt isikutelt selgituste küsimist, et riigi poolt või riigi ressurssidest antav abi ei sobi siseturuga kokku artikli 107 järgi või et sellist abi kasutatakse valel eesmärgil, siis otsustab komisjon, et asjasse puutuv riik peab säärase abi lõpetama või muutma seda komisjoni määratud tähtaja jooksul.
Teiseks on ELTL artikli 108 lõikes 3 ette nähtud, et liikmesriigid informeerivad komisjoni kõikidest kavadest abi määramise või muutmise kohta piisavalt aegsasti, et ta võiks avaldada oma arvamuse. Kui komisjon arvab, et selline kava ei sobi siseturuga kokku artikli 107 järgi, algatab ta viivitamata ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud menetluse. Asjasse puutuv liikmesriik ei tohi rakendada kavatsetud meetmeid enne, kui nimetatud menetluse järgi on tehtud lõplik otsus
Euroopa Kohtu ja Üldkohtu ulatuslik kohtupraktika, milles on täpsustatud ELTL artiklit 108, on suures osas üle võetud määrusega nr 659/1999, mis on kehtetuks tunnistatud ja asendatud alates 14. oktoobrist 2015 nõukogu 13. juuli 2015. aasta määrusega (EL) 2015/1589, millega kehtestatakse [ELTL] artikli 108 üksikasjalikud rakenduseeskirjad (
ELT 2015, L 248, lk 9
).
Määruse nr 659/1999 artikli 4 lõike 4 kohaselt alustab komisjon ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud ametlikku uurimismenetlust siis, kui ta tuvastab pärast esialgset uurimist, et meede, millest on teatatud, tekitab kahtlusi selle ühisturuga kokkusobivuse osas. Selle artikli alusel vastu võetud otsust nimetatakse ametliku uurimismenetluse alustamise otsuseks.
Ametlikku uurimismenetlust on võimalik alustada mitte ainult siis, kui komisjon kontrollib meedet, millest on teatatud, vaid ka määruse nr 659/1999 artikli 13 alusel, kui ta uurib võimalikku ebaseaduslikku riigiabi, s.o vastavalt nimetatud määruse artikli 1 punktile f, kui ta uurib meedet, mida ta loeb selles menetluse staadiumis uueks abiks, mida rakendatakse ELTL artikli 108 lõiget 3 rikkudes.
Ametliku uurimismenetluse algatamise otsuse tegemine siseriikliku meetme suhtes määruse nr 659/1999 artiklis 13 ette nähtud juhul muudab tingimata selle meetme õiguslikku olukorda võrreldes komisjoni esialgse järeldusega, et tegemist on riigiabiga ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses, ja seda, et see on ebaseaduslik, mis tuleneb igasugusest uuest kavandatavast riigiabist teavitamise kohustuse, mis on kehtestatud ELTL artikli 108 lõikes 3, võimalikust rikkumisest. Kuni sellise otsuse vastuvõtmiseni võivad meetme vastu võtnud liikmesriik, soodustatud ettevõtjad ja teised turuosalised arvata, et meedet rakendatakse seaduslikult üldmeetmena, mis ei kuulu ELTL artikli 107 lõike 1 kohaldamisalasse, või olemasoleva abina ELTL artikli 108 lõike 1 tähenduses ja määruse nr 659/1999 artikli 1 punkti b tähenduses, ning mille rakendamise jätkamine on selles järgus seaduslik. Seevastu pärast sellise otsuse vastuvõtmist on kõnealuse meetme seaduslikkuse suhtes olemas vähemalt tõsine kahtlus, mis mõjutamata õigust taotleda ajutiste meetmete kohaldamise üle otsustavalt kohtunikult ajutiste meetmete kohaldamist, peab tooma kaasa selle, et liikmesriik peatab meetme rakendamise, kuna ametliku uurimismenetluse algatamine välistab kohese otsuse tegemise meetme siseturuga kokkusobivuse kohta, mis võimaldaks seaduslikult jätkata kõnealuse meetme rakendamist (vt selle kohta 16. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Alro vs. komisjon
T‑517/12
,
EU:T:2014:890
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Ebaseadusliku riigiabi ametliku uurimismenetluse esemeks oleva siseriikliku meetme kvalifitseerimine kohustab seega selle otsuse adressaadiks olevat liikmesriiki peatama viivitamata selle meetme rakendamine (vt selle kohta 10. mai 2005. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑400/99
,
EU:C:2005:275
, punkt
, ja 16. oktoobri 2014. aasta kohtuotsus Alro vs. komisjon,
T‑517/12
,
EU:T:2014:890
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Teatamata jäetud ja ebaseaduslikuks riigiabiks kvalifitseeritud siseriikliku meetme rakendamise peatamise kohustuse aluseks on ELTL artikli 108 lõige 3, mis näeb ette uute abikavade ennetava kontrolli, mille eesmärk on, et rakendataks üksnes selliseid abikavasid, mis on ühisturuga kokkusobivad. Selle eesmärgi saavutamiseks lükatakse abikava rakendamine edasi kuni ajani, mil komisjoni lõplik otsus lükkab ümber kahtlused selle kohta, kas abi on ühisturuga kokkusobiv (vt selle kohta 21. novembri 2013. aasta kohtuotsus Deutsche Lufthansa,
C‑284/12
,
EU:C:2013:755
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Ametliku uurimismenetluse alustamise otsuses ebaseaduslikuks riigiabiks kvalifitseeritud siseriikliku meetme rakendamise peatamise kohustus tuleneb automaatselt sellest otsusest, mistõttu peab see liikmesriik ise tuletama kõik nimetatud otsusest tulenevad tagajärjed (vt selle kohta 9. oktoobri 2001. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
, punkt
).
Selleks et komisjon saaks vastu astuda igasugustele ELTL artikli 108 lõike 3 rikkumistele, on Euroopa Kohus tunnustanud lisaks tema õigust teha asjaomasele liikmesriigile korraldus peatada viivitamata sellise abi andmine, mida ta loeb ebaseaduslikuks, olles andnud sellele liikmesriigile võimaluse esitada oma seisukoht (14. veebruari 1990. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon,
C‑301/87
,
EU:C:1990:67
, punktid
–
; 21. märtsi 1990. aasta kohtuotsus Belgia vs. komisjon,
C‑142/87
,
EU:C:1990:125
, punktid
–
ja
, ning 21. märtsi 1991. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑303/88
,
EU:C:1991:136
, punktid
–
).
Ei sellest kohtupraktikast ega määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikest 1, millega see üle võeti, ei nähtu, et komisjon peaks automaatselt kohustama asjaomast liikmesriiki peatama sellise abi maksmine, millest ei ole ELTL artikli 108 lõike 3 kohaselt teatatud. Nimelt viiks vastupidine lahendus selleni, et liikmesriigile ELTL artikli 108 lõikes 3 kehtestatud seaduslik kohustus mitte rakendada kavatsetud meetmeid enne komisjoni lõplikku otsust jääb tulemusetuks ning selle tagajärg oleks, et liikmesriikide ja komisjoni roll vahetatakse ära (vt selle kohta 17. juuni 1999. aasta kohtuotsus Belgia vs. komisjon,
C‑75/97
,
EU:C:1999:311
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Rakendatava meetme kohaldamise peatamine – mis tuleneb otsusest alustada ametlikku uurimismenetlust, milles see meede kvalifitseeritakse ebaseaduslikuks riigiabiks – erineb nimetatud meetme suhtes tehtud abi maksmise peatamise korraldusest menetluslikult. Nimelt on määruse nr 659/1999 artikli 12 alusel komisjonil, juhul kui abi maksmise peatamise korraldust ei järgita, õigus pöörduda otse Euroopa Liidu Kohtu poole, ilma eelnevat hoiatust saatmata, et kohus tuvastaks, et see järgimata jätmine kujutab endast EL toimimise lepingu rikkumist.
Need menetluslikku laadi erinevused ei mõjuta siiski peamisi õiguslikke tagajärgi, mis tulenevad nii otsusest alustada ametlikku uurimismenetlust kui ka abi maksmise peatamise korraldusest ning milleks on liikmesriigi ELTL artikli 108 lõikel 3 põhinev kohustus peatada nende otsuste esemeks olevate meetmete kohaldamine (vt selle kohta 9. oktoobri 2001. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
, punkt
).
Hagi vastuvõetavus
Ungari palub oma hagiavaldustes tühistada ainult vaidlusalustes otsustes nimetatud abi maksmise peatamise korraldused. Seega ei ole Ungari esitatud hagid suunatud vaidlusaluste otsuste tühistamisele osas, milles komisjon alustas nendega ametlikku uurimismenetlust. Ungari leiab, et selline osaline tühistamine on käesolevas asjas võimalik, kuna vaidlustatud korraldused on vaidlusalustest otsustest eraldatavad, arvestades kohtupraktikas välja kujunenud kriteeriumi, et aktid on üksteisest eraldatavad.
Euroopa Liidu õigusakti osaline tühistamine on võimalik vaid juhul, kui need osad, mille tühistamist palutakse, on ülejäänud aktist eraldatavad. Euroopa Kohus on ka korduvalt tõdenud, et see eraldatavust puudutav nõue ei ole täidetud, kui õigusakti osalise tühistamisega muudetakse akti sisu (vt 18. märtsi 2014. aasta kohtuotsus komisjon vs. parlament ja nõukogu,
C‑427/12
,
EU:C:2014:170
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikes 1 ette nähtud korralduse, millega kohustatakse peatama sellise meetme alusel väljamaksmist, mis võib kujutada endast riigiabi, võib teha samal ajal kui otsuse alustada ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud menetlust või pärast seda (9. oktoobri 2001. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
, punkt
).
Isegi kui need tehakse samal ajal, nagu kõnesolevas asjas, kujutavad otsus alustada ametlikku uurimismenetlust ja abi maksmise peatamise korraldus eraldiseisvaid akte, mida reguleerivad erinevad määruse nr 659/1999 sätted, s.o esiteks selle artikli 4 lõige 4 ning teiseks selle artikli 11 lõige 1 ja artikkel 12.
Lisaks nähtub määruse nr 659/1999 artikli 11 lõike 1 sõnastusest, et Euroopa Liidu seadusandja eesmärk oli määrata, et abi maksmise peatamise korraldus tehakse „otsuse“ vormis ELTL artikli 288 tähenduses. Kohtupraktika kohaselt tuleb sellist akti lugeda aktiks, millel on kohustuslikud õiguslikud tagajärjed ja mille peale saab järelikult esitada hagi (13. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa vs. komisjon,
C‑463/10 P ja C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, punktid
–
).
Sellest tuleneb, et komisjon otsustas sama moodi nagu käesolevas asjas üheainsa otsusega alustada ametlikku uurimismenetlust ja võtta vastu abi maksmise peatamise korraldus ning see korraldus on ülejäänud aktist eraldatav ja selle peale võib seega esitada tühistamishagi.
Lisaks, nagu tuleneb eespool punktides 26–33 esitatud esialgsetest märkustest, kattuvad ametliku uurimismenetluse alustamise otsuse ja abi maksmise peatamise korralduse õiguslikud tagajärjed osaliselt.
Käesoleva hagi raames ei palu Ungari vaidlusaluste otsuste tühistamist osas, milles komisjon alustas nendega ametlikku uurimismenetlust. Tuleb märkida, et lisaks sellele, et Ungari esitatud hagiavaldused ei sisalda väiteid selle kohta, et vaadeldavad meetmed on valesti kvalifitseeritud riigiabiks või ebaseaduslikult rakendatud uueks riigiabiks. Seega, isegi kui eeldada, et käesoleva hagi toetuseks viidatud nimetatud meetmed on põhjendatud, ei ole selle tagajärg, et Ungari pääseb oma kohustusest peatada asjaomased siseriiklikud meetmed.
Seoses sellega piisab, kui meenutada, et liikmesriikidel ei ole vaja tõendada oma õigust esitada hagi, kui nad esitavad hagi ELTL artikli 263 alusel (vt 13. oktoobri 2011. aasta kohtuotsus Deutsche Post ja Saksamaa vs. komisjon,
C‑463/10 P ja C‑475/10 P
,
EU:C:2011:656
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika, ning 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsus Inuit Tapiriit Kanatami jt vs. parlament ja nõukogu,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb käesolevad hagid lugeda vastuvõetavaks.
Hagi eseme asjasse puutuvus
Komisjon lõpetas 4. juulil 2016 vaidlusaluste otsustega alustatud ametlikud uurimismenetlused. Ta kinnitas neis otsustes vaidlusalustes otsustes esitatud esialgseid hinnanguid ja asus seisukohale, et asjaomased siseriiklikud meetmed kujutavad endast ebaseaduslikku ja siseturuga vastuolus olevat riigiabi. Ungari ei ole vaidlustanud lõplikke otsuseid hagi esitamiseks ette nähtud tähtaja jooksul. Kuna ka ükski kolmas isik ei ole esitanud hagi nende otsuste peale pärast nende avaldamist
Euroopa Liidu Teatajas
19. oktoobril 2016 (
ELT 2016, L 282, lk 43
ja 63), siis on need nüüdseks lõplikud.
Neil asjaoludel ja arvestades käesolevate hagide põhistuseks esitatud väiteid, otsustas Üldkohus kuulata pooled ära selles küsimuses, kas nende hagide ese on alles.
Pooled vastasid Üldkohtu küsimustele jaatavalt. Nad esitasid eelkõige oma väited õiguskindluse puudumise kohta tingimustes, millistel on komisjonil õigus teha abi maksmise peatamise korraldus, erinevuste kohta vaidlusaluste otsuste ja lõplike otsuste õiguslike tagajärgede vahel, vajaduse kohta tagada vaidlustatud korraldustega seonduda võivate õigusrikkumiste kohtulik kontroll ning liikmesriikide eelisseisundi kohta ELTL artikli 263 alusel esitatud hagide raames.
Üldkohtu praktikast nähtub, et juhul kui hagi esitatakse esiteks otsuse peale alustada siseriikliku meetme ametlikku uurimismenetlust ja teiseks lõpliku otsuse peale, millega lõpetatakse nimetatud menetlus ja millega tunnistatakse uuritud siseriiklik meede siseturuga kokkusobimatuks riigiabiks, kaasneb selle viimati nimetatud otsusega see, et ametliku uurimismenetluse alustamise otsuse peale esitatud hagi kaotab oma eseme (vt selle kohta 13. juuni 2000. aasta kohtuotsus EPAC vs. komisjon,
T‑204/97 ja T‑270/97
,
EU:T:2000:148
, punktid
–
; 6. märtsi 2002. aasta kohtuotsus Diputación Foral de Álava vs. komisjon,
T‑168/99
,
EU:T:2002:60
, punktid
–
, ja 9. septembri 2009. aasta kohtuotsus Diputación Foral de Álava jt vs. komisjon,
T‑30/01–T‑32/01 ja T‑86/02–T‑88/02
,
EU:T:2009:314
, punktid
–
). Selle kohtupraktika kohaselt, juhul kui Euroopa Liidu kohus kinnitab komisjoni hinnangut, mis sisaldub lõplikus otsuses, sealhulgas osas, mis puutub hinnatava siseriikliku meetme kvalifitseerimisse uueks abiks, siis tuleb selle meetme rakendamine peatada ning abisummad algusest peale tagasi nõuda. Järelikult ei ole sel juhul enam vaja otsustada küsimuse üle, kas sama meede, mille rakendamine tuleb ametliku uurimismenetluse alustamise otsuse tagajärjel peatada, on õiguspäraselt võetud või mitte (vt selle kohta 9. septembri 2009. aasta kohtuotsus Diputación Foral de Álava jt vs. komisjon,
T‑30/01–T‑32/01 ja T‑86/02–T‑88/02
,
EU:T:2009:314
, punkt
).
See kohtupraktika ei ole käesolevas kohtuasjas kohaldatav.
Eespool punktis 47 viidatud kohtuotsustest nähtub tõesti ühelt poolt (vt eelkõige 13. juuni 2000. aasta kohtuotsus EPAC vs. komisjon,
T‑204/97 ja T‑270/97
,
EU:T:2000:148
, punktid
–
, ja 9. septembri 2009. aasta kohtuotsus Diputación Foral de Álava jt vs. komisjon,
T‑30/01–T‑32/01 ja T‑86/02–T‑88/02
,
EU:T:2009:314
, punktid
,
ja
), et sellisel juhul, nagu on kirjeldatud eespool punktis 47, on hagi eseme äralangemise küsimus tegelikult segiaetav küsimusega hageja hagi esitamise õigusega. Kuid nagu on korratud eespool punktis 42, ei tule liikmesriikidel tõendada oma õigust esitada hagi, kui nad esitavad hagi ELTL artikli 263 alusel.
Teiselt poolt ei saa välistada, et abi maksmise peatamise korraldusel võiks olla muid õiguslikke puudusi kui need, mis on seotud komisjoni poolt uuritava meetme valesti kvalifitseerimisega ebaseaduslikuks riigiabiks. Kui ametliku uurimismenetluse lõpetamise otsus peaks kaasa tooma abi maksmise peatamise korralduse peale esitatud hagi eseme kadumise, takistaks see selliste õiguslike puuduste kohtulikku kontrolli. Sellises õigusühenduses nagu Euroopa Liit ei pääse ei liikmesriigid ega institutsioonid sellest, et nende akte kontrollitakse selles suhtes, kas need on kooskõlas konstitutsioonilise aluslepinguga, milleks on EL toimimise leping (vt selle kohta 23. aprilli 1986. aasta kohtuotsus, Les Verts vs. parlament,
294/83
,
EU:C:1986:166
, punkt
).
Eespool esitatud kaalutlusi arvesse võttes tuleb käesolevat hagi analüüsida sisuliselt.
Sisulised küsimused
Ungari esitab mõlema hagi toetuseks neli sisuliselt identset väidet, millest esimene on, et „on kuritarvitatud kaalutlusõigust“, määruse nr 659/1999 artikli 11 lõike 1 kohaldamisel on tehtud ilmselge hindamisviga ning on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet; teine väide on, et on rikutud diskrimineerimiskeelu ja võrdse kohtlemise põhimõtteid; kolmas väide on, et on rikutud põhjendamiskohustust ja Ungari kaitseõigusi, ning neljas väide on, et on rikutud lojaalse koostöö põhimõtet, hea halduse põhimõtet ja õigust tõhusale õiguskaitsevahendile.
Peale selle pühendas Ungari kohtuistungil suure osa oma kohtukõnedest nende argumentide esitamisele, et komisjon on väidetavalt valesti kindlaks määranud viitesüsteemi, millele asjaomased siseriiklikud meetmed ei vasta. See komisjonipoolne viga takistab väidetavalt kinnitamast, et nimetatud meetmed on valikulised ja järelikult tuleb need kvalifitseerida riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
Tuleb asuda seisukohale, et selle argumentatsiooni esitamisega väidab Ungari sisuliselt, et on rikutud ELTL artikli 107 lõiget 1, kvalifitseerides asjaomased siseriiklikud meetmed riigiabiks.
Seoses sellega piisab, kui sedastada esiteks, et Ungari esitatud hagiavaldused sellist väidet ei sisalda. Peale selle peab Ungari nimetatud hagiavaldustes silmas üksnes vaidlustatud korraldusi ega vaidlusta põhjusi, mille tõttu komisjon pidi alustama käesolevas asjas ametlikku uurimismenetlust. Esimeses väites märkis Ungari küll, et komisjon ei ole vaidlusalustes otsustes määratlenud asjaomastest siseriiklikest meetmetest ainsana abi saajate ringi, samas kui kohtupraktika kohaselt on ettevõtjate sellise kategooria kindlaksmääramine ainus vajalik tingimus selleks, et nende meetmete valikulisus tuvastada. See argument tuleks siiski asendada nimetatud meetme raames, milles Ungari ei vaidlusta asjaomaste siseriiklike meetmete kvalifitseerimist riigiabiks, vaid väidab sisuliselt, et abi maksmise peatamise korralduse vastuvõtmiseks peab see kvalifitseerimine olema kindlam kui ametliku uurimismenetluse alustamisel, millega sellist korraldust ei kaasne, ning tuginema komisjoni tavale ja kohtupraktikale. Neil asjaoludel ei saa kohtuistungil esitatud argumenti lugeda hagi esimese väite laienduseks.
Teiseks ei põhine Ungari kohtuistungil esitatud argumendid sellistel õiguslikel ja faktilistel asjaoludel, mida oleks menetluse ajal esitatud.
Järelikult tuleb Ungari kohtuistungil esitatud argumendid kodukorra artikli 84, mis keelab kohtumenetluses uue väite esitamise, alusel lugeda vastuvõetamatuks.
Esimene väide
Esimene väide on jagatud kahte ossa, millest esimene on, et on rikutud määruse nr 659/1999 artikli 11 lõiget 1 ja et see tuleneb „kaalutlusõiguse kuritarvitamisest“ ning ilmselgest hindamisveast selle sätte kohaldamisel, ning teine väiteosa on, et on rikutud proportsionaalsuse põhimõtet.
–
Esimene väiteosa
Käesoleva väite esimeses osas väidab Ungari sisuliselt, et selleks, et ta saaks määruse nr 659/1999 artikli 11 lõike 1 alusel vastu võtta abi maksmise peatamise korralduse, tuleb komisjonil tõendada lisaks selles sättes sisalduvatele tingimustele, et on täidetud täiendavad tingimused.
Ta väidab seoses sellega, et Euroopa Liidu õiguses sõltub ajutiste meetmete kohaldamine kolmest üldisest tingimusest, mis on kiireloomulisus, tõsine olulise ja hüvitamatu kahju tekkimise oht ja
fumus boni iuris
, s.o meetme, mille peatamist taotletakse, võimalik ebaseaduslik laad. Need kolm tingimust on kohaldatavad eelkõige kohaldamise peatamisele ja muudele ajutistele meetmetele, mille võtmist Euroopa Liidu kohtud võivad määrata vastavalt ELTL artiklitele 278 ja 279, konkurentsi valdkonnas vastavalt ELTL artiklitele 101 ja 102 kohaldatavatele ajutistele meetmetele, mida liikmesriigi kohtud võivad kohaldada vastavalt ELTL artikli 108 lõikele 3, ning viimaks abi tagasinõudmise korraldustele, mida komisjon võib määruse nr 659/1999 artikli 11 lõike 2 alusel anda.
Ungari väidab, et kuigi määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikes 1 ei ole neid kolme tingimust ette nähtud, on nõutav, et need oleksid abi maksmise peatamise korralduse jaoks täidetud, ning kuna nende täitmatajätmise korral ei allu komisjoni kaalutlusõigus nende korralduste vastuvõtmiseks ühelegi piirangule. Lisaks ei saa väita, et Euroopa Liidu seadusandja oleks tahtlikult jätnud nende abi maksmise peatamise korralduste suhtes need kolm tingimust kohaldamata, ega seda, et selle tegematajätmise tõttu ei saa Euroopa Liidu Kohus kehtestada komisjoni kaalutlusõigusele piire, kehtestades abi maksmise peatamise korralduse suhtes kohaldamise tingimused. Ungari täpsustab seoses sellega, et esimese väite esimeses osas ei taha ta ELTL artikli 277 alusel tugineda määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikele 1.
Ungari väidab tingimuse
fumus boni iuris
kohta, et selleks et oleks võimalik vastu võtta abi maksmise peatamise korraldus, ei tohi komisjoni väljakujunenud praktikat või Euroopa Liidu Kohtu praktikat arvestades olla asjaomase siseriikliku meetme riigiabi laadi osas kahtlusi. Käesolevas asjas ei esine aga ei komisjoni praktikat ega kohtupraktikat, mis võiks kahtlusteta kinnitada sellise progresseeruva maksumäära nagu ravikindlustusmakse määr või toiduahela muudetud inspekteerimislõivu kvalifitseerimist riigiabiks. Lisaks nähtub kohtupraktikast, et selleks et maksualast meedet saaks kvalifitseerida maksualaseks riigiabi meetmeks, peab komisjon kindlaks määrama ettevõtjate kategooria, kes saavad ainsana sellest meetmest kasu. Vaidlusalustes otsustes ei ole määratletud ei soodustatud ettevõtjad ega ettevõtjad, keda asjaomaste siseriiklike meetmetega karistatakse.
Kahe ülejäänud tingimuse osas väidab Ungari, et ta ei pea vaidlustama korraldusi, kuna nende puudumisel ei ole ohtu, et asjaomased siseriiklikud meetmed võivad endaga kaasa tuua kohese mõjuga olulise ja hüvitamatu finantskahju tekkimise ohu, ning selles osas erinevad vaidlusalused otsused komisjoni 27. septembri 2007. aasta otsusest (2007) 4313, mis käsitleb riigiabi C 41/2007 (ex NN 49/2007) – Rumeenia – Tractoruli erastamine (
ELT 2007, C 249, lk 21
), milles komisjon väidetavalt sellisele ohule Rumeeniale tehtud abi maksmise peatamise korralduse põhjendusena viitas. Ungari järgmine argument on, et selleks, et tuvastada kõnesolevas asjas olulise ja hüvitamatu finantskahju tekkimise ohtu, oleks komisjon pidanud tõendama, et vaidlustatud korralduste puudumisel enne ametliku uurimismenetluse lõppu oli võimalus, et ettevõtjad, kelle suhtes asjaomased meetmed on karistusena võetud, võisid olla olukorras, milles nende rahaline jätkusuutlikkus võib olla ohus. Komisjon mitte ainult ei ole üldse seda tõendanud, vaid vaidlusalustest otsustest nähtub, et võimalikku kahju on võimalik heastada lõplikes otsustes kehtestatud kohustusega ebaseaduslikult antud abi tagasi nõuda.
Viimaks väidab Ungari, et komisjoni võimalus määrata siseriikliku maksualase meetme peatamine ainuüksi sel põhjendusel, et see meede kujutab endast riigiabi, ilma et tal tuleks tõendada, et on täidetud kolm ajutiste meetmete võtmiseks ette nähtud tingimust, võib segada Euroopa Kohtu ja siseriiklike kohtute praktikas määratletud rollide jaotust siseriiklike kohtute ja komisjoni vahel. Nimelt on ainult siseriiklike kohtute ülesanne teha ELTL artikli 108 lõikes 3 ette nähtud rakendamiskeelu rikkumisest võimalikke järeldusi. Komisjoni ja siseriiklike kohtute rollide selge jaotamine kinnitab abi maksmise peatamise korralduse erandlikku laadi ja takistab komisjonil selliste korralduste vastuvõtmist ainuüksi sel põhjendusel, et abi makstakse ametliku uurimismenetluse ajal edasi. Samuti tuleneb sellest, et komisjon saab määrata siseriikliku meetme peatamist ainult juhul, kui siseriiklike kohtute ELTL artikli 108 lõike 3 vastu võetud ajutised meetmed osutuvad ebapiisavaks.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Eespool punktides 24–29 toodud menetlusnormide ülevaatest tuleneb, et kui komisjon otsustab alustada ametlikku uurimismenetlust määruse nr 659/1999 artikli 4 lõike 4 tähenduses siseriikliku meetme suhtes, millest temale ei ole teatatud, siis on liikmesriik kohustatud otsekohe peatama selle meetme rakendamise. Asjaolu, et asjaomane siseriiklik meede on kvalifitseeritud ebaseaduslikuks riigiabiks, on ajutine ega mõjuta kuidagi seda rakendamiskeeldu.
Vastupidi sellele, mida väidab Ungari, ei tulene Euroopa Kohtu praktikast, milles varakult tunnistati riigiabi maksmise peatamise kohustuse vahetut mõju, enne kui komisjon hindab nende kooskõla siseturuga (15. juuli 1964. aasta kohtuotsus Costa,
6/64
,
EU:C:1964:66
, lk 1162, ja 11. detsembri 1973. aasta kohtuotsus Lorenz,
120/73
,
EU:C:1973:152
, lk 8), et ELTL artikli 108 lõikes 3 ette nähtud rakendamiskeelu rikkumisest võimalike järelduste tegemine on ainuüksi siseriiklike kohtute ülesanne.
Kohtupraktika kohaselt on ELTL artiklites 107 ja 108 komisjonile jäetud põhiline ja ainus roll tunnistada, et riigiabi ei pruugi olla siseturuga kooskõlas, ning siseriiklike kohtute ülesanne on kaitsta õigusi, mis on menetlusosalistel ELTL artikli 108 lõike 3 viimases lauses kehtestatud kohustuse vahetu õigusmõju tõttu (vt selle kohta 21. novembri 1991. aasta kohtuotsus Fédération nationale du commerce extérieur des produits alimentaires ja Syndicat national des négociants et transformateurs de saumon,
C‑354/90
,
EU:C:1991:440
, punkt
). Siseriiklikele kohtutele riigiabi kontrollimise valdkonnas antud pädevus ei piira seega komisjoni volitusi selles valdkonnas. Kohtupraktika kohaselt piiratakse hoopis siseriiklike kohtute pädevust, kui komisjon võtab vastu otsuse alustada ametlikku uurimismenetlust (vt selle kohta 21. novembri 2013. aasta kohtuotsus Deutsche Lufthansa,
C‑284/12
,
EU:C:2013:755
, punktid
ja
).
Nagu on meelde tuletatud eespool punktis 30, siis selleks, et võimaldada komisjonil tagada ELTL artikli 108 lõike 3 reeglitest kinnipidamine, on tunnustatud komisjoni õigust teha asjaomasele liikmesriigile korraldus peatada viivitamata abi andmine, olles andnud sellele liikmesriigile võimaluse esitada oma seisukoht.
Sellise korralduse vastuvõtmise tingimused, mis on kehtestatud määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikes 1, piirduvad sisulise tingimusega, s.o komisjoni poolt selles menetlusstaadiumis siseriikliku meetme kvalifitseerimine ebaseaduslikuks riigiabiks, ning menetlusliku tingimusega, s.o asjaoluga, et asjaomasele liikmesriigile antakse võimalus esitada oma seisukoht.
Ükski muu tingimus ei pea olema täidetud selleks, et komisjonil oleks õigus vastu võtta korraldust määruse nr 659/1999 artikli 11 lõike 1 alusel, ning tuleb rõhutada, et see olukord on seadusandja tahte, mitte tema tegematajätmise küsimus, nagu väidab Ungari. Nimelt ei ole nimetatud artikli, mis peegeldab eespool punktis 30 viidatud väljakujunenud kohtupraktikast tulenevat õiguslikku olukorda, sõnastust määrusega nr 659/1999 tehtud muudatustega muudetud ning see on uues määruses 2015/1589 üle võetud algsel kujul.
Eelkõige, vastupidi Ungari väidetule, ei saa abi maksmise peatamise korralduse vastuvõtmise suhtes kehtestada selliseid tingimusi, mis on ette nähtud abi tagasinõudmise korralduse vastuvõtmiseks määruse nr 659/1999 artikli 11 lõike 2 tähenduses, või muid sellest sättest tuletatud tingimusi.
Nimelt esiteks on abi maksmise peatamise korraldus selline vahend, mille eesmärk on ennetada projektide rakendamata jätmise kohustuse rikkumist, üritades kehtestada või muuta ELTL artikli 108 lõikes 3 kehtestatud abimeetmeid. Kuna teatamata abi korral konkretiseerub see kohustus ametliku uurimismenetluse alustamise hetkel ja asjaomase siseriikliku meetme esialgsel kvalifitseerimisel ebaseaduslikuks riigiabiks, nõrgendab see asjaolu, et maksmise peatamise korralduse vastuvõtmise suhtes kehtestatakse täiendavaid sisulisi tingimusi, selle mehhanismi tõhusust, mis on loodud tagamaks, et ELTL artikli 108 lõikes 3 liikmesriikidele kehtestatud kohustusest peetakse kinni.
Teiseks on abi tagasinõudmise korralduse suhtes ette nähtud tingimused põhjendatud selle korralduse laadi ja kohaga uute abiprojektide esialgse kontrolli süsteemis, mis on kehtestatud ELTL artiklis 108.
Nimelt, vastavalt ELTL artikli 108 lõikele 2 peavad liikmesriigid peatama ainult sellise abi maksmise, mis ei ole siseturuga kooskõlas, mis tähendab juba välja makstud mitte kooskõlas oleva abi tagasinõudmist. Kohtupraktika kohaselt ei ole Euroopa Liidu õiguses aga kehtestatud igasuguse ebaseadusliku riigiabi täieliku tagasinõudmise kohustust (vt selle kohta 12. veebruari 2008. aasta kohtuotsus CELF ja ministre de la Culture et de la Communication,
C‑199/06
,
EU:C:2008:79
, punktid
ja
).
Kohtupraktika kohaselt ei saa liikmesriikide väljamakstud abi lugeda siseturuga mitte kooskõlas olevaks ainuüksi põhjusel, et neid on rakendatud ELTL artikli 108 lõikes 3 ette nähtud teavitamis- ja peatamiskohustusi rikkudes (vt selle kohta 14. veebruari 1990. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon,
C‑301/87
,
EU:C:1990:67
, punktid
–
,
ja
). Seepärast, isegi kui ametliku uurimismenetluse alustamine siseriikliku meetme suhtes määruse nr 659/1999 artiklis 13 ette nähtud juhul kohustab asjaomast liikmesriiki peatama otsekohe abi väljamaksmine, ei kohusta see teda siiski abi tagasi nõudma.
Euroopa Liidu õiguses ei ole aga välistatud võimalust nõuda ebaseaduslikult väljamakstud abi tagasi enne, kui komisjon nende kooskõla osas otsuse teeb.
Esiteks, selleks et ELTL artikli 108 lõike 3 sätete mõju oleks täielik, tuleb siseriiklikel kohtutel selle sätte rikkumise korral vastavalt siseriiklikule õigusele teha sellest kõik järeldused, mis puutuvad nii abi rakendusmeetmeid sisaldavate õigusaktide kehtivusse kui ka seda sätet rikkudes antud finantsabi tagasinõudmisse (vt 21. juuli 2005. aasta kohtuotsus Xunta de Galicia,
C‑71/04
,
EU:C:2005:493
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Eelkõige see, kui tuvastatakse, et abi on antud ELTL artikli 108 lõike 3 viimast lauset rikkudes, võib vastavalt asjaoludele kaasa tuua selle tagasinõudmise vastavalt siseriiklikele menetlusnormidele, isegi kui see abi tunnistatakse hiljem siseturuga kooskõlas olevaks (vt selle kohta 12. veebruari 2008. aasta kohtuotsus CELF ja ministre de la Culture et de la Communication,
C‑199/06
,
EU:C:2008:79
, punktid
ja
).
Teiseks nägi liidu seadusandja ette komisjoni võimaluse võtta vastu korraldusi, mille eesmärk on ebaseaduslikult makstud abi enne ametlikku uurimismenetlust tagasi nõuda. Siiski, kuna selline korraldus tõi endaga kaasa muutuse abisaaja olukorras, siis kehtestas komisjon nende kohaldamise suhtes ranged tingimused, mis on määratletud määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikes 2.
Eelnevatest kaalutlustest tuleneb, et esiteks ei olnud komisjon vaidlusalustes otsustes kohustatud viitama väljakujunenud tavale või kohtupraktikale, mida arvestades ei ole vaieldav, et siseriiklike meetmete näol on tegemist riigiabiga.
Toimikust nähtub siiski, et mitu kuud enne vaidlustatud otsuste vastuvõtmist 12. märtsi 2015. aasta otsusega C(2015) 1520, mis käsitleb meedet SA.39235 (2015/C) (ex 2015/NN) – Ungari– Reklaamimaks (
ELT 2015, C 136, lk 7
), alustas komisjon ametlikku uurimismenetlust reklaami valdkonnas Ungari kehtestatud maksu osas, mida iseloomustas progresseeruva maksumäära kohaldamine meediaettevõtjate osutatud teenuste käibele, mis sellest asjaolust tulenevalt sarnaneb ravikindlustusmaksetele ja toiduahela muudetud inspekteerimislõivule. Nimetatud otsuse vastuvõtmisele eelnes ja järgnes mitu seisukohtade vahetamist komisjoni ja Ungari ametiasutuste vahel, mida arvestades ei saa Ungari tulemuslikult väita, et ta ei teadnud mitte mingisugusest komisjoni praktikast, mis seisnes selles, et sellist progresseeruvat määra sisaldavad siseriiklikud maksumeetmed kvalifitseeritakse riigiabiks ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses.
Lisaks ei saa Ungari komisjonile ette heita, et ta ei teinud vaidlusalustes otsustes kindlaks konkreetset ettevõtjate kategooriat, keda kõnealune siseriiklik meede ainsana soodustab. Nimelt ei ole komisjonilt nõutud, et ta teeks kindlaks ettevõtjate kategooria, keda maksumeede ainsana soodustab, et ta saaks kvalifitseerida selle meetme riigiabiks (vt selle kohta 21. detsembri 2016. aasta kohtuotsus komisjon vs. World Duty Free Group SA jt,
C‑20/15 P ja C‑21/15 P
,
EU:C:2016:981
, punkt
).
Teiseks ei olnud komisjon ka kohustatud vaidlusalustes otsustes tõendama, et vaidlustatud korralduste puudumisel võib siseriiklik meede endaga kohese mõjuna kaasa tuua olulise ja korvamatu varalise kahju tekkimise või selle, et nende meetmetega karistatud ettevõtjad võivad olla sellises olukorras, milles võib ohtu sattuda nende rahaline jätkusuutlikkus.
Seoses sellega, mis puutub komisjoni otsusest (2007) 4313 tulenevasse argumenti (vt eespool punkt 63), piisab, kui tuletada meelde, et vaidlustatud korralduste kehtivust tuleb hinnata ainult määruse nr 659/1999 artikli 11 lõiget 1 arvestades, mitte komisjoni varasemat praktikat silmas pidades (vt analoogia alusel 21. juuli 2011. aasta kohtuotsus Freistaat Sachsen ja Land Sachsen-Anhalt vs. komisjon,
C‑459/10 P
, ei avaldata,
EU:C:2011:515
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kolmandaks, vastuseks sellele, mida väidab Ungari, ei tähenda see asjaolu, et need kolm tingimust, millele ta oma argumentatsioonis tugineb, ei ole määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikes 1 nõutavad, et komisjonile Euroopa Liidu seadusandja poolt kohtupraktikas antud kaalutlusõigus abi maksmise peatamise korralduse vastuvõtmisel on piiramatu või et selle suhtes ei ole kehtestatud mingit kontrolli.
Nimelt on esiteks komisjoni poolt abi maksmise peatamise korralduse kohaldamise piirid määratletud määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikes 1, millest tuleneb, et komisjon peab esitama põhjused, mis viivad selleni, et ta loeb siseriiklikku meedet, mida rakendatakse, uueks abiks, ning konsulteerima asjaomase liikmesriigiga kavandatava korralduse küsimuses. Asjaomane liikmesriik võib paluda Euroopa Liidu Kohtul kontrollida komisjoni poolt neist menetlustingimustest kinnipidamist ja abi maksmise peatamise korralduse vastuvõtmise alust. Esiteks, nagu on märgitud eespool punktis 50, ei piirdu Euroopa Liidu Kohtu kontroll ainult nende tingimustega, mis on ette nähtud määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikes 1, ja võib laieneda eelkõige sellele, kas abi maksmise peatamise korraldus on kooskõlas EL toimimise lepinguga ja õiguse üldpõhimõtetega (vt selle kohta 29. juuni 2010. aasta kohtuotsus E ja F,
C‑550/09
,
EU:C:2010:382
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kõikidest eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et vaidlustatud korralduste vastuvõtmisel ei ole komisjon rikkunud määruse nr 659/1999 artikli 11 lõiget 1. Seega tuleb esimese väite esimene osa tagasi lükata.
–
Teine väiteosa
Esimese väite teises osas väidab Ungari sisuliselt, et täiendavate tingimuste lisamine neile, mis on juba toodud määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikes 1, on vajalik proportsionaalsuse põhimõtet silmas pidades.
Ungari väitel ei ole määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikes 1 ette nähtud abi maksmise peatamise korraldus ainus meede, et korrigeerida siseriikliku maksumeetme, mida võidakse ametliku uurimismenetluse lõpus kvalifitseerida riigiabiks, tagajärgi. Selline korraldus kujutab endast ka sekkumist siseriiklikku õigusnormide korraldusse sel määral, et seda tuleks kasutada ainult muude vähem radikaalsete meetmete puudumisel.
Esmalt väljendub käesolevas asjas proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine tegelikkuses selles, et tundub, et komisjon tunnistab vaidlusalustes otsustes, et ainult vaidlustatud korralduste vastuvõtmise ainus kriteerium on asjaomastest siseriiklikest meetmetest tuleneva konkurentsipiirangu olemasolu ning asjaolu, et neid kohaldatakse vaidlustatud korralduste vastuvõtmise ajal edasi. Komisjon peaks aga samuti kontrollima seda, kas asjaomastest siseriiklikest meetmetest tulenev konkurentsipiirang on jätkuv ja pöördumatu. Ungari märgib seoses sellega, et paljudes viimastel aastatel vastu võetud otsustes ei kasutanud komisjon abi maksmise peatamise korraldust, isegi kui alates menetluse alustamisest oli ilmselge, et asjaomane siseriiklik meede kuulub siseturuga kokkusobimatu riigiabi valdkonda.
Järgmisena tuleb märkida, et proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine realiseerus asjaolus, et 17. märtsi ja 13. aprilli 2015. aasta teatistes, mis saadeti Ungari ametiasutustele enne vaidlustatud korralduste vastuvõtmist (vt eespool punkt 5), piirdus komisjon sellega, et teatas neile väga laialivalguvalt ja lühidalt oma kavatsusest võtta vastu korraldus juhul, kui ilmneb, et nende ametiasutuste poolt ametlikus uurimismenetluses esitatud teave on ebapiisav selleks, et hajutada neid kahtlusi asjaomaste siseriiklike meetmete siseturuga kooskõlas oleku osas. See sõnastus tähendab, et abi maksmise peatamise korralduse aluseks võivad olla ainult komisjoni kahtlused meetme kooskõla osas.
Viimaks ilmneb proportsionaalsuse põhimõtte rikkumine asjaolus, et komisjon märkis vaidlusalustes otsustes, et ainult asjaomaste siseriiklike meetmete järsult progresseeruv laad võib konkurentsi negatiivselt mõjutada. Vaidlustatud korraldused ei käsitle siiski mitte ainult järsult progresseeruvat maksumäära, vaid „progresseeruvat süsteemi“ tervikuna, mis on ilmselgelt ebaproportsionaalne.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Proportsionaalsuse põhimõte, mis kuulub Euroopa Liidu õiguse üldpõhimõtete hulka, nõuab, et liidu institutsioonide aktid ei läheks kaugemale sellest, mis on asjasse puutuva õigusaktiga taotletavate õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks sobiv ja vajalik, võttes arvesse, et juhul, kui on võimalik valida mitme sobiva meetme vahel, tuleb rakendada kõige vähem piiravat meedet, ning et tekitatud piirangud peavad olema seatud eesmärkidega kooskõlas (24. mai 2007. aasta kohtuotsus Maatschap Schonewille‑Prins,
C‑45/05
,
EU:C:2007:296
, punkt
).
Seoses sellega tuleb esiteks sedastada, et Ungari argumendid, mis ta esitas käesoleva väiteosa raames, tuginevad samale teesile kui see, mida väidetakse esimeses väiteosas, mille kohaselt selleks, et võtta vastu abi maksmise peatamise korraldus, peab komisjon tõendama, et esineb selliseid tingimusi, mida ei ole määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikes 1 sõnaselgelt ette nähtud. See argumentatsioon ei ole eespool punktides 70–86 märgitud põhjustel tulemuslik.
Teiseks, kuigi menetlusdokumentides selles osas esitatud argumendid on selle koha pealt vastuolulised, näib Ungari väitvat, et asjaomaseid siseriiklikke meetmeid käsitlevate ametlike uurimismenetluste alustamisel on Ungari ametiasutustel õigus jätkata nende kohaldamist ning et seda takistavad vaidlustatud korraldused. Nii nähtub Ungari menetlusdokumentidest, et asjaomaste siseriiklike meetmete peatava mõju allikaks ei ole mitte ametliku uurimismenetluse alustamine, vaid ainult vaidlustatud korraldused. Tuleb tõdeda, et selline argumentatsioon, mis põhineb ametliku uurimismenetluse alustamise otsuses mõjust valesti arusaamisel ning veel olulisemalt liikmesriikidele ELTL artikli 108 lõikes 3 kehtestatud kohustustel, tuleb tagasi lükata.
Ungari kinnitas siiski kohtuistungil vastuseks Üldkohtu küsimusele, et ametliku uurimismenetluse alustamisest käesolevas asjas tuleneb kohustus peatada asjaomaste siseriiklike meetmete kohaldamine, millest ta peab kinni pidama. Ungari nentis siiski, et see asjaolu ei ole esimese väite selle osa põhjendatuse hindamisel asjasse puutuv.
Vaidlusalustest otsustest (ravikindlustusmakseid käsitleva otsuse põhjendus 45 ja toiduahela inspekteerimislõivu seaduse muudatuse otsuse põhjendus 54), mida Ungari selles osas vaidlustanud ei ole, tuleneb, et vastuseks 17. märtsi ja 13. aprilli 2015. aasta teatistele, milles komisjon väljendas kahtlust asjaomaste meetmete siseturuga kooskõlas oleku suhtes ja viitas võimalusele, et hakatakse kohaldama abi maksmise peatamise korraldust, ei ole Ungari ametiasutused esitanud viidatud korralduste osas märkusi. Peale selle tuleneb toiduahela inspekteerimislõivu seaduse muudatuse otsusest (põhjendus 54), et Ungari ametiasutused piirdusid ainult väitega, et nende arvamusel ei kujuta toiduahela muudetud inspekteerimislõivu progresseeruv määr endast riigiabi. Neid asjaolusid arvesse võttes, mida komisjon tõlgendas õigesti rakendamiskeelu täitmisest keeldumisena, tuleb vaidlustatud korralduste vastuvõtmist lugeda sobivaks ja vajalikuks meetmeks, selleks et saavutada legitiimseid eesmärke, mida asjaomaste õigusnormidega, s.o kõnesolevas asjas ELTL artiklid 107 ja 108, järgitakse.
Lisaks, kuigi on tõsi, et abi maksmise peatamise korraldus on siduvam meede kui ametliku uurimismenetluse alustamine (vt eespool punkt 32), tekitavad need kaks akti peamiselt sama õigusliku tagajärje, s.o kohustuse peatada otsekohe asjaomase abi väljamaksmine. Nii ei ole liikmesriigile abi maksmise peatamise korraldusega tekitatud ebamugavused ülemäärased, võrreldes ELTL artiklites 107 ja 108 silmas peetud eesmärkidega.
Kolmandaks ei ole Ungari argumendil, mille kohaselt komisjon olevat teinud talle korralduse peatada „progresseeruv süsteem“ tervikuna, piisavalt faktilist alust. Ravikindlustusmakseid käsitleva otsuse põhjenduses 53 ja toiduahela inspekteerimislõivu seaduse muudatuse otsuse põhjenduses 62 ei ole komisjon nimelt teinud korraldust peatada muude kui nende meetmete, mida ta eelnevalt oli nimetatud otsuste punktides 4.1 analüüsinud ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses riigiabina kvalifitseeritavuse seisukohast, kohaldamine, nagu kinnitavad selgelt esimese otsuse põhjendused 46 ja 48 ning teise otsuse põhjendused 55 ja 57, mis sisalduvad nende otsuste vaidlustatud korralduste põhjendustele pühendatud osas.
Viimaks ei ole komisjoni varasemast praktikast tulenev argument eespool punktis 84 esitatud põhjendustel tulemuslik. Igal juhul tuleb meelde tuletada, et igas Ungari poolt viidatud kohtuasjas tuli liikmesriikidel peatada asjaomaste maksualaste meetmete rakendamine kohe, kui komisjon alustas nende meetmete suhtes ametlikku uurimismenetlust.
Eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et vaidlustatud korralduste vastuvõtmisel ei ole komisjon rikkunud proportsionaalsuse põhimõtet. Seega tuleb käesoleva väite teine osa tagasi lükata.
Järelikult tuleb esimene väide tagasi lükata.
Teine väide
Teine väide käsitleb diskrimineerimiskeelu ja võrdse kohtlemise põhimõtte rikkumist.
Esiteks tuleneb nende põhimõtete rikkumine sellest asjaolust, et komisjon otsustas kasutada Ungari suhtes abi maksmise peatamise korraldust, samas kui ta ei kasutanud seda meedet teiste liikmesriikide suhtes, sealhulgas otsustes, mis puudutasid maksumeetmeid, nagu lennujaamamaksud, või meetmeid, mida tuntakse üldise nime
tax rulings
all, käsitlevaid otsuseid. Lisaks, kuigi komisjon on varem peatamismeetmeid vastu võtnud ainult juhuslikult, tegi ta Ungari suhtes ainuüksi 2015. aasta jooksul kolm korraldust, sealhulgas kaks vaidlustatud korraldust.
Ungari märgib seoses sellega, et komisjon on juba ELTL artikli 258 alusel alustatud menetluste raames kontrollinud maksumeetmeid, mis põhinevad selsamal Ungaris kehtestatud progresseeruva määraga käibemaksusüsteemil. Ta väidab, et tema suhtes tehtud abi maksmise peatamise korraldustes peegeldub komisjoni kavatsus nimetatud menetlustest mööda minna ja et neil oleks siseriiklikus õiguskorras kohene mõju.
Teisalt tuleneb eespool mainitud põhimõtete rikkumine ning põhjendamiskohustuse rikkumine sellest, et harvadel juhtudel, kui komisjon võttis vastu abi maksmise peatamise korralduse, tegi ta seda, tuginedes erinevatele õiguslikele kriteeriumidele kui need, mida kohaldati käesolevas asjas. Eelkõige varasemates otsustes kontrollis ta selle kahju hüvitamatut laadi, mis võib asjaomasest siseriiklikust meetmest peatamiskorralduse puudumisel tuleneda.
Komisjon vaidleb sellele vastu.
Esmalt tuleb meelde tuletada, et diskrimineerimiskeelu või võrdse kohtlemise põhimõtetes on väljakujunenud kohtupraktika kohaselt nõutud, et sarnaseid olukordi ei käsitletaks erinevalt ja erinevaid olukordi ei käsitletaks ühtemoodi, välja arvatud juhul, kui selline kohtlemine on objektiivselt põhjendatud (vt 26. septembri 2013. aasta kohtuotsus IBV & Cie,
C‑195/12
,
EU:C:2013:598
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevas asjas tugineb Ungari selle põhimõtte esimesele osale, mille kohaselt sarnaseid olukordi ei tohi käsitleda erinevalt. Niisiis, selleks et oleks võimalik tuvastada võimalikku diskrimineerimist, tuleb eelnevalt analüüsida küsimust sellest, kas Ungari viidatud olukorrad on tõepoolest sarnased.
Seoses sellega tuleb tõdeda, et Ungari piirdub oma menetlusdokumentides ainult viitega teatavale arvule otsustele, mille komisjon viimastel aastatel on vastu võtnud, ning need on kindlaks tehtud ainult nende nime abil. Osa nende otsuste suhtes ei ole isegi täpsustatud, kas tegemist on otsustega alustada ametlikku uurimismenetlust või lõplike otsustega, millega need menetlused lõpetatakse. Ainus kriteerium, mis neid otsuseid omavahel ühendab lisaks asjaolule, et need kõik käsitlevad riigiabi, on see, et need käsitlevad kõik maksumeetmeid. Ungari ei täpsusta seevastu, kas, ja jaatava vastuse korral, mille poolest need meetmed sarnanesid asjaomastele siseriiklikele meetmetele. Ta ei täpsusta ka, kas need otsused, millele ta viitab, käsitlevad selliseid meetmeid, millest on teatatud komisjonile, ja kas nende otsuste adressaadiks olevad liikmesriigid on rakendamiskeelust kinni pidanud. Neil asjaoludel tuleb asuda seisukohale, et Ungaril ei ole õnnestunud tõendada, et tema poolt viidatud olukorrad on tõepoolest sarnased tema olukorrale.
Lisaks tuleb märkida, et abi maksmise peatamise korralduse vastuvõtmise õigus, mis komisjonil on, ei kehtesta nõuet kohustada automaatselt asjaomast liikmesriiki peatama sellise abi maksmine, millest ei ole ELTL artikli 108 lõike 3 kohaselt teatatud (vt 17. juuni 1999. aasta kohtuotsus Belgia vs. komisjon,
C‑75/97
,
EU:C:1999:311
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika). Vastupidi Ungari väidetele järeldas komisjon selle kohtupraktika alusel õigesti, et ta ei ole kohustatud põhjendama oma valikut mitte teha teataval juhul abi maksmise peatamise korraldust.
Seega ainuüksi asjaolu, et komisjon on alustanud ametlikku uurimismenetlust teatavates liikmesriikides kehtivate maksumeetmete suhtes ilma, et ta oleks vastu võtnud abi maksmise peatamise korralduse, samas kui ametliku uurimismenetluse alustamisel olemasolevate maksumeetmete suhtes teistes liikmesriikides ta selliseid korraldusi tegi, ei ole piisav, et tuvastada diskrimineerimiskeelu ja võrdse kohtlemise põhimõtete rikkumise olemasolu.
Teiseks, mis puutub liikmesriigi kohustuste rikkumise tuvastamise menetluste alustamisse komisjoni poolt Ungari suhtes, mis käsitlevad riigimakse, mis põhinevad käibemaksu progresseeruval süsteemil, tuleb meelde tuletada, et Euroopa Kohus on juba teinud otsuse selliste juhtumite kohta, milles liikmesriigi võetavad meetmed kuulusid samal ajal nii EL toimimise lepingu riigiabi kontrollimist käsitlevate sätete kui ka EL toimimise lepingu nende sätete valdkonda, mis käsitlevad muid siseturu toimimise aspekte.
Euroopa Kohus on selles osas asunud seisukohale, et erinevused nende sätete kohaldamistingimuste osas ei mõjuta esiteks nende rakendamiseks komisjonile antud volituste ulatust ja teiseks ei takista need seda, et siseriikliku meetme suhtes kehtiks samal ajal nii ELTL artikli 110 esimese lõigu sätted kui ka riigiabi käsitlevad sätted ning et selles suhtes kehtiks sel juhul kaks erisugust menetlust: esimene, mis on alustatud ELTL artikli 258 alusel, ja teine ELTL artikli 108 lõike 2 teise lõigu alusel (vt selle kohta 21. mai 1980. aasta kohtuotsus komisjon vs. Itaalia,
73/79
,
EU:C:1980:129
, punktid
–
).
Sellest kohtupraktikast järeldub, et komisjonile ei saa ette heita, et ta on ELTL artikli 108 lõike 2 alusel alustanud ametlikku uurimismenetlust sellise siseriikliku meetme suhtes, mida ta kontrollib samal ajal ELTL artiklis 258 ette nähtud menetluse raames.
Kolmandaks, mis puutub Ungari argumenti, mis tuleneb vaidlustatud korralduste võrdlusest varasema otsusega, milles komisjon kontrollis kahju hüvitamatut laadi, mis võib asjaomasest siseriiklikust meetmest tuleneda, enne abi maksmise peatamise korraldust, piisab kui meelde tuletada, nagu on tehtud eespool punktis 84, et vaidlustatud korralduste kehtivust tuleb analüüsida ainult määruse nr 659/1999 artikli 11 lõiget 1 arvesse võttes, mitte aga komisjoni varasemat praktikat silmas pidades.
Eespool esitatud kaalutlustest tuleneb, et vaidlustatud korralduste vastuvõtmisel ei ole komisjon diskrimineerimiskeelu ja võrdse kohtlemise põhimõtteid rikkunud.
Seega tuleb teine väide tagasi lükata.
Kolmas väide
Kolmas väide on, et on rikutud ELTL artikli 296 lõiget 2 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõike 2 punkti c ning kaitseõigusi.
Esiteks on vaidlusalused otsused Ungari väitel puudulikult põhjendatud osas, milles komisjon ei ole selgitanud, miks käesolevas asjas oli vaja vastu võtta vaidlustatud korraldusi. Ungari väidab, et abi maksmise peatamise korralduse vastuvõtmise jaoks ette nähtud põhjendamisstandard peaks olema rangem kui ametliku uurimismenetluse alustamise korral. Vaidlusalustes otsustes piirdus aga komisjon ainult väitega, et asjaomased siseriiklikud meetmed kujutasid endast riigiabi, et need olid täitmisel ja et järsult progressiivne ravikindlustusmaksete määr ja toiduahela muudetud inspekteerimislõivu määr võisid konkurentsi negatiivselt mõjutada.
Seejärel väidab Ungari, et vaidlusaluste otsuste põhjenduses on viga osas, milles komisjon ei ole esitanud oma põhjendusi, miks abi maksmise peatamise korralduse põhistuseks olid käesolevas asjas erinevad kriteeriumid neist, mida ta oli selgitanud teistes kohtuasjades, milles ta sellise korralduse vastu oli võtnud. Veelgi enam, vastupidi oma varasemale kohtupraktikale ja muudes kohtuasjades võetud seisukohale ei ole komisjon käesolevas asjas väidetavalt andnud Ungari ametiasutustele võimalust esitada oma seisukoht vaidlustatud korralduste osas.
Lisaks piirdus komisjon ainult sellega, et nimetas nende ettevõtjate kategooriad, kelle käive on enam-vähem olulise suurusega, ega juhindunud kohtupraktika nõuetest, jättes asjaomastest siseriiklikest meetmetest ainsana abisaajad nimetamata.
Viimaks piirdus komisjon ainult väitega, et asjaomased siseriiklikud meetmed võivad oluliselt mõjutada konkurentsi turul, täpsustamata, millise turuga tegemist on, millised on sellel turul tegutsevad majandustegevuses osalejad ja mil moel asjaomased siseriiklikud meetmed seda võivad mõjutada.
Lisaks Ungari väidab kohtuasjas T‑554/15 esitatud hagiavalduses, et komisjon on rikkunud oma põhjendamiskohustust osas, milles ravikindlustusmaksete otsuse põhjendused, eriti selle põhjendused 48 ja 53, on vastuolulised ja ebatäpsed. Selle otsuse põhjal ei ole võimalik kindlaks teha, millised ravikindlustusmakseid kehtestava seaduse sätted tuleb kehtetuks tunnistada.
Komisjon vaidleb nendele argumentidele vastu.
Esmalt, ilma et oleks vaja teha otsus selles küsimuses, millele komisjon tähelepanu juhtis, s.o, kas liikmesriigi suhtes võidakse kohaldada põhiõiguste harta sätteid, tuleb esiteks meelde tuletada, et institutsioonide õigusaktide põhjendamiskohustus on ette nähtud EL toimimise lepingus, ja teiseks, et isiku kaitseõiguste austamine tema vastu algatatud menetluses, mis võib viia selle isiku huve kahjustava otsuseni, kujutab endast liidu õiguse üldpõhimõtet, mis peab olema tagatud isegi asjaomast menetlust reguleerivate normide puudumisel. Ka liikmesriikide kaitseõigus tuleb riigiabi kontrollimist käsitlevates menetlustes tagada (vt selle kohta 11. novembri 1987. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon,
259/85
,
EU:C:1987:478
, punkt
, ja 14. veebruari 1990. aasta kohtuotsus Prantsusmaa vs. komisjon,
C‑301/87
,
EU:C:1990:67
, punktid
–
).
Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt, kuigi ELTL artikli 296 lõikes 2 ette nähtud põhjendused peavad näitama selgelt ja ühemõtteliselt asjaomase akti vastu võtnud liidu asutuse arutluskäiku, nii et asjaomastel isikutel oleks võimalik tutvuda võetud meetme põhjendustega ning Üldkohus võiks teostada selle üle kontrolli, ei ole sellegipoolest nõutav, et põhjendused sisaldaksid kõiki asjakohaseid õiguslikke ja faktilisi asjaolusid. Põhjendamiskohustuse järgimise hindamisel tuleb ka arvestada mitte ainult akti sõnastust, vaid ka selle konteksti ning kõiki vastavat küsimust reguleerivaid õigusnorme. Eelkõige on akt piisavalt põhjendatud, kui see on tehtud asjaomasele institutsioonile teada olevas kontekstis, mis võimaldab tal mõista võetud meetme ulatust (vt selle kohta 19. novembri 2013. aasta kohtuotsus komisjon vs. nõukogu,
C‑63/12
,
EU:C:2013:752
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Abi maksmise peatamise korralduse suhtes kohaldatava põhjendamisstandardi kohta tuleb märkida, et selline korraldus võetakse vastu enne, kui komisjon teeb lõpliku otsuse asjaomase meetme kooskõla kohta siseturuga, sõltumata sellest, kas see korraldus tehakse samal ajal ametliku uurimismenetluse alustamisega või sellest hiljem. Neil tingimustel ja arvestades abi maksmise peatamise korralduse eesmärki (vt eespool punktid 30 ja 69), tuleb asuda seisukohale, et mis puutub asjaomase meetme kvalifitseerimisse ebaseaduslikuks riigiabiks, peab abi maksmise peatamise korralduse suhtes kohaldatav põhjendamisstandard vastama kohtupraktikas ametliku uurimismenetluse alustamise otsuste omale. Seda liiki otsuste puhul võib komisjon aga piirduda sellega, et ta võtab kokku asjasse puutuvad faktilised ja õiguslikud asjaolud, annab esialgse hinnangu, kas käsitletaval meetmel on abi laad, ning märgib, mis põhjustel tekib kahtlus selles osas, kas see on siseturuga kooskõlas (21. juuli 2011. aasta kohtuotsus Alcoa Trasformazioni vs. komisjon,
C‑194/09 P
,
EU:C:2011:497
, punktid
ja
).
Viimaks tuleb meelde tuletada, et abi maksmise peatamise korralduse vastuvõtmisel tuleb komisjonil tõendada ainult seda, et on täidetud määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikes 1 nõutud tingimused (vt eespool punktid 71 ja 80–84) ning et ta ei ole kohustatud põhjendama oma valikut mitte teha teataval juhul abi maksmise peatamise korraldust (vt eespool punkt 112).
Käesolevas asjas tuleb esiteks osas, mis puudutab vaidlustatud korralduste vastuvõtmise sisulisi põhjendusi, asuda seisukohale, et komisjon esitas ravikindlustusmakseid käsitleva otsuse põhjendustes 10–37 ja toiduahela inspekteerimislõivu seaduse muudatuse otsuse põhjendustes 20–42 põhjused, mistõttu on põhjendatud esialgne hinnang, et asjaomased siseriiklikud meetmed kujutavad endast riigiabi ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses. Nimetatud otsuste põhjendustes 42 ja 51 märkis ta, et need meetmed kujutavad endast uut abi, millest temale ei ole ELTL artikli 108 lõiget 3 rikkudes teatatud, ning et neid tuleb seega lugeda ebaseaduslikuks riigiabiks. Need põhjendused on kokkuvõtlikult üle võetud vastavalt eespool mainitud otsuste põhjendustes 46 ja 55, mis esinevad otsuste nendes osades, mis käsitlevad vaidlustatud korraldusi.
Neist põhjendustest piisab eespool punktides 128 ja 129 viidatud kohtupraktikas kehtestatud nõuete täitmiseks. Seoses sellega ei ole esiteks eespool punktis 82 nimetatud põhjustel tulemuslikud Ungari etteheited seoses selle ettevõtjate kategooria määratlemisega, kes said ainsana asjaomastest siseriiklikest meetmetest eeliseid. Teiseks, mis puutub sellesse, et vaidlusaluste otsuste põhjendused on puudulikud osas, mis puudutab asjaomase turu määratlemist, siis tuleb tõdeda, et vastupidi Ungari väidetele on komisjon ELTL artikli 108 lõikes 3 ette nähtud menetluse alustamise otsuse kontekstis ravikindlustusmakseid käsitleva otsuse põhjenduses 36 ja toiduahela inspekteerimislõivu seaduse muudatuse otsuse põhjenduses 41 piisavalt täpsustanud, milliseid tagajärgi asjaomased siseriiklikud meetmed võivad tubakatoodete tootmise ja müügi turul ning esmatarbekaupade jaemüügiturul omada.
Teiseks, mis puutub vaidlustatud korralduste vastuvõtmise menetlusliku tingimuse põhjendustesse, siis selles osas tuleb asuda seisukohale, et vastupidi Ungari väidetele andis komisjon talle võimaluse esitada oma seisukohad vaidlustatud korralduste kohta enne nende vastuvõtmist. Nimelt viitavad 17. märtsi ja 13. aprilli 2015. aasta teatised, mille Ungari oma hagiavaldustele lisas, sõnaselgelt asjaolule, et komisjon võtab arvesse võimalust kasutada määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikes 1 ette nähtud korraldusi ja et vastavalt sellele sättele kutsub ta Ungarit esitama oma seisukohti 20 tööpäeva jooksul. Vaidlusalustest otsustest tuleneb ka, ilma et Ungari oleks sellele vastu vaielnud, et Ungari ametiasutused ei ole esitanud mõistliku aja jooksul kavandatud korralduste suhtes oma seisukohti.
Kolmandaks, mis puutub vaidlustatud korralduste vastuvõtmise vajadusse, siis tuleb märkida, et kuigi määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikest 1 tuleneb, et komisjon peab esitama põhjused, mistõttu ta leiab, et tal tuleb nende tõttu asuda seisukohale, et rakendatavad siseriiklikud meetmed kujutavad endast uut riigiabi, ei kohusta see säte siiski komisjoni konkreetselt põhjendama antud juhtumi suhtes korralduse vastuvõtmise vajalikkust. Selle meetme vajalikkus on põhjendatud nimelt sellega, et esineb liikmesriigipoolne ELTL artikli 108 lõike 3 rikkumine.
Siiski, sellises olukorras nagu käesolevas asjas, milles abi maksmise peatamise korraldus sisaldub otsuses alustada ametlikku uurimismenetlust, arvestades ulatuslikku kaalutlusruumi, mis komisjonil määruse nr 659/1999 artikli 11 lõike 1 alusel on, ning abi maksmise peatamise korralduse selle määruse artiklist 12 tulenevat konkreetset õigusmõju, tuleb asuda seisukohale, et otsus võtta vastu selline korraldus peab võimaldama aru saada, miks ei ole asjaomane liikmesriik komisjoni arvates täitnud ELTL artikli 108 lõikest 3 tulenevat kohustust, ja peatada ametliku uurimismenetluse alustamise järel analüüsitud meetmete täitmine.
Käesolevas asjas nähtub vaidlusalustest otsustest, et vastuseks 17. märtsi ja 13. aprilli 2015. aasta teatistele väitsid Ungari ametiasutused, et asjaomased siseriiklikud meetmed ei kujutanud endast riigiabi. Lisaks, nagu on märgitud eespool punktis 133, nähtub vaidlusalustest otsustest samuti, et nimetatud ametiasutused ei ole vastanud komisjoni kutsele esitada oma seisukohti abi maksmise peatamise korralduse kohta, mida komisjon kavatses vastu võtta. Neist asjaoludest piisab selleks, et aru saada, et komisjon leidis asjaolusid arvesse võttes, et esineb oht, et asjaomaseid siseriiklikke meetmeid rakendatakse hoolimata ametliku uurimismenetluse alustamisest.
Lõpetuseks nähtub toimikust, et paar kuud enne vaidlustatud korralduste vastuvõtmist oli komisjon alustanud ametlikku uurimismenetlust Ungari maksumeetmete suhtes, mis põhinesid samal skeemil kui asjaomased siseriiklikud meetmed (vt eespool punkt 81), ning et need meetmed ei ole peatatud, hoolimata nimetatud menetluse alustamisest. Kuigi seda asjaolu ei ole vaidlusalustes otsustes mainitud, kuulub see vaidlustatud korralduste vastuvõtmise konteksti ja Ungari ametiasutused ei saanud seda jätta tähelepanuta.
Selles kontekstis tuleb asuda seisukohale, et Ungari ametiasutustel oli võimalik aru saada, miks komisjon otsustas vaidlusalustes otsustes tegelikult teha abi maksmise peatamise korralduse, samas kui nendepoolsete konkreetsete tähelepanekute puudumisel nende korralduste võimaliku vastuvõtmise kohta ei olnud komisjon kohustatud vastama nimetatud otsustes konkreetsetele argumentidele.
Neljandaks, mis puutub Ungari argumenti kohtuasjas T‑554/15 esitatud hagi raames, siis selle kohta piisab, kui märkida, et ravikindlustusmaksete otsus ei jäta mingit kahtlust abi maksmise peatamise korralduse ulatuse osas. Seda on täpsustatud ettepanekute vormis selle otsuse põhjenduses 53, milles komisjon kutsub Ungarit peatama ravikindlustusmaksete progressiivse määra kohaldamine ning selle maksu vähendamine investeeringute korral.
Eespool esitatud kaalutlustest nähtub, et arvestades kohtupraktikast tulenevaid nõudeid selles osas, mis puutub eespool punktis 128 meelde tuletatud põhjendamiskohustuse järgimisse, on komisjon vaidlusaluseid otsuseid piisavalt põhjendanud.
Lisaks sellele tuleb kaitseõiguste rikkumise väide tagasi lükata selles osas, milles Ungari ei esita selle toetuseks ühtegi argumenti. Igal juhul, nagu on märgitud eespool punktis 133, andis komisjon vastupidi Ungari väidetele talle võimaluse esitada oma märkused vaidlustatud korralduste kohta enne nende vastuvõtmist.
Seega tuleb kolmas väide tagasi lükata.
Neljas väide
Neljas väide on, et on rikutud ELL artikli 4 lõikes 3 ette nähtud lojaalse koostöö põhimõtet, hea halduse põhimõtet ja õigust tõhusale õiguskaitsevahendile.
Ungari väidab, et 17. märtsi ja 13. aprilli 2015. aasta teatistes piirdus komisjon ainult sellega, et kasutas võimalust võtta vastu abi maksmise peatamise korraldus, märkimata sisuliselt põhjusi, mistõttu oli põhjendatud vajadus see korraldus vastu võtta. Lojaalse koostöö põhimõtte järgimine nõuab aga, et komisjon ja Ungari leiaksid koos sellise lahenduse, mis võimaldab kaotada asjaomaste siseriiklike meetmete konkuretsi piiravat mõju. Ungari lisab seoses sellega, et käesolevas asjas võttis komisjon vaidlustatud korraldused vastu väga lühiajalise menetluse tagajärjel, milles vahetati kirju ainult ühel korral.
Eelpool mainitud asjaoludest nähtub ka, et on rikutud kaitseõigusi, täpsemalt õigust olla ära kuulatud, ning hea halduse põhimõtet, mis on sätestatud põhiõiguste harta artiklites 41, 47 ja 48. Nimelt selles osas, milles komisjon ei ole esitanud Ungari ametiasutustele oma seisukohta korralduse vastuvõtmise vajaduse sisuliste tingimuste kohta, ei olnud neil ametiasutustel võimalik oma argumente enne vaidlustatud otsuste vastuvõtmist esitada.
Lisaks sellele väidab Ungari, et vaidlustatud korralduste tõttu oli ta kohustatud muutma oma õigusnorme enne asjaomaste siseriiklike meetmete kvalifitseerimise kontrollimist. Kui Ungari oleks need meetmed vaidlustatud korralduste järgimiseks tühistanud, oleks komisjon ametliku uurimismenetluse lõpetanud ja võtnud talt seega võimaluse vaidlustada Euroopa Liidu kohtus nende meetmete kvalifitseerimine ebaseaduslikuks riigiabiks.
Komisjon vaidleb neile argumentidele vastu.
Lojaalse koostöö põhimõtte kohaselt, mis on sätestatud ELL artikli 4 lõikes 3, abistavad liit ja liikmesriigid täielikus vastastikuses austuses üksteist aluslepingutest tulenevate ülesannete täitmisel. Sama põhimõte kohustab liikmesriike kasutama kõiki asjakohaseid üld- või erimeetmeid, et tagada aluslepingutest või liidu institutsioonide õigusaktidest tulenevate kohustuste täitmine. Liikmesriikidel tuleb samuti kaasa aidata liidu ülesannete täitmisele ja hoiduda kõigist meetmetest, mis võiksid ohustada liidu eesmärkide saavutamist.
ELTL artikli 108 lõige 3 näeb ette, et komisjoni informeeritakse kõikidest plaanidest abi määramise või muutmise kohta piisavalt aegsasti, et ta võiks avaldada oma arvamuse. Liikmesriigid ei tohi rakendada teatatud meetmeid enne, kui komisjon on teinud otsuse nende siseturuga kokkusobivuse kohta, sealhulgas menetluse esialgses etapis, mis eelneb ELTL artikli 108 lõikes 2 ette nähtud menetluse alustamisele (vt selle kohta 11. detsembri 1973. aasta kohtuotsus Lorenz,
120/73
,
EU:C:1973:152
, lk 8).
Esiteks tuleb ka meelde tuletada, et selleks et mitte takistada liikmesriikide seadusandlikku tegevust, näeb määrus nr 659/1999 ette lühikese kahekuulise tähtaja, mille jooksul komisjon peab lõpetama teatise esialgse uurimise. Lisaks on selle määruse artikli 4 lõikes 6 ette nähtud, et kui komisjon ei võta kahe kuu jooksul vastu otsust esialgse menetluse lõpetamise kohta, loetakse, et abi on heaks kiidetud ja asjaomane liikmesriik võib seda rakendama hakata. Teiseks on komisjon vastu võtnud määrused ELTL artiklite 107 ja 108 kohaldamise kohta, millega teatavat liiki abi tunnistatakse siseturuga kokkusobivaks ja milles on kehtestatud tingimused, et teatavat liiki abist ei ole vaja enam teatada, ning millega antakse seega liikmesriikidele võimalus hinnata teatamise vajadust. Käesolevas asjas ajaliselt kohaldatav määrus on komisjoni 17. juuni 2014. aasta määrus (EL) nr 651/2014 [ELTL] artiklite 107 ja 108 kohaldamise kohta, millega teatavat liiki abi tunnistatakse siseturuga kokkusobivaks (
ELT 2014, L 187, lk 1
).
Viimaks tuleb nentida, nagu on meelde tuletatud eespool punktides 25–29, et vastavalt määruse nr 659/1999 artiklile 13 võib ELTL artikli 108 lõikest 3 tulenevat kohustust rikkudes teatamata jäetud abi kontrollimine viia otsuseni alustada ametlikku uurimismenetlust, mis kohustab liikmesriiki peatama otsekohe asjaomase abi kohaldamine. Juhul kui liikmesriik jätkab teatamata riigiabi rakendamisest, on komisjonil õigus saata temale vastavalt määruse nr 659/1999 artikli 11 lõikele 1 abi maksmise peatamise korraldus. See korraldus võib sisalduda ka otsuses alustada ametlikku uurimismenetlust, tingimusel et asjaomasele liikmesriigile on antud võimalus esitada enne selle otsuse vastuvõtmist oma seisukoht (vt selle kohta 9. oktoobri 2001. aasta kohtuotsus Itaalia vs. komisjon,
C‑400/99
,
EU:C:2001:528
, punkt
).
Käesolevas asjas, nagu tuleneb vaidlusalustest otsustest, mida Ungari oma vastuses 17. märtsi ja 13. aprilli 2015. aasta teatistele selles osas vaidlustanud ei ole, piirdusid Ungari ametiasutused ainult väitega, et nende arvates ei ole nimetatud siseriiklike meetmete puhul tegemist riigiabiga. Nad ei ole esitanud märkusi peatamiskorralduste kohta, mille vastuvõtmise komisjon neis teatistes teatavaks tegi. Tuleb sedastada, et võttes arvesse neid asjaolusid, mida komisjon võib tõlgendada selliselt, et need tekitavad ohu, et Ungari ametiasutused ei tee temaga ELTL artikli 108 alusel alustatud menetluses, millega kehtestatakse tema suhtes rakendamiskeeld, koostööd, võis komisjon ilma, et ta oleks rikkunud lojaalse koostöö põhimõtet, kasutada Euroopa Liidu seadusandja ette nähtud meetmeid selleks, et peetaks kinni ELTL artiklitest 107 ja 108.
Vastupidi Ungari väidetele ei kujuta komisjoni poolt nende väidete kasutamine endast õiguse tõhusale õiguskaitsevahendile rikkumist. Kohtupraktika kohaselt on liikmesriikidel nimelt Üldkohtule hagi esitamise õigus nii ametliku uurimismenetluse alustamise otsuste kui ka peatamiskorralduste peale (vt eespool punktid 39 ja 50).
Sellise hagi raames võivad liikmesriigid vaidlustada nii asjaomase siseriikliku meetme kvalifitseerimise riigiabiks kui ka uueks abiks, mille suhtes kehtib rakendamiskeeld, mis võimaldab neil tõendada, et see meede ei ole seotud teatamiskohustusega ega selle rakendamiskeeluga.
Liikmesriigid võivad samuti, nagu Ungari seda käesolevas asjas teeb, hoiduda sellest, et nad kritiseerivad selle meetme kvalifitseerimist ebaseaduslikuks riigiabiks, ja piirduda sellega, et nad mõistavad hukka rikkumised, mis seonduvad abi maksmise peatamise korraldusega. Sel juhul aga, isegi kui eeldada, et selline hagi loetakse vastuvõetavaks, ei saa selle tagajärg olla, et rakendamiskeeld muutub olematuks, kuna see on samuti seotud otsusega alustada ametlik uurimismenetlus.
Lisaks, mis puutub hea halduse põhimõtte rikkumisse, siis piisab, kui märkida, et Ungari ei esita selle toetuseks ühtegi argumenti. Seetõttu tuleb see vastuväide tagasi lükata.
Kõiki eespool esitatud asjaolusid arvesse võttes tuleb neljas väide tagasi lükata ning jätta seega hagi tervikuna rahuldamata.
Kohtukulud
Vastavalt kodukorra artikli 134 lõikele 1 on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud.
Kuna Ungari on kõnesolevas asjas kohtuvaidluse nii kohtuasjas T‑554/15 kui ka kohtuasjas T‑555/15 kaotanud, siis tuleb mõlema kohtuasja kohtukulud vastavalt komisjoni nõuetele välja mõista temalt.

Esitatud põhjendustest lähtudes,
ÜLDKOHUS (üheksas koda)
otsustab:

1.
Jätta hagid rahuldamata.

2.
Mõista kohtukulud välja Ungarilt.

Gervasoni
Madise
Kowalik-Bańczyk
Kuulutatud avalikul kohtuistungil 25. aprillil 2018 Luxembourgis.
Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: ungari.