CELEX: 62017CJ0694
Predhodno odločanje
Pristojnost in priznavanje ter izvrševanje sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah
Luganska konvencija II
Člen 15
Potrošniška pogodba
Povezava z Direktivo 2008/48/ES
Potrošniška kreditna pogodba
Člena 2 in 3
Pojma ‚potrošnik‘ in ‚transakcije, za katere velja Direktiva‘
Najvišji znesek kredita
Neupoštevnost glede na člen 15 Luganske konvencije II

Predlog za sprejetje predhodne odločbe se nanaša na razlago Konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane 30. oktobra 2007, ki je bila v imenu Skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2009/430/ES z dne 27. novembra 2008 (
UL 2009, L 147, str. 1
; v nadaljevanju: Luganska konvencija II).
Ta predlog je bil vložen v okviru spora med družbo Pillar Securitisation Sàrl in Hildur Arnadottir v zvezi zahtevo za vračilo kredita.
Pravni okvir
Luganska konvencija II
Naslov II Luganske konvencije II, naslovljen „Pristojnost“, v oddelku 4 z naslovom „Pristojnost za potrošniške pogodbe“ vsebuje člen 15, ki določa:
„1.   V zadevah v zvezi s pogodbami, ki jih sklene oseba – potrošnik – za namen, za katerega se šteje, da je izven njegove poklicne ali pridobitne dejavnosti, se pristojnost določi v skladu s tem oddelkom brez poseganja v člena 4 in 5(5):
(a)
če gre za pogodbo o prodaji blaga na obroke ali
(b)
če gre za pogodbo o posojilu z obročnim odplačevanjem ali za kakršno koli drugo obliko posojila za financiranje prodaje blaga ali
(c)
v vseh drugih primerih, če je bila pogodba sklenjena z osebo, ki opravlja gospodarsko ali poklicno dejavnost v državi, ki jo veže ta konvencija, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče, ali če na kakršen koli način usmerja to svojo dejavnost v to državo ali v več držav, vključno s to državo, pogodba pa spada v okvir te dejavnosti.
[…]
3.   Ta oddelek se ne uporablja za pogodbe o prevozu, razen za pogodbe, po katerih cena vključuje kombinacijo prevoza in namestitve.“
Člen 16(2) te konvencije določa:
„Druga pogodbena stranka lahko sproži postopek zoper potrošnika samo pred sodišči države, ki jo veže ta konvencija, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče.“
Člen 17 navedene konvencije določa:
„Od določb tega oddelka je mogoče odstopati samo z dogovorom:
1.
ki je sklenjen po tem, ko je prišlo do spora, ali
2.
ki omogoča potrošniku, da sproži postopek pred sodišči, ki niso navedena v tem oddelku, ali
3.
ki je sklenjen med potrošnikom in drugo pogodbeno stranko, ki imata oba v času sklenitve pogodbe stalno prebivališče ali običajno prebivališče v isti državi, ki jo veže ta konvencija, in ki določa pristojnost sodišč te države, pod pogojem, da ta dogovor ni v nasprotju s pravom zadevne države.“
V uvodni izjavi 4 Sklepa 2009/430 je navedeno:
„Glede na vzporednost ureditev pristojnosti, priznavanja in izvrševanja sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah po [Konvenciji z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
UL 1972, L 299, str. 32
) v njeni prečiščeni različici (
UL 1998, C 27, str. 1
) in Konvenciji o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisani 16. septembra 1988 v Luganu (
UL 1988, L 319, str. 9
)], bi bilo treba pravila Luganske konvencije prilagoditi pravilom Uredbe [Sveta] (ES) št. 44/2001 [z dne 22. decembra 2000 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (posebna izdaja v slovenščini, poglavje 19, zvezek 4, str. 42)], da se doseže enaka raven pretoka sodnih odločb med državami članicami EU in zadevnimi državami Efte.“
Uredbi št. 44/2001 in (EU) št. 1215/2012
Konvencija z dne 27. septembra 1968 o pristojnosti in izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah je bila nadomeščena z Uredbo št. 44/2001 in nato z Uredbo (EU) št. 1215/2012 Evropskega parlamenta in Sveta z dne 12. decembra 2012 o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah (
UL 2012, L 351, str. 1
), s katero je bila razveljavljena Uredba št. 44/2001.
Direktiva 2008/48/ES
V uvodni izjavi 10 Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS (
UL 2008, L 133, str. 66
, ter popravka v
UL 2009, L 207
, in
UL 2011, L 234, str. 46
) je navedeno:
„Opredelitve iz te direktive določajo obseg uskladitve. Obveznost držav članic za izvajanje določb te direktive bi se torej morala omejiti na področje njene uporabe, kakor je določeno v teh opredelitvah. Ta direktiva pa ne bi smela posegati v uporabo določb te direktive s strani držav članic v skladu z zakonodajo [Unije] za področja, ki jih ne ureja. S tem bi država članica lahko obdržala ali sprejela nacionalno zakonodajo, ki je skladna z določbami te direktive ali nekaterimi njenimi določbami o kreditnih pogodbah izven področja uporabe te direktive, na primer o kreditnih pogodbah, pri katerih je vrednost kredita manj kot 200 EUR ali več kot 75.000 EUR. […]“
Člen 2 te direktive, naslovljen „Področje uporabe“, določa:
„1.   Ta direktiva se uporablja za kreditne pogodbe.
2.   Ta direktiva se ne uporablja za naslednje:
[…]
(c)
kreditne pogodbe, pri katerih je skupni znesek kredita manj kot 200 EUR ali več kot 75.000 EUR;
[…]“
V členu 3(a) Direktive 2008/48 je pojem „potrošnik“ opredeljen tako:
„‚potrošnik‘ pomeni fizično osebo, ki v transakcijah, zajetih v tej direktivi, deluje za namene zunaj svoje trgovske, poslovne ali poklicne dejavnosti“.
Spor o glavni stvari in vprašanje za predhodno odločanje
H. Arnadottir s stalnim prebivališčem na Islandiji je marca 2005 z banko Kaupthing Bank Luxembourg (v nadaljevanju: KBL) sklenila kreditno pogodbo za znesek 193.621.074 ISK (islandskih kron), kar znaša več kot 1 milijon EUR. Ta kredit je bilo treba odplačati v enkratnem znesku najpozneje do 1. marca 2010.
Namen kredita je bil, da se ji omogoči nakup delnic islandske družbe Bakkavör Group hf, v kateri je bila zaposlena.
Plačilo kredita je bilo zavarovano s poroštvom družbe Bakkavör Group, do njega pa naj bi v skladu z navedbami predložitvenega sodišča prišlo kar najhitreje v letu 2009. To poroštvo sta podpisala direktorja te družbe, tudi H. Arnadottir kot eden od njiju.
Banka KBL se je pozneje razdelila na dva subjekta. Družba Pillar Securitisation, eden od njiju, je zahtevala vračilo kredita, ki ga je prejela H. Arnadottir.
Ker H. Arnadottir tega kredita ni odplačala, je družba Pillar Securitisation leta 2011 vložila tožbo pri luksemburških sodiščih in jo utemeljevala s klavzulo iz kreditne pogodbe, v skladu s katero imajo pristojnost ta sodišča.
Vendar se je Tribunal d’arrondissement de Luxembourg (okrožno sodišče v Luxembourgu, Luksemburg) izreklo za nepristojno za odločanje o sporu, ker naj bi bilo treba H. Arnadottir šteti za „potrošnika“ v smislu člena 15 Luganske konvencije II. Menilo je, da se klavzula o določitvi pristojnosti, v skladu s katero naj bi bila pristojna luksemburška sodišča, ne upošteva, ker naj ne bi bila v skladu z določbami o odstopanju iz člena 17 Luganske konvencije II.
Cour d’appel (pritožbeno sodišče, Luksemburg) je na drugi stopnji s sodbo z dne 27. aprila 2016 potrdilo, da luksemburška sodišča niso pristojna za odločanje o tožbi družbe Pillar Securitisation.
Ta je zato vložila kasacijsko pritožbo in trdila, da je Cour d’appel (pritožbeno sodišče) kršilo člen 15 Luganske konvencije II. Zlasti trdi, prvič, da je Cour d’appel (pritožbeno sodišče) napačno štelo, da je H. Arnadottir delovala za zasebne namene. Drugič, to sodišče naj bi napačno razlagalo ta člen 15, ker je štelo, da bi kreditna pogodba, katere znesek presega 1 milijon EUR, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, lahko bila pogodba, ki jo je sklenil „potrošnik“ v smislu navedenega člena 15.
Po mnenju družbe Pillar Securitisation je treba za ugotovitev, ali je kreditna pogodba pogodba, ki jo sklene potrošnik v smislu člena 15 Luganske konvencije II, preveriti, ali je „potrošniška kreditna pogodba“ v smislu Direktive 2008/48. To naj bi izhajalo iz obrazložitvenega poročila o tej konvenciji, ki ga je pripravil profesor Fausto Pocar (
UL 2009, C 319, str. 1
). Tako naj bi se ta direktiva uporabljala samo za kreditne pogodbe, katerih znesek je višji od 200 EUR in nižji od 75.000 EUR, razen če nacionalna zakonodaja, s katero je prenesena navedena direktiva, ne določa višje najvišje dovoljene meje. Ker z luksemburško zakonodajo ni določena najvišja dovoljena meja, naj kreditna pogodba v postopku v glavni stvari ne bi spadala na področje uporabe te direktive, zaradi česar naj se tudi ne bi uporabil člen 15 Luganske konvencije II.
Cour de cassation (kasacijsko sodišče, Luksemburg) meni, da se poraja vprašanje, kako je treba razlagati pojem „potrošnik“ v smislu člena 15 Luganske konvencije II in člena 3 Direktive 2008/48. Natančneje, sprašuje se, ali opredelitev področja uporabe te direktive o potrošniških kreditnih pogodbah vpliva na opredelitev „potrošnika“ v smislu tega člena 15.
V teh okoliščinah je Cour de cassation (kasacijsko sodišče) prekinilo odločanje in Sodišču v predhodno odločanje predložilo to vprašanje:
„Ali je v okviru kreditne pogodbe, ki glede na skupni znesek kredita ne spada na področje uporabe Direktive 2008/48 […], osebo mogoče šteti za ‚potrošnika‘ v smislu člena 15 Luganske konvencije II, če ni nacionalne zakonodaje, v skladu s katero bi se določbe navedene direktive uporabljale za področja, za katera se ta direktiva ne uporablja, z obrazložitvijo, da naj bi bila pogodba sklenjena za namen, za katerega se šteje, da je zunaj njene poklicne ali pridobitne dejavnosti?“
Vprašanje za predhodno odločanje
Predložitveno sodišče v bistvu sprašuje, ali je treba člen 15 Luganske konvencije II razlagati tako, da je treba za ugotovitev, ali je kreditna pogodba kreditna pogodba, ki jo sklene „potrošnik“ v smislu člena 15, preveriti, ali spada na področje uporabe Direktive 2008/48 v tem smislu, da skupni znesek zadevnega kredita ne presega najvišje dovoljene meje iz člena 2(2)(c) te direktive, in ali je v zvezi s tem upoštevno, da nacionalna zakonodaja, s katero je prenesena navedena direktiva, ne določa višje najvišje dovoljene meje.
Če je kreditna pogodba, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, pogodba, ki jo sklene potrošnik v smislu člena 15 Luganske konvencije II, iz tega v skladu s členom 16 te konvencije izhaja, da so pristojna sodišča države, ki jo veže ta konvencija, v kateri ima potrošnik stalno prebivališče – v obravnavani zadevi islandska sodišča. Če pa zadevna pogodba ni potrošniška pogodba, ki spada na področje uporabe navedenega člena 15, so pristojna sodišča iz klavzule o določitvi pristojnosti iz te pogodbe – v obravnavani zadevi luksemburška sodišča.
Najprej je treba opozoriti, da družba Pillar Securitisation trdi, da je H. Arnadottir delovala za poklicni namen in da ne ustreza opredelitvi pojma „potrošnik“. Vendar predložitveno sodišče ne sprašuje Sodišča o namenu kredita, glede katerega je sklenila pogodbo oseba, kakršna je H. Arnadottir. Nasprotno, kot je jasno razvidno iz postavljenega vprašanja, predložitveno sodišče sprašuje Sodišče pod predpostavko, da je bila zadevna pogodba sklenjena za namen, ki je zunaj poklicne ali pridobitne dejavnosti H. Arnadottir. Poleg tega pa predložitvena odločba nikakor ne vsebuje dovolj informacij, da bi lahko Sodišče, odvisno od okoliščin zadeve, v zvezi s tem dalo koristne napotke.
Zato v obravnavani zadevi ni treba analizirati namena kreditne pogodbe, ki jo sklene oseba, kakršna je H. Arnadottir.
Nasprotno pa je treba preučiti, ali to, da kreditna pogodba presega najvišjo dovoljeno mejo 75.000 EUR iz člena 2(2)(c) Direktive 2008/48 – če z nacionalno zakonodajo ni določena najvišja dovoljena meja, višja od tega zneska – preprečuje uporabo člena 15 Luganske konvencije II.
V zvezi z razlago Luganske konvencije II je treba najprej spomniti, da je njeno besedilo skoraj identično besedilu ustreznih členov iz uredb št. 44/2001 in 1215/2012 ter da je treba zagotoviti konvergentno razlago enakovrednih določb teh instrumentov (glej v tem smislu sodbo z dne 20. decembra 2017, Schlömp,
C‑467/16
,
EU:C:2017:993
, točki
in
).
Člen 15 Luganske konvencije II se nanaša na pogodbe, ki jih sklene oseba – potrošnik – za namen, za katerega se šteje, da je zunaj poklicne ali pridobitne dejavnosti te osebe. Zadevne pogodbe so določene v tem členu 15(1), od (a) do (c). Kot je Sodišče razsodilo v zvezi z enakovredno določbo Uredbe št. 44/2001, ki je bila prevzeta v Uredbo št. 1215/2012, se – razen nekaterih pogodb o prevozu, ki so s členom 15(3) te konvencije izključene s področja uporabe pravil o pristojnosti na področju potrošniških pogodb – odstavek 1(c) tega člena nanaša na vse pogodbe, ne glede na njihov predmet, če jih je sklenil potrošnik s trgovcem in če spadajo v okvir gospodarske ali poklicne dejavnosti tega trgovca (glej v tem smislu sodbo z dne 14. maja 2009, Ilsinger,
C‑180/06
,
EU:C:2009:303
, točka
).
V Direktivi 2008/48 je „potrošnik“ v členu 3 opredeljen kot fizična oseba, ki v transakcijah, zajetih v tej direktivi, deluje za namene zunaj svoje trgovske, poslovne ali poklicne dejavnosti.
Zadevne transakcije so, ne da bi bile opredeljene, navedene v členu 2 Direktive 2008/48, naslovljenem „Področje uporabe“, ki v odstavku 1 določa, da se ta direktiva uporablja za kreditne pogodbe, vendar se v skladu z odstavkom 2 (c) ne uporablja za kreditne pogodbe, pri katerih je skupni znesek kredita nižji od 200 EUR ali višji od 75.000 EUR.
Dalje, kot je tudi generalni pravobranilec v bistvu poudaril v točki 31 sklepnih predlogov, iz člena 15 Luganske konvencije II in člena 3 Direktive 2008/48 izhaja, da je pojem „potrošnik“ v teh dveh besedilih opredeljen pretežno enako, in sicer, da se nanaša na osebo, ki sklene pogodbo za določeno uporabo ali ki deluje za namene „zunaj svoje poklicne ali pridobitne dejavnosti“.
Vendar se transakcije, določene v Direktivi 2008/48, nanašajo na potrošniške kreditne pogodbe in so omejene na tiste, katerih skupni znesek kredita ni nižji od 200 EUR in ne višji od 75.000 EUR, medtem ko glede potrošniških pogodb, določenih v Luganski konvenciji II, tak prag in taka najvišja dovoljena meja nista določena.
Zato je treba ugotoviti, ali so potrošniške kreditne pogodbe, ki spadajo na področje uporabe člena 15 Luganske konvencije II, samo tiste, ki spadajo na področje uporabe Direktive 2008/48 in torej ne vključujejo navedenih pogodb, pri katerih je skupni znesek kredita nižji od 200 EUR ali višji od 75.000 EUR.
V zvezi s tem je Sodišče že razsodilo, da je treba – da bi se zagotovilo spoštovanje ciljev, ki jim sledi Evropska unija na področju pogodb, ki jih sklepajo potrošniki, kot tudi skladnost prava Unije – zlasti upoštevati pojem „potrošnik“ iz drugih predpisov prava Unije (sodbi z dne 5. decembra 2013, Vapenik,
C‑508/12
,
EU:C:2013:790
, točka
, in z dne 25. januarja 2018, Schrems,
C‑498/16
,
EU:C:2018:37
, točka
).
Vendar ta potreba po zagotovitvi skladnosti med različnimi akti prava Unije v nobenem primeru ne more pripeljati do tega, da bi se določba uredbe, ki se nanaša na pravila o pristojnosti, razlagala v nasprotju z njenim sistemom in cilji (glej v tem smislu sodbo z dne 16. januarja 2014, Kainz,
C‑45/13
,
EU:C:2014:7
, točka
).
Zato je treba nazadnje upoštevati namen zadevnih besedil, in sicer v obravnavani zadevi Luganske konvencije II in Direktive 2008/48, da se ugotovi, ali so potrošniške kreditne pogodbe, ki spadajo na področje uporabe člena 15 Luganske konvencije II, samo tiste, ki spadajo na področje uporabe Direktive 2008/48 in torej ne vključujejo pogodb, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, pri kateri je skupni znesek kredita nad najvišjo dovoljeno mejo 75.000 EUR.
V zvezi s tem je treba ugotoviti, da so cilji Luganske konvencije II in Direktive 2008/48 različni.
Cilj Direktive 2008/48 je, kot je razvidno iz uvodnih izjav 7 in 9 te direktive, zagotoviti polno harmonizacijo na številnih ključnih področjih, ki je potrebna za to, da se vsem potrošnikom v Uniji zagotovi visoka in primerljiva raven varovanja njihovih interesov in se na trgu potrošniških kreditov vzpostavi pravi notranji trg (sodba z dne 27. marca 2014, LCL Le Crédit Lyonnais,
C‑565/12
,
EU:C:2014:190
, točka
).
Sodišče je tudi poudarilo, da se želi s tem ciljem zagotoviti učinkovito varstvo potrošnikov zoper neodgovorno sklepanje kreditnih pogodb, ki presegajo njihove finančne zmogljivosti in lahko povzročijo njihovo plačilno nespodobnost (sodba z dne 27. marca 2014, LCL Le Crédit Lyonnais,
C‑565/12
,
EU:C:2014:190
, točka
).
V zvezi s tem je Direktiva 2008/48 namenjena harmonizaciji nekaterih vidikov materialnega prava o potrošniških kreditnih pogodbah, zlasti pogojev glede podatkov o potrošniku, ki je tudi posojilojemalec. S tem nalaga posojilodajalcu med drugim obveznosti zagotovitve predpogodbenih informacij.
Zakonodajalec Unije je pri zasledovanju dvojnega cilja te direktive – varstva potrošnikov in omogočanja vzpostavitve učinkovitega pravega notranjega trga na trgu potrošniških kreditov – opredelil potrošniške kreditne pogodbe, ki so zajete z usklajevalnimi ukrepi iz te direktive, tako da jih je omejil na pogodbe, pri katerih skupni znesek kredita ni nižji od 200 EUR in ne višji od 75.000 EUR.
Namen Luganske konvencije II ni harmonizacija materialnega prava v zvezi s potrošniškimi kreditnimi pogodbami, ampak – enako kot namen Uredbe št. 44/2001 in nato Uredbe št. 1215/2012 – določitev pristojnega sodišča za odločanje o sporu v civilnih in gospodarskih zadevah in še zlasti o pogodbi, sklenjeni med trgovcem in osebo, ki deluje za namene zunaj svoje poklicne ali pridobitne dejavnosti, tako da bi se ta oseba v takih primerih zaščitila. Pri sledenju temu cilju področje uporabe te konvencije ni omejeno na določene zneske in zajema vse vrste pogodb, razen tistih iz člena 15(3) navedene konvencije.
Glede na različne namene Direktive 2008/48 in Luganske konvencije II dejstvo, da kreditna pogodba, kakršna je ta v postopku v glavni stvari, ne spada na področje uporabe Direktive 2008/48, ker je skupni znesek kredita višji od najvišje dovoljene meje 75.000 EUR iz člena 2(2)(c) te direktive, ne vpliva na določitev področja uporabe člena 15 Luganske konvencije II.
Poleg tega, kot je tudi generalni pravobranilec navedel v točki 48 sklepnih predlogov, bi – če bi pragovi glede skupnega zneska kredita iz Direktive 2008/48 omejevali obseg člena 15 Luganske konvencije II – to pripeljalo do položaja, v katerem se osebe, ki bi sklenile kreditno pogodbo za znesek, nižji od 200 EUR, ne bi mogle sklicevati na varovalno pravilo iz tega člena 15. Tak položaj pa ne bi bil v skladu s cilji Luganske konvencije II, ker ni bistvene razlike, kar zadeva domnevno šibkost osebe, ki je sklenila kreditno pogodbo za znesek 100 EUR, glede na osebo, ki je sklenila kreditno pogodbo za znesek 200 EUR.
Tudi kar zadeva najvišjo dovoljeno mejo 75.000 EUR, si potrošnik, ki je sklenil kreditno pogodbo za znesek, višji od te najvišje dovoljene meje, ne zasluži manj varstva, kot je določeno v členu 15.
Iz tega sledi, da okoliščina, da najvišja dovoljena meja, določena z nacionalno zakonodajo, ne presega najvišje dovoljene meje iz Direktive 2008/48, ni upoštevna za ugotovitev, ali kreditna pogodba spada na področje uporabe člena 15 Luganske konvencije II.
Obrazložitveno poročilo – ki ga je pripravil profesor F. Pocar in ki je omenjeno v točki 19 te sodbe – na katero se sklicuje družba Pillar Securitisation, je treba brati ob upoštevanju teh ugotovitev. V tem poročilu je v točki 81 navedeno, da člen 15 Luganske konvencije II v primerjavi s predhodnimi določbami, ki so bile z njim nadomeščene, znatno razširja sklop potrošniških pogodb. V navedenim poročilu je dodano, da se s širšim pojmovanjem potrošniških pogodb razširi področje uporabe zagotovljenega varstva in se zajamejo vse pogodbe, ki jih direktive Unije urejajo kot potrošniške, tudi potrošniške kreditne pogodbe, če jih ureja Direktiva 2008/48. V tem smislu je treba sklicevanje na to direktivo razumeti kot ponazoritev in se ne bi smelo razumeti, da pomeni, da glede potrošniških kreditnih pogodb, zgolj tiste potrošniške pogodbe, ki spadajo na področje uporabe Direktive 2008/48 in ne presegajo z njo določene najvišje dovoljene meje, spadajo na področje uporabe člena 15 Luganske konvencije II.
Zato je treba na postavljeno vprašanje odgovoriti, da je treba člen 15 Luganske konvencije II razlagati tako, da za ugotovitev, ali je kreditna pogodba kreditna pogodba, ki jo sklene „potrošnik“ v smislu tega člena 15, ni treba preveriti, ali spada na področje uporabe Direktive 2008/48 v tem smislu, da skupni znesek zadevnega kredita ne presega najvišje dovoljene meje iz člena 2(2)(c) te direktive, in da v zvezi s tem ni upoštevno, da nacionalna zakonodaja, s katero je prenesena navedena direktiva, ne določa višje najvišje dovoljene meje.
Stroški
Ker je ta postopek za stranki v postopku v glavni stvari ena od stopenj v postopku pred predložitvenim sodiščem, to odloči o stroških. Stroški za predložitev stališč Sodišču, ki niso stroški omenjenih strank, se ne povrnejo.

Iz teh razlogov je Sodišče (tretji senat) razsodilo:

Člen 15 Konvencije o pristojnosti in priznavanju ter izvrševanju sodnih odločb v civilnih in gospodarskih zadevah, podpisane 30. oktobra 2007, ki je bila v imenu Skupnosti odobrena s Sklepom Sveta 2009/430/ES z dne 27. novembra 2008, je treba razlagati tako, da za ugotovitev, ali je kreditna pogodba kreditna pogodba, ki jo sklene „potrošnik“ v smislu tega člena 15, ni treba preveriti, ali spada na področje uporabe Direktive 2008/48/ES Evropskega parlamenta in Sveta z dne 23. aprila 2008 o potrošniških kreditnih pogodbah in razveljavitvi Direktive Sveta 87/102/EGS v tem smislu, da skupni znesek zadevnega kredita ne presega najvišje dovoljene meje iz člena 2(2)(c) te direktive, in da v zvezi s tem ni upoštevno, da nacionalna zakonodaja, s katero je prenesena navedena direktiva, ne določa višje najvišje dovoljene meje.

Podpisi
(
*1
)	Jezik postopka: francoščina.