CELEX: 62020CJ0168
Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu
Brīva personu pārvietošanās
Savienības pilsonība
LESD 21. pants
Brīvība veikt uzņēmējdarbību
LESD 49. pants
Vienlīdzīga attieksme
Direktīva 2004/38/EK
24. panta 1. punkts
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes tiesiskais regulējums, saskaņā ar kuru principā pilnīga un automātiska no pensiju plāna izrietošu tiesību uz pensiju izslēgšana no maksātnespējīgā parādnieka mantas ir atkarīga no prasības par attiecīgā pensiju plāna apstiprināšanu nodokļu vajadzībām
Šīs prasības noteikšana tāda Savienības pilsoņa maksātnespējas procedūrā, kurš ir izmantojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, lai pastāvīgi veiktu darbību kā pašnodarbināta persona Apvienotajā Karalistē
Tiesības uz pensiju, kas šim Savienības pilsonim izriet no pensiju plāna, kurš ir izveidots un apstiprināts nodokļu vajadzībām viņa izcelsmes dalībvalstī
Šo tiesību uz pensiju neizslēgšana no maksātnespējīgā parādnieka mantas
Tāda režīma par izslēgšanu no maksātnespējīgā parādnieka mantas piemērošana šīm tiesībām, kurš maksātnespējīgai personai ir acīmredzami mazāk izdevīgs

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt LESD 21. un 49. pantu, kā arī Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvu 2004/38/EK (2004. gada 29. aprīlis) par Savienības pilsoņu un viņu ģimenes locekļu tiesībām brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ar ko groza Regulu (EEK) Nr. 1612/68 un atceļ Direktīvas 64/221/EEK, 68/360/EEK, 72/194/EEK, 73/148/EEK, 75/34/EEK, 75/35/EEK, 90/364/EEK, 90/365/EEK un 93/96/EEK (
OV 2004, L 158, 77. lpp.
).
Šis lūgums ir iesniegts tiesvedībā starp BJ un OV, kuri ir M kunga maksātnespējas administratori (turpmāk tekstā – “administratori”), un M kundzi, MH, ILA un M kungu (visi kopā turpmāk – “M kungs u.c.”) saistībā ar administratoru pieprasījumu iekļaut M kunga, Īrijas pilsoņa, tiesības uz pensiju, kas izriet no pensiju plānu, kurš ir izveidots Īrijā un apstiprināts saskaņā ar Īrijas nodokļu tiesībām, maksātnespējīgā parādnieka mantā.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Regula (EK) Nr. 1346/2000
Padomes Regulas (EK) Nr. 1346/2000 (2000. gada 29. maijs) par maksātnespējas procedūrām (
OV 2000, L 160, 1. lpp.
) 3. panta “Starptautiskā piekritība” 1. punktā bija paredzēts:
“Tās dalībvalsts tiesas, kuras teritorijā atrodas parādnieka galveno interešu centrs, piekritībā ir sākt maksātnespējas procedūras. Sabiedrības vai juridiskas personas gadījumā juridisko adresi uzskata par galveno interešu centru, ja nav pierādījumu pretējam.”
Atbilstoši šīs regulas 4. pantam “Piemērojamie tiesību akti”:
“1.   Ja vien šajā regulā nav noteikts citādi, uz maksātnespējas procedūru un tās sekām attiecas tās dalībvalsts tiesību akti, kuras teritorijā šāda procedūra ir sākta, turpmāk “procedūras sākšanas valsts”.
2.   Procedūras sākšanas valsts tiesību akti paredz nosacījumus šādu procedūru sākšanai, to izpildei un izbeigšanai. Cita starpā tie nosaka:
[..]
b)
aktīvus, kas veido daļu no īpašuma un rīcību ar aktīviem, kurus ieguvis vai kuri pārgājuši parādnieka īpašumā pēc maksātnespējas procedūras sākšanas;
[..].”
Regula Nr. 1346/2000 tika atcelta un aizstāta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (ES) 2015/848 (2015. gada 20. maijs) par maksātnespējas procedūrām (
OV 2015, L 141, 19. lpp.
). Tomēr, ņemot vērā pamatlietas faktu norises laiku, lietai
ratione temporis
ir piemērojama tikai Regula Nr. 1346/2000.
Direktīva 2004/38
Direktīvas 2004/38 24. panta “Vienlīdzīga attieksme” 1. punktā ir noteikts:
“Ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti Līgumā un sekundārajos tiesību aktos, pret visiem Savienības pilsoņiem, kas, pamatojoties uz šo direktīvu, uzturas uzņēmējā dalībvalstī, ir attieksme, kas līdzvērtīga tai, kāda ir pret minētās dalībvalsts valstspiederīgajiem atbilstīgi Līguma darbības jomai. [..]”
Regula (ES) Nr. 492/2011
Eiropas Parlamenta un Padomes Regulas (ES) Nr. 492/2011 (2011. gada 5. aprīlis) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Savienībā (
OV 2011, L 141, 1. lpp.
) 1. apsvērums ir formulēts šādi:
“Padomes Regula (EEK) Nr. 1612/68 (1968. gada 15. oktobris) par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos Kopienā [(
OV 1968, L 257, 2. lpp.
)] ir vairākkārt būtiski grozīta. Skaidrības un praktisku iemeslu dēļ minētā regula būtu jākodificē.”
Saskaņā ar Regulas Nr. 492/2011 7. panta 1. un 2. punktu:
“1.   Darba ņēmējam, kas ir dalībvalsts valstspiederīgais, citā dalībvalstī valstspiederības dēļ nedrīkst piemērot citādus darba un nodarbinātības nosacījumus kā minētās valsts darba ņēmējiem, īpaši attiecībā uz atalgojumu, atlaišanu un bezdarba gadījumā – atjaunošanu darbā vai atkārtotu pieņemšanu darbā.
2.   Šādam darba ņēmējam ir tādas pašas sociālās un nodokļu priekšrocības kā attiecīgās valsts darba ņēmējiem.”
Apvienotās Karalistes tiesības
Noteikumi par maksātnespējas ietekmi uz tiesībām uz pensiju, kuri izriet no apstiprinātām pensiju shēmām
Welfare Reform and Pensions Act 1999
(1999. gada Likums par labklājības reformu un pensijām, turpmāk tekstā – “
WRPA 1999
”), kas stājās spēkā 2000. gada 29. maijā, 11. pantā ir noteikts:
“Maksātnespējas ietekme uz tiesībām uz pensiju: apstiprinātas shēmas
(1)
Ja maksātnespējas rīkojums ir izdots pret personu, pamatojoties uz pieteikumu par maksātnespēju vai lūgumu, kas iesniegts pēc šī panta stāšanās spēkā, no šīs personas mantas tiek izslēgtas jebkādas viņas tiesības, kas paredzētas apstiprinātajā pensiju shēmā.
(2)
Šajā pantā “apstiprināta pensiju shēma” ir:
a)
pensiju shēma, kas reģistrēta saskaņā ar
Finance Act 2004
(2004. gada Finanšu likums) 153. pantu;
[..]
h)
jebkāda veida pensiju shēmas, kas var būt paredzētas valsts sekretāra izdotajos noteikumos;
[..].”
Attiecībā uz apstiprinātajām pensiju shēmām administratori saskaņā ar
WRPA 1999
15. pantu var lūgt tiesā atgūt par “pārmērīgām” uzskatītas pensijas iemaksas.
Occupational and Personal Pension Schemes (Bankruptcy) (Nr. 2) (Regulations) 2002
(2002. gada Aroda un privāto pensiju shēmas (Maksātnespēja) noteikumi Nr. 2; turpmāk tekstā – “Noteikumi 2/2002”) 2. panta 1. punkta c) apakšpunktā ir paredzēts:
“Noteiktās pensiju shēmas:
(1)
Shēmas [
WRPA 1999
] 11. panta 2. punkta h) apakšpunkta izpratnē (“apstiprinātās pensiju shēmas”) ir shēmas [..]
[..]
c)
kurām piemēro [
Income Tax (Earnings and Pensions) Act 2003
] [2003. gada Likums par ienākuma nodokli (ieņēmumi un pensijas)] 308.A pantu (atbrīvojums no iemaksām ārvalstu pensiju shēmā);
[..].”
Income Tax (Earnings and Pensions) Act 2003
(2003. gada Likums par ienākuma nodokli (ieņēmumi un pensijas), turpmāk tekstā – “
ITEPA
”) 308.A pantā ir noteikts:
“Atbrīvojums no iemaksām ārvalstu pensiju shēmā
(1)
Pienākums maksāt ienākumu nodokli par ieņēmumiem nerodas, ja darba devējs veic iemaksas saskaņā ar noteiktām prasībām atbilstošo ārvalstu pensiju shēmu attiecībā uz darba ņēmēju, kurš ir attiecīgs pensiju shēmas migrējošais dalībnieks.
(2)
Šajā (1) punktā
“noteiktām prasībām atbilstoša ārvalstu pensiju shēma” un
“attiecīgais migrējošais dalībnieks”
ir ar tādu pašu nozīmi kā 2004. gada Finanšu likuma 33. pielikumā (ārvalstu pensiju shēmas: migrējoša dalībnieka atbrīvošana no nodokļa).”
Jēdziens “ārvalstu pensiju shēma” (
overseas pension scheme
)
ITEPA
308.A panta izpratnē 2004. gada Finanšu likuma 150. panta 7. punktā ir definēts šādi:
“[..] “ārvalstu pensiju shēma” nozīmē pensiju shēmu (izņemot reģistrētu pensijas shēmu), kas
(a)
ir reģistrēta kādā valstī vai teritorijā ārpus Apvienotās Karalistes un
(b)
atbilst visām prasībām, kas šajā sadaļā paredzētas nodokļu iestāžu (
Board of Inland Revenue
) lēmumā.”
Pension Schemes (Categories of Country and Requirements for Overseas Pension Schemes and Recognised Overseas Pension Schemes) Regulations 2006
(2006. gada Noteikumi par pensiju plāniem (valstu kategorijas un prasības, kas paredzētas ārvalstu pensiju plāniem un atzītajiem pensiju plāniem) ir paredzēts, ka 2004. gada Finanšu likuma 150. panta 7. punkta b) apakšpunktā paredzētās prasības ir izpildītas, ja tostarp plāns ir arodpensiju plāns un ja valstī vai teritorijā, kur tas ir reģistrēts, pastāv institūcija, kas kontrolē arodpensiju plānus, un ja plāns ir atzīts nodokļu vajadzībām.
Lai to varētu kvalificēt kā “noteiktām prasībām atbilstošu ārvalstu pensiju plānu” (
qualifying overseas pension scheme
)
ITEPA
308.A panta izpratnē un tādējādi, lai tas ietilptu
WRPA 1999
11. panta piemērošanas jomā, ārvalstu pensiju plānam ir jāatbilst nosacījumiem, kas paredzēti 2004. gada Finanšu likuma 33. pielikuma 5. daļā, kuras 1. punktā ir noteikts:
“Šī pielikuma izpratnē ārvalstu pensiju shēmu uzskata par noteiktām prasībām atbilstošu ārvalstu pensiju shēmu, ja:
(a)
plāna administrators ir paziņojis nodokļu iestādēm, ka tas ir ārvalstu pensiju plāns, un šajā ziņā ir sniedzis jebkādus nodokļu iestāžu pieprasītos pierādījumus,
(b)
plāna administrators ir apņēmies ziņot nodokļu iestādēm, ja shēma vairs nav ārvalstu pensiju shēma,
c)
shēmas administratoram ir pienākums pret nodokļu iestādēm ievērot shēmas administratoram noteiktās prasības informēt par izmaksu veikšanu, un
[..].”
Noteikumi par maksātnespējas ietekmi uz tiesībām uz pensiju, kuri izriet no neapstiprinātām pensiju shēmām
WRPA 1999
12. pantā ir paredzēts:
“Maksātnespējas ietekme uz tiesībām uz pensiju: neapstiprinātās shēmas
(1)
Izdodot noteikumus, valsts sekretārs var tieši vai netieši paredzēt, ka personas tiesības, kas izriet no neapstiprinātās pensiju shēmas, ir izslēdzamas no maksātnespējīgā parādnieka mantas, ja pret šo personu ir izdots maksātnespējas rīkojums [..]
(2)
Saskaņā ar šo pantu pieņemtajos noteikumos var it īpaši paredzēt:
(a)
izslēgt tiesības, kas izriet neapstiprinātas pensiju shēmas, no personas īpašuma:
i)
ar rīkojumu, ko attiecībā uz viņa pieteikumu izdevusi noteikta tiesa, vai
ii)
saskaņā ar vienošanos, kas atbilst noteiktām prasībām, kas noslēgta starp personu un tās maksātnespējas administratoru;
(b)
iespēju, ka tiesa savu nolēmumu attiecībā uz šādu rīkojumu pamato ar:
i)
vajadzībām, kas personai un tās ģimenei nākotnē var rasties, un
ii)
iespējamību, ka viņš saņem pabalstus (pensiju vai citus pabalstus) atbilstoši savām tiesībām uz citām pensiju shēmām, un (ja tas tā ir), cik lielā mērā šie pabalsti šķiet pietiekami šādu vajadzību apmierināšanai; [..].”
Saskaņā ar
WRPA 1999
12. panta 2. punktu Noteikumu 2/2002 4.–6. pants ļauj maksātnespējai personai lūgt tiesu, kurā maksātnespējas procedūra ir sākta, pilnīgi vai daļēji izslēgt no maksātnespējīgā parādnieka mantas tiesības, kas tai izriet no neapstiprinātas pensiju shēmas, ņemot vērā vajadzības, kādas varētu būt personai un tās ģimenei nākotnē, vai noslēgt ar savu administratoru vienošanos, kas atbilst noteiktām prasībām un ir ar līdzīgu iedarbību.
Pamatlieta un prejudiciālie jautājumi
Pirms atzīšanas par maksātnespējīgu, M kungs ar MMC starpniecību, kas ir saskaņā ar Īrijas tiesībām dibināta sabiedrība, galvenokārt vai tikai Īrijā darbojās kā nekustamā īpašuma attīstītājs.
2002. gadā šī sabiedrība, saņemot M kunga vienreizējas prēmijas samaksu6 161256 EUR apmērā, ieviesa arodpensiju plānu kā apdrošināšanu, ko veica ILA un ko reglamentē Īrijas tiesības, saskaņā ar kuru pabalsti tiks maksāti dienā, kad M kungs pensionēsies, vai viņa priekšlaicīgas nāves dienā.
2009. gada 16. jūlijā M kungs un M kundze izveidoja
S Industries
, saskaņā ar Īrijas tiesībām dibinātu sabiedrību, kurā M kungs bija administrators līdz 2012. gada 14. aprīlim, kā arī darbinieks – no 2009. gada 1. decembra līdz 2011. gada 31. janvārim.
Ar publisku 2009. gada 31. augusta aktu
S Industries
ieviesa pensiju plānu, kuru reglamentē Īrijas tiesības un no kura labumu bija paredzēts gūt šīs sabiedrības darbiniekiem, bet patiesībā vienīgie dalībnieki bija M kungs, M kundze un viņu dēls RM (turpmāk tekstā – “pamatlietā aplūkotais pensiju plāns”).
Šis plāns tika īpaši izstrādāts tā, lai varētu tikt apstiprināts kā pensijas pabalstu plāns, kā tas noteikts Īrijas nodokļu tiesībās.
Ar 2009. gada 28. oktobra vēstuli Īrijas nodokļu iestādes informēja MH, ka šis plāns ir apstiprināts kā pensijas pabalstu plāns Īrijas nodokļu tiesību aktu izpratnē un stājās spēkā 2009. gada 30. augustā.
Ar 2009. gada 7. decembra cesijas aktu MMC nodeva ILA veikto apdrošināšanu MH, M kungam un M kundzei kā pamatlietā aplūkotā pensiju plāna administratoriem, lai ar šo plānu M kungam tiktu nodrošināta pensija, kas ir atbilstoša veiktajai apdrošināšanai. Tādēļ minētā apdrošināšana tika iekļauta pamatlietā aplūkotajā pensiju plānā.
2010. gada novembrī pēc Īrijas nekustamā īpašuma tirgus sabrukuma pret MMC pēc
National Asset Management Agency
(Valsts aktīvu pārvaldības aģentūra, Īrija) pieprasījuma, kas bija iegādājusies Īrijas Bankas kontos ierakstītos šīs sabiedrības parādus, tika sākts likvidācijas process Īrijā.
No 2011. gada februāra M kungs daļēji dzīvoja Londonā (Apvienotā Karaliste). No 2011. gada jūlija M kungs un M kundze pārcēlās uz pastāvīgu dzīvi Londonā.
Laikposmā līdz 2011. gada 31. augustam pamatlietā aplūkotā pensiju plāna administratori veica vairākus maksājumus M kungam, jo viņš bija sasniedzis 60 gadu vecumu 2010. gadā. Pēc pārcelšanās uz Apvienoto Karalisti iemaksas šajā plānā M kunga vai M kundzes vārdā netika veiktas.
Brīdī, kad M kungs pārcēlās uz Apvienoto Karalisti, viņam bija ievērojami personiski parādi, tostarp Valsts aktīvu pārvaldības aģentūrai, un kopējā prasījumu summa, kas bija jāsedz viņa mantai, kā norāda administratori, pārsniedza miljardu euro.
Ar 2011. gada 26. jūlija aktu M kungs tika atbrīvots no sava pamatlietā aplūkotā pensiju plāna administratora amata, MH un M kundzei paliekot par vienīgajiem šī plāna administratoriem.
No 2011. gada augusta M kungs nomāja birojus Londonā darījumu un nekustamo īpašumu būvniecības konsultāciju pakalpojumiem Apvienotajā Karalistē.
Ar 2012. gada 26. marta vēstuli M kunga nodokļu konsultants paziņoja Īrijas nodokļu iestādēm, ka viņš šobrīd dzīvo Londonā, un iesniedza Apvienotās Karalistes nodokļu iestādēm M kunga PVN deklarāciju par laikposmu, kas beidzas 2012. gada 31. jūlijā, kā arī viņa ienākumu deklarāciju par laikposmu, kas beidzas 2012. gada 5. aprīlī.
2012. gada 13. aprīlī
S Industries
tika reģistrēta saskaņā ar Apvienotās Karalistes tiesisko regulējumu, proti,
Companies Act 2006
(2006. gada Likums par sabiedrībām), kā ārvalstu sabiedrība, kas ir nodibinājusi uzņēmumu Apvienotajā Karalistē. No šīs sabiedrības reģistrācijas pieteikuma izriet, ka šī uzņēmuma darbības sākšanas datums bija 2011. gada 1. decembris, ka tās juridiskā adrese bija Londonā un ka M kungs bija sabiedrības administrators, bet M kundze – tās administratore un sekretāre.
2012. gada 2. novembrī
High Court of Justice (England & Wales)
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Apvienotā Karaliste) atzina M kungu par maksātnespējīgu pēc viņa paša šajā pašā datumā iesniegta lūguma.
Ar pieteikumu, kas iesniedzējtiesā iesniegts 2018. gada 1. novembrī, administratori pieprasīja, lai maksātnespējīgā parādnieka mantā tiktu iekļautas tiesības saistībā ar apdrošināšanu, kas iekļauta pamatlietā aplūkotajā pensiju plānā. Pēc administratoru domām, šīs apdrošināšanas vērtība 2020. gada 19. augustā esot bijusi 8462870,24 EUR, bet M kungs to apstrīd.
Savai aizstāvībai M kungs u.c. norādīja, ka Savienības tiesībās, it īpaši LESD 21., 45. un 49. pantā, Direktīvas 2004/38 24. pantā, kā arī Regulas Nr. 492/2011 7. panta 2. punktā ir noteikts, ka visas tiesības, kas izriet no pamatlietā aplūkotā pensiju plāna, ir izslēdzamas no maksātnespējīgā parādnieka mantas kā tiesības, kas izriet no
WRPA 1999
11. pantā paredzētās apstiprinātās pensiju shēmas. Pakārtoti viņi lūdz, lai iesniedzējtiesa saskaņā ar
WRPA 1999
12. pantu izdod rīkojumu par minēto tiesību izslēgšanu no maksātnespējīgā parādnieka mantas.
Attiecībā uz pamatlietā piemērojamo Apvienotās Karalistes tiesisko regulējumu iesniedzējtiesa vispirms norāda, ka nav strīda par to, ka pamatlietā aplūkotais pensiju plāns netika reģistrēts Apvienotās Karalistes nodokļu iestādēs saskaņā ar 2004. gada Finanšu likuma 153. pantu un ka tātad minētais pensiju plāns nav apstiprināta pensiju shēma, kura paredzēta
WRPA 1999
11. panta 2. punkta a) apakšpunktā un ar kuru saistītās tiesības ir izslēdzamas no maksātnespējīga parādnieka mantas atbilstoši 11. panta 1. punktam.
Turklāt šī tiesa norāda, ka
WRPA 1999
11.–16. panta mērķis ir nodrošināt, lai tiesības uz pensiju tiktu noteiktas un ar tām saistītā nodokļu priekšrocība tiktu piešķirta, lai sniegtu finansiālu atbalstu privātpersonām, tām pensionējoties nākotnē, nevis lai aizsargātu kreditoru finansiālās intereses privātpersonu maksātnespējas gadījumā pirms viņu pensionēšanās, un ka, izņemot tā saukto “pārmērīgo” iemaksu gadījumu, šīs tiesības tiek izslēgtas no maksātnespējīgā parādnieka mantas.
WRPA 1999
11. pants vispārīgi esot piemērojams tikai nodokļu vajadzībām apstiprinātiem plāniem, jo viena no šo plānu iezīmēm ir tāda, ka pabalsti, ko var izmaksāt saskaņā ar šiem plāniem, ir ierobežoti.
Savukārt pabalsti, kurus var izmaksāt atbilstoši tādiem neapstiprinātiem plāniem, kuri ir minēti
WRPA 1999
12. pantā, neesot ierobežoti, un tas, pēc iesniedzējtiesas domām, varētu izskaidrot iemeslu, kādēļ tie tiek izslēgti no maksātnespējīgā parādnieka mantas nevis pilnībā, bet tikai ievērojot maksātnespējīgās personas un tās ģimenes saprātīgas vajadzības un ar maksātnespējas administratoru vai tiesas, kurai šajā ziņā ir piešķirta rīcības brīvība, piekrišanu.
Saskaņā ar 2004. gada Finanšu likuma 153. pantu tāda ārvalstu pensiju plāna kā pamatlietā aplūkotā pensiju plāna reģistrācija, kuras rezultātā saskaņā ar
WRPA 1999
11. panta 1. punktu no maksātnespējīgā parādnieka mantas tiek izslēgtas no šī plāna izrietošās tiesības, principā esot iespējama. Tā radot tādas nodokļu priekšrocības kā plānā veikto iemaksu, kā arī no tā izrietošo ienākumu un kapitāla pieauguma atbrīvojums no nodokļa, bet radot arī neērtības, it īpaši tādas kā maksājumu, kurus no plāna var izmaksāt, lai nerastos nodokļu parāds, ierobežojums.
Līdz ar to šāda reģistrācija esot nevis vienkārša formalitāte, bet gan rīcība, kas rada nopietnas sekas.
Turklāt esot acīmredzams, ka Eiropas Savienības dalībvalstu pilsoņi vairāk nekā Apvienotās Karalistes pilsoņi ir ieguvuši tiesības uz pensiju atbilstoši shēmām, kuras nav reģistrētas saskaņā ar 2004. gada Finanšu likuma 153. pantu.
Šajā ziņā iesniedzējtiesa uzskata, ka tāda pensiju plāna administratori, kas ir veidots tā, lai atbilstu Īrijas nodokļu tiesību aktos paredzētajiem apstiprināšanas nosacījumiem, kāds ir pamatlietā aplūkotais pensiju plāns, ne vienmēr varētu vēlēties, lai šis plāns atbilstu arī Apvienotās Karalistes nodokļu tiesību aktos paredzētajiem apstiprināšanas nosacījumiem.
Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka pensiju plāns, tā kā tas atbilst šī sprieduma 14. punktā minētajos 2006. gada noteikumos paredzētajiem nosacījumiem, it īpaši, ja tas ir arodpensiju plāns, kuru kontrolē institūcija, kas ir izveidota valstī vai teritorijā, kurā tas ir reģistrēts, var tikt kvalificēts kā “ārvalstu pensiju plāns” 2004. gada Finanšu likuma 150. panta 7. punkta izpratnē.
Tomēr, tā kā attiecīgā pensiju plāna administratori nebija veikuši nepieciešamos pasākumus, lai šis plāns atbilstu 2004. gada Finanšu likuma 33. pielikuma 5.1. punktā minētajiem nosacījumiem it īpaši par to, ka Apvienotās Karalistes nodokļu iestādēm tiek paziņots par plānu, tām tiek pierādīts, ka tas ir pensiju plāns, un ir apņemšanās ievērot šo iestāžu informēšanas prasības, minēto plānu nevar kvalificēt kā “noteiktām prasībām atbilstošu pensiju shēmu”
ITEPA
308.A panta izpratnē, un tādēļ no šī plāna izrietošās tiesības nebūtu jāizslēdz no maksātnespējīgā parādnieka mantas atbilstoši
WRPA

11. panta 1. punktam.
Lai gan, protams, šos nosacījumus neesot grūti izpildīt un praksē tie nenozīmējot īpaši stingru nosacījumu ievērošanu, parasti pensiju plāna administratori neesot ieinteresēti veikt nepieciešamos pasākumus, lai plāns varētu kļūt par “noteiktām prasībām atbilstošu pensiju shēmu”
ITEPA
308.A panta izpratnē.
Citādi būtu tikai tādā situācijā – kāda tomēr nav pamatlietā –, kad ir paredzēts, ka iemaksas plānā veic tādi dalībnieki vai tās tiek veiktas tādu dalībnieku vārdā, kuri ir pārcēlušies uz dzīvi Apvienotajā Karalistē.
Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka, lai gan pamatlietā aplūkotais pensiju plāns var tikt kvalificēts kā “neapstiprināts pensiju plāns”
WRPA 1999
12. panta izpratnē, noteikumi, kas reglamentē no šāda plāna izrietošo tiesību izslēgšanu no maksātnespējīgā parādnieka mantas, ir mazāk labvēlīgi no maksātnespējīgas personas viedokļa, jo tie paredz shēmu, kas nodrošina mazāku maksātnespējīgās personas tiesību uz pensiju aizsardzību nekā shēma, kas attiecībā uz apstiprinātiem pensiju plāniem ir paredzēta
WRPA 1999
11. pantā.
Turpinājumā, saistībā ar pamatlietā aplūkotās situācijas analīzi saskaņā ar Savienības tiesībām iesniedzējtiesa uzskata, ka galvenais jautājums ir par to, vai valsts tiesību normas attiecībā uz tiesību uz pensiju izslēgšanu no maksātnespējīgā parādnieka mantas var jebkādā veidā ietekmēt tiesības veikt uzņēmējdarbību vai arī uz tām var citādi attiekties LESD 49. pants.
Minētā tiesa norāda, ka M kungs u.c. šajā ziņā ir apgalvojuši, ka nav nedz jāpierāda, ka minētajām valsts tiesību normām var būt atturoša ietekme uz brīvību veikt uzņēmējdarbību, nedz arī jāsalīdzina migrējoša darba ņēmēja situācija uzņemošajā un izcelsmes dalībvalstī.
Drīzāk ir jāsalīdzina migrējoša darba ņēmēja situācija uzņemošajā dalībvalstī ar valsts pilsoņu situāciju šajā pašā dalībvalstī. Tiesību uz pensiju izslēgšana no tādas maksātnespējīgas personas mantas, kura ir izmantojusi savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, esot LESD 49. pantā, lasot to kopā ar Direktīvas 2004/38 24. pantu, garantētā “sociālā priekšrocība”.
Savukārt administratori iesniedzējtiesā apgalvo, ka attiecīgās valsts tiesību normas, it īpaši
WRPA 1999
11. panta normas, pat pašas par sevi nav šķērslis M kunga tiesībām veikt uzņēmējdarbību. Proti, tās acīmredzami neesot atturējušas viņu no šo tiesību īstenošanas. Turklāt neesot pierādīts, ka šīs tiesību normas kopumā būtu mazāk labvēlīgas nekā atbilstošās Īrijas tiesību normas. Attiecībā uz Direktīvas 2004/38 24. pantu, LESD 21. panta piemērošanas nolūkos esot jāņem vērā atšķirības valsts tiesību aktos, kas attiecas uz maksātnespēju, ciktāl tie nav tikuši saskaņoti Savienības tiesību līmenī.
Visbeidzot, iesniedzējtiesa norāda, ka tā ir nonākusi pie provizoriska secinājuma, ka maksātnespējas ietekme uz tiesībām uz pensiju, kuras savā izcelsmes dalībvalstī ir uzkrājusi persona, kas izmanto tiesības veikt uzņēmējdarbību kā pašnodarbināta persona citā dalībvalstī, pirms tur tiek atzīta par maksātnespējīgu, ir pietiekami cieši saistīta ar minēto tiesību izmantošanu, lai uz to attiektos LESD 49. pants.
Šī tiesa uzskata, ka Apvienotās Karalistes tiesību normas attiecībā uz tiesību uz pensiju izslēgšanu no maksātnespējīgā parādnieka mantas, saskaņā ar kurām
WRPA 1999
11. pantā paredzētā pilnīgā aizsardzība var tikt piemērota tikai tiem, kuri tiesības ir ieguvuši no apstiprinātām pensiju shēmām, lai gan tās nav skaidri noteiktas ar atsauci uz pilsonību, var attiekties uz ievērojami lielāku to dalībvalstu pilsoņu daļu, kuri īsteno savas tiesības veikt uzņēmējdarbību Apvienotajā Karalistē, nekā uz Apvienotās Karalistes pilsoņiem, un līdz ar to ietver diskrimināciju sociālās priekšrocības izmantošanā, kas ir aizliegta saskaņā ar LESD 49. pantu un Direktīvas 2004/38 24. pantu.
Turklāt iesniedzējtiesa uzskata, ka šāda diskriminācija, ja Tiesa to konstatētu, atbildot uz tās jautājumiem, var tikt novērsta, veicot
WRPA 1999
11. panta tādu interpretāciju atbilstoši Savienības tiesībām, saskaņā ar kuru šīs tiesību normas piemērošana tiek attiecināta arī uz citas dalībvalsts nodokļu iestāžu apstiprinātu vai reģistrētu pensiju plānu, jo šāda interpretācija būtu saderīga ar attiecīgo tiesību normu mērķi, kas ir vērsts uz to, lai nodrošinātu, ka tiesības uz pensiju maksātnespējas gadījumā tiek pilnībā aizsargātas tikai tad, ja tās izriet no tādām shēmām, kuras ir apstiprinājušas, reģistrējušas vai atzinušas tās dalībvalsts kompetentās nodokļu iestādes, kurās tās ir reģistrētas.
Šādos apstākļos
High Court of Justice (England & Wales), Chancery Division (business and property courts, insolvency and companies list)
(Augstā tiesa (Anglija un Velsa), Kanclera kompetences lietu departaments (komerclietu un īpašuma lietu tiesas, maksātnespējas un sabiedrību reģistrs), Apvienotā Karaliste) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādus prejudiciālus jautājumus:
“1)
Situācijā, kad kādas dalībvalsts valstspiederīgais ir izmantojis LESD 21., 49. pantā un [Direktīvā 2004/38] paredzētās tiesības, pārceldamies vai sākdams veikt uzņēmējdarbību Apvienotajā Karalistē, vai minētajām normām atbilst [
WRPA 1999
] 11. panta noteikumi, saskaņā ar kuriem no maksātnespējīgas personas mantas tiesības uz pensiju – tostarp tiesības, kas piešķirtas un apstiprinātas nodokļu iestādēs citā dalībvalstī, – tiek izslēgtas vienīgi tad, ja pensiju shēma maksātnespējas brīdī ir bijusi reģistrēta saskaņā ar [2004.gada Finanšu likuma] 153. pantu vai paredzēta [Noteikumu 2/2002] 2. pantā un tādējādi ir apstiprināta nodokļu iestādēs Apvienotajā Karalistē?
2)
Atbildot uz [šo] jautājumu, vai būtu svarīgi vai nepieciešams:
a)
noteikt, vai fiziskā persona ir pārcēlusies uz Apvienoto Karalisti, lai, galvenokārt, pieteiktu savu maksātnespēju Apvienotajā Karalistē?
b)
ņemt vērā i) aizsardzību, kas maksātnespējīgai personai varētu būt pieejama attiecībā uz neapstiprinātajiem pensiju plāniem saskaņā ar
WRPA 1999
12. pantu, un ii) maksātnespējas procedūras administratoru iespēju piedzīt summas attiecībā uz apstiprinātām pensiju shēmām?
c)
ņemt vērā prasības, kas attiecas uz pensiju shēmām, kas reģistrētas un apstiprinātas nodokļu iestādēs Apvienotajā Karalistē?”
Par prejudiciālajiem jautājumiem
Ievada apsvērumi
Vispirms ir jānorāda, pirmkārt, ko apgalvo arī iesniedzējtiesa, ka Tiesai saskaņā ar Līguma par Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotās Karalistes izstāšanos no Eiropas Savienības un Eiropas Atomenerģijas kopienas (
OV 2020, L 29, 7. lpp.
; turpmāk tekstā – “Izstāšanās līgums”) 86. panta 2. punktu joprojām ir kompetence sniegt prejudiciālu nolēmumu par šo lūgumu, jo tas bija iesniegts pirms pārejas perioda beigām, proti, laikposmā, kas beidzās 2020. gada 31. decembrī.
Turklāt, tā kā nav strīda par to, ka M kungs ir Savienības pilsonis viņa Īrijas pilsonības dēļ, kurš saskaņā ar Savienības tiesībām ir īstenojis savas tiesības uzturēties Apvienotajā Karalistē pirms minētā pārejas perioda beigām un turpina tur uzturēties pēc šī laikposma, viņam saskaņā ar Izstāšanās līguma 10. panta 1. punkta a) apakšpunktu ir tiesības uz šajā līgumā paredzēto aizsardzību.
Tādējādi saskaņā ar Izstāšanās līguma 25. panta 1. punktu M kungam kā pašnodarbinātai personai viņa “uzņēmējvalstī”, proti, Apvienotajā Karalistē, ievērojot LESD 51. un 52. pantā noteiktos ierobežojumus, kuriem nav nozīmes pamatlietā, ir tostarp LESD 49. pantā garantētās tiesības, kuru vidū ir “tiesības sākt un veikt darbības kā pašnodarbinātām personām”.
Otrkārt, tā kā iesniedzējtiesa vēlas saņemt atbildi uz tās jautājumiem, ņemot vērā LESD 21. un 49. pantu, kā arī Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktu, ir jānosaka, kuras no šīm tiesību normām ir piemērojamas tādā situācijā, kāda ir aplūkota pamatlietā.
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru LESD 21. panta 1. punkts, kurā vispārīgi ir noteiktas ikviena Savienības pilsoņa tiesības brīvi pārvietoties un uzturēties dalībvalstu teritorijā, ir precizēts LESD 45. pantā par darba ņēmēju brīvu pārvietošanos, LESD 49. pantā par brīvību veikt uzņēmējdarbību un LESD 56. pantā par pakalpojumu sniegšanas brīvību. Tādējādi, ja pamatlietai ir piemērojams LESD 45., 49. vai 56. pants, Tiesai nebūs jālemj par LESD 21. panta interpretāciju (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 11. septembris, Schwarz un Gootjes‑Schwarz,
C‑76/05
,
EU:C:2007:492
,
34.
punkts, kā arī 2007. gada 11. septembris, Komisija/Vācija,
C‑318/05
,
EU:C:2007:495
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Būtu jāpiebilst, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras tāpat izriet, ka dalībvalsts pilsoņu brīvība veikt uzņēmējdarbību citā dalībvalstī ietver tiesības sākt un izvērst darbības kā pašnodarbinātām personām (spriedumi, 2006. gada 21. februāris, Ritter‑Coulais,
C‑152/03
,
EU:C:2006:123
,
19.
punkts, kā arī 2019. gada 14. marts, Jacob un Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
,
21.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Dalībvalstu valstspiederīgajiem it īpaši ir ar LESD tieši piešķirtas tiesības atstāt savu izcelsmes valsti, lai dotos uz citas dalībvalsts teritoriju un tur uzturētos ar nolūku tajā veikt kādu saimniecisku darbību (spriedums, 2008. gada 1. aprīlis, Gouvernement de la Communauté française un gouvernement wallon,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
,
44.
punkts).
Ņemot vērā šos principus, ir jākonstatē, ka uz pamatlietu neapšaubāmi attiecas LESD 49. pants.
Nav strīda par to, ka, pirms M kungs tika atzīts par maksātnespējīgu Apvienotajā Karalistē, viņš bija devies prom no Īrijas – kur bija veicis saimniecisko darbību kā pašnodarbināta persona galvenokārt vai pat tikai Īrijas tirgū –, lai pārceltos uz pastāvīgu dzīvi Apvienotajā Karalistē un tur veiktu šo pašu darbību šīs valsts tirgū.
Papildus – uz pamatlietu attiecas tiesības uz pensiju, kuras M kungs ieguvis no pensiju plāna un kuras izriet no pašnodarbinātas personas darbības, kas veikta viņa izcelsmes dalībvalstī, pirms viņš bija apmeties uz dzīvi uzņēmējā dalībvalstī (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2019. gada 14. marts, Jacob un Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
,
22.
punkts).
No tā izriet, ka LESD 49. pants ir skaidri piemērojams tādiem faktiem, kādi ir pamatlietā, līdz ar to saskaņā ar šī sprieduma 61. punktā minēto judikatūru Tiesai nav jālemj par LESD 21. panta interpretāciju.
Tas pats attiecas uz Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punktu, kurā ir atspoguļots LESD 18. pants, nostiprinot vispārējo nediskriminācijas pilsonības dēļ principu, kas ir piemērojams visiem Savienības pilsoņiem, kuri uzturas uzņēmējas dalībvalsts teritorijā saskaņā ar šo direktīvu.
Proti, tā kā Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punkts atbilstoši tā formulējumam ir piemērojams tikai, “ievērojot īpašus noteikumus, kas skaidri paredzēti Līgumā un sekundārajos tiesību aktos”, šo tiesību normu nevar autonomi piemērot, ja pastāv konkrēta LESD paredzēta nediskriminācijas norma, kas ir piemērojama attiecīgajai situācijai (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2020. gada 6. oktobris, JobcenterKrefeld,
C‑181/19
,
EU:C:2020:794
,
78.
punkts un tajā minētā judikatūra).
No judikatūras izriet, ka nediskriminācijas pilsonības dēļ princips ir ieviests ar īpašu noteikumu, it īpaši darba ņēmēju brīvas pārvietošanās jomā ar LESD 45. pantu, brīvības veikt uzņēmējdarbību jomā ar LESD 49. pantu un pakalpojumu sniegšanas brīvības jomā ar LESD 56.–62. pantu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2011. gada 24. maijs, Komisija/Luksemburga,
C‑51/08
,
EU:C:2011:336
,
80.
punkts, kā arī 2019. gada 18. jūnijs, Austrija/Vācija,
C‑591/17
,
EU:C:2019:504
,
40.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tā kā uz pamatlietā aplūkoto situāciju skaidri attiecas nediskriminācijas pilsonības dēļ princips, kas brīvības veikt uzņēmējdarbību jomā ir ieviests ar LESD 49. pantā ietverto īpašo noteikumu, Tiesai nav jālemj par Direktīvas 2004/38 24. panta 1. punkta interpretāciju.
Līdz ar to prejudiciālie jautājumi ir jāizskata, ņemot vērā tikai LESD 49. pantu.
Tādējādi ir jāuzskata, ka, uzdodot abus savus jautājumus, kuri ir jāizskata kopā, iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tam pretrunā ir tāda dalībvalsts tiesību norma, saskaņā ar kuru no pensiju plāna izrietošu tiesību uz pensiju principā pilnīga un automātiska izslēgšana no maksātnespējīgā parādnieka mantas ir atkarīga no prasības par to, ka maksātnespējas brīdī attiecīgais plāns nodokļu vajadzībām ir ticis apstiprināts šajā valstī, ja šī prasība ir paredzēta situācijā, kad Savienības pilsonim, kurš pirms savas maksātnespējas ir īstenojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, apmetoties uz pastāvīgu dzīvi šajā pašā valstī, lai tur veiktu saimniecisko darbību kā pašnodarbināta persona, ir tiesības uz pensiju, kuras izriet no pensiju plāna, kas ir izveidots un apstiprināts nodokļu vajadzībām viņa izcelsmes dalībvalstī.
Par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojuma esamību
Vispirms ir jāatgādina, kā tas izriet no lūguma sniegt prejudiciālu nolēmumu, ka pamatlieta attiecas uz Īrijas pilsoni M kungu, attiecībā uz kuru Apvienotajā Karalistē saskaņā ar Regulas Nr. 1346/2000 3. pantu tika sākta maksātnespējas procedūra, jo viņš turp bija pārcēlies uz dzīvi un pārcēlis turp savu galveno interešu centru pēc savas darbības pārcelšanas nekustamo īpašumu nozarē, pirms tajā tika atzīts par maksātnespējīgu.
Šajā ziņā ir jāuzsver – tas, ka saskaņā ar Regulas Nr. 1346/2000 4. pantā paredzēto noteikumu par piemērojamiem tiesību aktiem
WRPA 1999
11. pants ir piemērojams kā
lex fori concursus
noteikums, nekādā ziņā nenozīmē, ka uz šo tiesību norma neattiektos tās atbilstības LESD garantētajām pamatbrīvībām pārbaude.
Proti, lai gan materiālās maksātnespējas tiesības, kas nav saskaņotas Savienības tiesību līmenī, šobrīd joprojām liela mērā ietilpst dalībvalstu kompetencē, tām tomēr šī kompetence ir jāīsteno, ievērojot Savienības tiesības, tostarp LESD garantētās pamatbrīvības.
Kā paskaidro iesniedzējtiesa, Apvienotās Karalistes tiesību normās maksātnespējas jomā, kuras reglamentē to īpašumu, kas ir atsavināšanas priekšmets, būtībā ir paredzēti divi maksātnespējīgas personas tiesību uz pensiju aizsardzības veidi.
Pirmā aizsardzība, ko M kungs u.c. dēvē par “zelta aizsardzību”, kura ir paredzēta
WRPA 1999
11. pantā attiecībā uz tiesībām, kas izriet no “apstiprinātām pensiju shēmām”, kurās ietilpst saskaņā ar 2004. gada Finanšu likuma 153. pantu reģistrētie pensiju plāni, un “noteiktām prasībām atbilstoši ārvalstu pensiju plāni”
ITEPA
308.A panta izpratnē, ir pilnīga aizsardzība, ciktāl principā visas tiesības uz pensiju tiek izslēgtas no maksātnespējīgā parādnieka mantas, kā arī automātiska aizsardzība, ciktāl maksātnespējīgai personai ir tiesības uz šādu izslēgšanu, ja ir izpildīti nodokļu tiesiskā regulējuma nosacījumi saistībā ar attiecīgo plānu, pat ja atbilstoši
WRPA 1999
11. pantā paredzētajai aizsardzībai, pirmkārt, par “pārmērīgām” dēvētas iemaksas administratori var atgūt par labu maksātnespējīgā parādnieka mantai un, otrkārt, maksājumi, ko plāna administrators var veikt, lai nerastos nodokļu parāds, ir ierobežoti.
Savukārt otrā aizsardzība, ko M kungs u.c. dēvē par “bronzas aizsardzību”, kas paredzēta
WRPA

12. pantā attiecībā uz tiesībām, kuras izriet no “neapstiprinātām pensiju shēmām”, ir daļēja aizsardzība, ciktāl tiesības uz pensiju tiek izslēgtas no maksātnespējīgā parādnieka mantas, tikai ievērojot maksātnespējīgās personas un tās ģimenes vajadzības nākotnē, kā arī diskrecionāra aizsardzība, ciktāl maksātnespējīgajai personai ir jāpieprasa tiesības uz šo izslēgšanu, kuras piešķir vai nu maksātnespējas administrators, vai ar izslēgšanas rīkojumu, ko pieņem tiesa, kurai šajā ziņā ir piešķirta rīcības brīvība.
Saistībā ar jautājumu, vai tādā situācijā kā pamatlietā
WRPA 1999
11. pants, atsakot tiesību uz pensiju izslēgšanu no maksātnespējīgā parādnieka mantas, kā tas ir paredzēts šajā tiesību normā, ietver LESD 49. pantā nostiprinātās brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu, ir jānorāda, ka ar šo pantu dalībvalsts pilsoņiem tiek nodrošināta tāda pati attieksme kā pret šīs valsts pilsoņiem, kuri vēlas veikt darbību kā pašnodarbinātas personas citā dalībvalstī, un aizliedz jebkādu diskrimināciju pilsonības dēļ, kas ir šķērslis piekļūt šādai darbībai vai to veikt. Tādējādi ir aizliegtas jebkādas neērtības pašnodarbinātu personu darbībā, ko veic citu dalībvalstu valstspiederīgie, kas izpaužas kā atšķirīga attieksme pret citu dalībvalstu pilsoņiem salīdzinājumā ar attiecīgās dalībvalsts pilsoņiem, kas paredzēta dalībvalsts normatīvajos vai administratīvajos aktos vai kas izriet no šādas tiesību normas vai administratīvās prakses piemērošanas (šajā nozīmē skat. spriedumu, 1999. gada 8. jūnijs, Meeusen,
C‑337/97
,
EU:C:1999:284
,
27.
punkts).
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru gan LESD 45. pantā, gan Regulas Nr. 492/2011 7. pantā ietvertais vienlīdzīgas attieksmes noteikums aizliedz ne tikai acīmredzamu diskrimināciju pilsonības dēļ, bet arī jebkura veida slēptu diskrimināciju, kas, piemērojot citus nošķiršanas kritērijus, faktiski rada to pašu rezultātu (spriedums, 2019. gada 10. oktobris, Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
,
23.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā kontekstā Tiesa ir precizējusi, ka valsts tiesību norma – izņemot, ja tā ir objektīvi pamatota un samērīga ar sasniedzamo mērķi –, pat ja tā ir piemērojama bez izšķirības visiem darba ņēmējiem neatkarīgi no pilsonības, ir atzīstama par netieši diskriminējošu, ja tā pēc savas būtības var vairāk ietekmēt darba ņēmējus no citām dalībvalstīm nekā pašmāju darba ņēmējus un tādējādi draud radīt nelabvēlīgāku stāvokli īpaši pirmajiem (spriedums, 2019. gada 10. oktobris, Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
,
24.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Lai valsts tiesību normu varētu atzīt par netieši diskriminējošu, nav nepieciešams, lai tā radītu labvēlīgāku stāvokli visiem attiecīgās valsts pilsoņiem vai radītu nelabvēlīgāku stāvoklī tikai citu dalībvalstu pilsoņiem, izņemot šīs valsts pilsoņus (spriedums, 2013. gada 5. decembris, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken,
C‑514/12
,
EU:C:2013:799
,
27.
punkts).
Šajā ziņā nav arī jāpierāda, ka ar aplūkoto valsts tiesību normu praktiski tiek skarta ievērojami lielāka migrējošo darba ņēmēju daļa. Pietiek konstatēt, ka šī tiesību norma var radīt šādas sekas (spriedums, 2014. gada 18. decembris, Larcher,
C‑523/13
,
EU:C:2014:2458
,
33.
punkts; skat. šajā ziņā arī spriedumu, 2020. gada 2. aprīlis, PF u.c.,
C‑830/18
,
EU:C:2020:275
,
31.
un
32.
punkts).
Lai gan principi, kas ir nostiprināti šī sprieduma 80.–84. punktā atgādinātajā judikatūrā, kas ir M kunga izvirzītās argumentācijas pamatā un ko iesniedzējtiesa būtībā uzskata par atbilstošu savā pamatlietas pagaidu novērtējumā, protams, ir tikuši izstrādāti it īpaši pēc 1996. gada 23. maija sprieduma O’Flynn (
C‑237/94
,
EU:C:1996:206
,
21.
punkts) saistībā ar vienlīdzīgas attieksmes noteikuma īpašo kontekstu, kas ir iekļauts gan LESD 45. pantā, gan Regulas Nr. 492/2011 7. pantā, tie neattiecas tikai uz migrējošiem darba ņēmējiem, bet saskaņā ar LESD 49. pantu
mutatis mutandis
attiecas arī uz tādam migrējošām pašnodarbinātām personām kā M kungs (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2019. gada 14. marts, Jacob un Lennertz,
C‑174/18
,
EU:C:2019:205
,
23.
punkts).
No Tiesas pastāvīgās judikatūras arī izriet, ka visu Līguma noteikumu par personu brīvu pārvietošanos mērķis ir atvieglot Savienības pilsoņu visu veidu profesionālās darbības veikšanu visā Savienības teritorijā un tie nepieļauj tādus pasākumus, kuri var radīt mazāk labvēlīgus apstākļus šiem pilsoņiem, ja tie vēlas veikt saimniecisko darbību citas dalībvalsts teritorijā (spriedumi, 2006. gada 21. februāris, Ritter‑Coulais,
C‑152/03
,
EU:C:2006:123
,
33.
punkts, un 2008. gada 1. aprīlis, Gouvernement de la Communauté française un gouvernement wallon,
C‑212/06
,
EU:C:2008:178
,
44.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra).
Ņemot vērā šī sprieduma 80.–84. punktā atgādinātajā judikatūrā nostiprinātos principus, ir jākonstatē, kā būtībā to ir darījusi iesniedzējtiesa, ka, lai gan tas ir vienādi piemērojams gan migrējošiem darba ņēmējiem, gan pašmāju darba ņēmējiem,
WRPA 1999
11. pantā paredzētās iespējas nepiešķiršana šīs tiesību normas būtības dēļ un it īpaši tāpēc, ka tajā nav atļauts pieprasīt ārvalstu pensiju plāna apstiprināšanu pēc maksātnespējas – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, tas praktiski var skart ievērojami lielāku migrējošo darba ņēmēju daļu nekā pašmāju darba ņēmējus un līdz ar to pastāv risks, ka tas radīs īpaši nelabvēlīgus apstākļus pirmajiem minētajiem, tādējādi šī valsts tiesību norma ir jāuzskata par netieši diskriminējošu, ja vien tā nav objektīvi pamatota un samērīga ar tai izvirzīto mērķi.
Proti, kā norāda iesniedzējtiesa, pašmāju pašnodarbinātajām personām parasti ir piemērojama
WRPA 1999
11. pantā paredzētā aizsardzība attiecībā uz viņu tiesībām uz pensiju, kas izriet no Apvienotajā Karalistē izveidotiem un uzkrātiem pensiju plāniem, jo visbiežāk nodokļu priekšrocību dēļ, kas no tiem izriet saskaņā ar Apvienotās Karalistes nodokļu tiesībām, šie plāni tiks reģistrēti saskaņā ar 2004. gada Finanšu likuma 153. pantu un tādējādi tiks apstiprināti Apvienotajā Karalistē nodokļu vajadzībām.
Savukārt migrējošām pašnodarbinātajām personām vairumā gadījumu būs tiesības uz pensiju, kas izriet no pensiju plāniem, kuri ir izveidoti un apstiprināti nodokļu vajadzībām viņu izcelsmes dalībvalstī vai kādā citā dalībvalstī, kurā tās ir ekonomiski aktīvas, un kuri parasti netiks apstiprināti nodokļu vajadzībām Apvienotajā Karalistē, un tādēļ, ņemot vērā arī neiespējamību iesniegt apstiprināšanas pieteikumu pēc maksātnespējas attiecībā uz šiem pašiem plāniem,– un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai –, no šiem plāniem izrietošas tiesības uz pensiju iegūs visbiežāk tikai
WRPA

12. pantā paredzēto aizsardzību attiecībā uz neapstiprinātām pensiju shēmām, kas ir acīmredzami ierobežotāka.
Iesniedzējtiesa uzskata, ka šādu ārvalstu pensiju plānu administratori parasti neveic nepieciešamos pasākumus, pat ja tie paši par sevi nav grūti izpildāmi, lai šie plāni turklāt tiktu apstiprināti Apvienotajā Karalistē un lai tiktu nodrošinātas atsevišķu to dalībnieku individuālās vajadzības, reģistrējot attiecīgo plānu saskaņā ar 2004. gada Finanšu likuma 153. pantu vai izpildot nosacījumus, kas izvirzīti, lai šie plāni būtu “noteiktām prasībām atbilstošas pensiju shēmas”
ITEPA
308.A panta izpratnē.
Iesniedzējtiesa tomēr norāda, ka tādu ārvalstu pensiju plānu kā pamatlietā reģistrācija saskaņā ar 2004. gada Finanšu likuma 153. pantu principā ir iespējama, bet tā ir rīcība, kas var radīt nopietnas sekas, jo tā nozīmētu zināmus nelabvēlīgus nosacījumus, it īpaši saistībā ar to maksājumu ierobežojumu, kurus var veikt no plāna, lai nerastos nodokļu parāds.
Šī tiesa arī norāda, ka, lai gan praksē prasības, kas tiek izvirzītas, lai šādi ārvalstu pensiju plāni tiktu apstiprināti kā “noteiktām prasībām atbilstoša pensiju shēma”,
ITEPA
308.A panta izpratnē nenozīmē īpaši stingru prasību ievērošanu, tomēr vispārīgi šo plānu administratoriem nav ieinteresētības veikt nepieciešamos pasākumus, lai tie atbilstu izvirzītajiem nosacījumiem, izņemot – un tas tā neesot pamatlietā –, ja ir paredzēts, ka iemaksas plānā veic tādi dalībnieki, kuri ir apmetušies uz dzīvi Apvienotajā Karalistē, vai tās tiek veiktas viņu vārdā.
Šādos apstākļos ir jāsecina, ka
WRPA 1999
11. pants, ciktāl tajā principā pilnīga un automātiska tiesību uz pensiju izslēgšana no maksātnespējīgā parādnieka mantas ir atkarīga no prasības par iepriekšēja pensiju plāna, no kura izriet šīs tiesības, apstiprinājuma saņemšanu nodokļu vajadzībām, tostarp tad, ja – kā tas ir pamatlietā – tas ir pensiju plāns, kas ir izveidots un jau ir apstiprināts attiecīgā Savienības pilsoņa izcelsmes dalībvalstī pirms viņa pārcelšanās uz pastāvīgu dzīvi Apvienotajā Karalistē, ir pretējs LESD 49. pantā paredzētajam vienlīdzīgas attieksmes noteikumam un tādējādi ir šķērslis brīvībai veikt uzņēmējdarbību, kas ir aizliegts ar šo tiesību normu, ja vien šis šķērslis nav attaisnots atbilstoši Savienības tiesībām.
Šī interpretācija administratoru izvirzītajos argumentos netiek apšaubīta.
Pirmkārt, ir jānoraida arguments, kas būtībā izriet no Tiesas pastāvīgās judikatūras, it īpaši no 2000. gada 27. janvāra sprieduma Graf (
C‑190/98
,
EU:C:2000:49
) 24. un 25. punkta, saskaņā ar kuru nevar apgalvot, ka pamatlietā aplūkotais valsts tiesiskais regulējums var atturēt pašnodarbinātu personu no tās brīvības veikt uzņēmējdarbību izmantošanas, ja vēlākas maksātnespējas gadījumā uzņemošajā dalībvalstī tās tiesības uz pensiju var nesaņemt atbilstošu aizsardzību, jo šīs brīvības īstenošanas brīdī maksātnespēja būtu uz nākotni vērsts un hipotētisks notikums, kas šīs judikatūras izpratnē ir jāuzskata par pārāk nejaušu un netiešu apstākli.
Proti, Savienības pilsoņa izcelsmes dalībvalstī uzkrāto tiesību uz pensiju atbilstoša aizsardzība maksātnespējas gadījumā ir faktors, ko šis pilsonis var ņemt vērā, pieņemot lēmumu par pārcelšanos uz citu dalībvalsti, lai tur pastāvīgi veiktu profesionālo darbību, it īpaši, ja šis pilsonis jau ir uzkrājis tiesības uz pensiju savā izcelsmes dalībvalstī vai citā dalībvalstī, kurā viņš ir bijis ekonomiski aktīvs.
Līdz ar to migrējošas ekonomiski aktīvas pašnodarbinātas personas maksātnespēju, ja tā vispārīgi ir uz nākotni vērsts un hipotētisks notikums brīdī, kad šī persona īsteno savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, nevar uzskatīt par pārāk nejaušu un netiešu apstākli, lai izslēgtu to, ka attiecīgais valsts pasākums varētu radīt šķēršļus brīvībai veikt uzņēmējdarbību.
Otrkārt, nevar piekrist arī argumentācijai, saskaņā ar kuru personai, kas brīvprātīgi pārceļas uz citu dalībvalsti, lai tajā atzītu savu maksātnespēju, vai, zinādama par savu iespējamo maksātnespēju šajā valstī, nekādā ziņā nevarētu atļaut apstrīdēt šīs dalībvalsts maksātnespējas režīmu, kas ir
lex fori concursus
, pamatojoties uz LESD garantēto pamatbrīvību.
Pat pieņemot, ka M kungam, apmetoties uz dzīvi Apvienotajā Karalistē, būtu bijis nodoms tajā atzīt savu maksātnespēju, lai tostarp vai galvenokārt varētu izmantot noteiktas priekšrocības, ko sniedz Apvienotās Karalistes maksātnespējas tiesību akti, kā, piemēram, salīdzinoši īss 12 mēnešu termiņš, pēc kura maksātnespējīgā persona principā atbrīvojas no maksātnespējas, lai gan, kā norāda administratori, šis termiņš Īrijā esot divpadsmit gadi, ir jākonstatē, ka Tiesas rīcībā esošajos lietas materiālos nav neviena elementa, kas ļautu secināt, ka Tiesas judikatūras izpratnē ir notikusi “tiesību ļaunprātīga izmantošana” vai jebkāda “krāpšana”, ko veicis M kungs (skat. it īpaši spriedumu, 1999. gada 9. marts, Centros,
C‑212/97
,
EU:C:1999:126
,
24.
punkts).
Nav strīda par to, ka M kungs pirms savas maksātnespējas faktiski pārcēla savu galveno interešu centru no Īrijas uz Apvienoto Karalisti, turklāt uzņemoties visas šādas izvēles sekas, tostarp pakļautību šīs valsts nodokļu tiesību aktiem, kā rezultātā Apvienotās Karalistes tiesām bija jurisdikcija sākt pret viņu vērsto maksātnespējas procedūru saskaņā ar Regulas Nr. 1346/2000 3. pantu, un tādējādi viņam arī nevar pārmest, ka viņš ir veicis
forum shopping
.
Treškārt, pēc administratoru domām, M kungs, atsaucoties uz pamatbrīvību, nevarot veikt
cherry picking
, kas ļauj viņam izveidot maksātnespējas režīmu
à la carte
, izvēloties tos Apvienotās Karalistes tiesībās paredzētā maksātnespējas režīma elementus, kuri viņam ir labvēlīgi, un noraidot tos, kas viņam ir mazāk labvēlīgi, jo šāda pieeja apdraudētu Regulas Nr. 1346/2000 lietderīgo iedarbību.
Šajā ziņā papildus tam, kas jau tika minēts šī sprieduma 75. un 76. punktā, ir jānorāda, ka, lai gan
WRPA 1999
11. pants ir daļa no plašākiem Apvienotās Karalistes noteikumiem maksātnespējas jomā, no kuriem daži ir labvēlīgāki maksātnespējīgai personai nekā citi, šai tiesību normai, ciktāl tajā ir paredzēta tādu tiesību uz pensiju aizsardzības sistēma, kuras izriet no apstiprinātām pensiju shēmām, kas ir acīmredzami izdevīgākas maksātnespējīgai personai nekā
WRPA 1999
12. pantā paredzētā shēma, ko piemēro tiesībām uz pensijām, kas izriet no neapstiprinātām pensiju shēmām, pašai par sevi ir jābūt saderīgai ar pamatbrīvībām.
Ceturtkārt un visbeidzot, ir jānoraida arī arguments, ka uz
WRPA 1999
11. pantu neattiecoties LESD 49. pants, jo 11. pants ir piemērojams tikai pēc tam, kad ir tikusi īstenota brīvība veikt uzņēmējdarbību, proti, migrējošā darba ņēmēja maksātnespējas brīdī. Turklāt šķēršļa pastāvēšanas iespējamību nevar apšaubīt tikai tāpēc vien, ka minētajam 11. pantam acīmredzami faktiski nav preventīvas iedarbības attiecībā uz M kungu, jo viņš, neraugoties uz šo pašu pantu, ir apmeties uz dzīvi Apvienotajā Karalistē.
Šajā ziņā ir jānorāda, ka neiespējamība migrējošam darba ņēmējam pēc maksātnespējas iesniegt pieteikumu, lai viņa tiesības uz pensiju, kuras izriet no pensiju plāna, kas ir apstiprināts viņa izcelsmes dalībvalstī vai citā dalībvalstī, kurā viņš ir bijis ekonomiski aktīvs, no maksātnespējīgā parādnieka mantas tiktu principā pilnīgi un automātiski izslēgtas, kā ir paredzēts
WRPA 1999
11. pantā, var
prima facie
padarīt mazāk pievilcīgu šādam migrējošam darba ņēmējam viņa brīvības veikt uzņēmējdarbību īstenošanu, apmetoties uz pastāvīgu dzīvi Apvienotajā Karalistē, necenšoties pārbaudīt, vai pamatlietā aplūkotajā situācijā M kungs faktiski ir vai nav ticis atturēts pārcelties uz dzīvi Apvienotajā Karalistē šāda tiesiskā regulējuma esamības dēļ.
Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru Līguma panti par preču, personu, pakalpojumu un kapitāla brīvu apriti ir Savienības pamatnormas un ikviens šķērslis, pat mazsvarīgs, attiecībā uz šo brīvību ir aizliegts (spriedums, 2013. gada 5. decembris, Zentralbetriebsrat der gemeinnützigen Salzburger Landeskliniken,
C‑514/12
,
EU:C:2013:799
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojuma pamatojuma esamību
Kā minēts šī sprieduma 93. punktā,
WRPA 1999
11. pants – ciktāl tajā principā pilnīga un automātiska tiesību uz pensiju izslēgšana no maksātnespējīgā parādnieka mantas ir atkarīga no prasības, ka pensiju plāns, no kura izriet šīs tiesības, ir iepriekš ticis apstiprināts nodokļu vajadzībām, tostarp tad, ja – kā tas ir pamatlietā – tas ir pensiju plāns, kas ir izveidots un jau ir apstiprināts attiecīgā Savienības pilsoņa izcelsmes dalībvalstī,– ir pretējs LESD 49. pantā paredzētajam vienlīdzīgas attieksmes noteikumam un tādējādi ir šķērslis brīvībai veikt uzņēmējdarbību, kas ir aizliegts ar šo tiesību normu, ja vien šis šķērslis nav attaisnots atbilstoši Savienības tiesībām, un tādējādi tas ir jāpārbauda.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka no Tiesas pastāvīgās judikatūras izriet, ka LESD garantētās pamatbrīvības ierobežojums var tikt pieļauts tikai ar nosacījumu, ka attiecīgais valsts pasākums atbilst primāriem vispārējo interešu apsvērumiem, ka tas ir piemērots tam izvirzītā mērķa sasniegšanai un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai (spriedums, 2021. gada 3. februāris, Fussl Modestraße Mayr,
C‑555/19
,
EU:C:2021:89
,
52.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turklāt
WRPA 1999
11. pants ir brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, ņemot vērā tā netieši diskriminējošo raksturu attiecībā uz pilsonību, un šāds ierobežojums ir pieļaujams tikai tad, ja tas ir objektīvi pamatots un samērīgs ar sasniedzamo mērķi (spriedums, 2019. gada 10. oktobris, Krah,
C‑703/17
,
EU:C:2019:850
,
24.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr, tā kā attiecīgā ierobežojuma objektīvi pamatotā rakstura pārbaude būtībā atbilst pārbaudei par iespējamu attaisnojumu, ņemot vērā primāru vispārējo interešu apsvērumu, no tā izriet, ka šīs abas pārbaudes ir jāveic vienādi (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2021. gada 3. februāris, Fussl Modestraße Mayr,
C‑555/19
,
EU:C:2021:89
,
105.
punkts).
Par tāda primāra vispārējo interešu apsvēruma esamību, kurš var attaisnot brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojumu
Vispirms ir jākonstatē, ka Apvienotās Karalistes valdība šajā tiesvedībā nav iesniegusi rakstveida apsvērumus un ka no maksātnespējas dienesta vadlīnijām izriet, ka, pēc šīs Apvienotās Karalistes valsts iestādes domām, ir jāievēro pienākums vienādi attiekties pret dalībvalstīs atzītiem vai apstiprinātiem pensiju plāniem tādējādi, ka ir jābūt iespējai tiesības, kas izriet no šiem plāniem, izslēgt no maksātnespējīgā parādnieka mantas, kā to paredz 1999. gada
WRPA
11. pants, un tas nozīmē, kā to apgalvo M kungs, ka atbilstoši minētā dienesta vērtējumam attiecīgo nevienlīdzīgo attieksmi nevar attaisnot, ņemot vērā primāru vispārējo interešu apsvērumu.
Turklāt, lai gan iesniedzējtiesas nolēmumā iesniedzējtiesa nav konkrēti analizējusi iespējamo attiecīgā ierobežojuma attaisnojumu, ņemot vērā primāru vispārējo interešu apsvērumu, šī tiesa attiecībā uz
WRPA 1999
11. panta mērķi norāda, ka tiesības uz pensiju ir noteiktas un ar tām saistītā nodokļu priekšrocība tiek piešķirta, lai sniegtu finansiālu atbalstu privātpersonām, tām pensionējoties nākotnē, nevis lai aizsargātu kreditoru finansiālās intereses privātpersonu maksātnespējas gadījumā pirms viņu pensionēšanās, un ka, izņemot tā saukto “pārmērīgo” iemaksu gadījumu, šīs tiesības tiek izslēgtas no maksātnespējīgā parādnieka mantas.
Ņemot vērā šo mērķi, Eiropas Komisija būtībā apgalvo – kā primārs vispārējo interešu apsvērums var tikt ņemts vērā sociālās politikas mērķis, kas ir saistīts ar garantiju, ka maksātnespējīgai personai būs noteikts tiesību uz pensiju apmērs, kas tai nodrošinātu atbilstošus ienākumus, lai tā nekļūtu par slogu valstij.
Lai gan šāds primārs vispārējo interešu apsvērums, kas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai, var tikt ņemts vērā, tas, šķiet, ir jāprecizē, ņemot vērā
WRPA 1999
11. panta īpašo mērķi tādējādi, ka tas ir vērsts uz to, lai nodrošinātu taisnīgu līdzsvaru starp maksātnespējīgās personas interešu pienācīgu aizsardzību un tās kreditoru finanšu interešu aizsardzību, kas ir saistīta ar viņu prasījuma vismaz daļēju atgūšanu no maksātnespējīgā parādnieka mantas.
Par brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojuma samērīgumu
Lai arī
WRPA 1999
11. pantā izvirzītais mērķis līdzsvaroti aizsargāt maksātnespējīgās personas un tās kreditoru neizbēgami konfliktējošās intereses attiecībā uz maksātnespējīgās personas tiesībām uz pensiju, var būt primārs vispārējo interešu apsvērums, tomēr, kā jau tika atgādināts šī sprieduma 107. punktā, lai šajā valsts tiesību normā ietvertais brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums būtu attaisnots, tam ir jābūt piemērotam izvirzītā mērķa sasniegšanai un tas nedrīkst pārsniegt šā mērķa sasniegšanai nepieciešamo.
It īpaši rodas jautājums, vai brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, kas ir ietverts
WRPA 1999
11. pantā, ir piemērots, lai nodrošinātu tajā izvirzītā mērķa sasniegšanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams tā sasniegšanai, jo šī tiesību norma ierobežo principā pilnīgu un automātisku izslēgšanu no maksātnespējīgā parādnieka mantas, kas ir paredzēta tikai attiecībā uz tām tiesībām uz pensiju, kuras izriet no nodokļu vajadzībām apstiprinātām pensiju shēmām Apvienotajā Karalistē, izņemot tostarp tiesības uz pensijām, kas izriet no nodokļu vajadzībām apstiprinātām pensiju shēmām ne tikai Apvienotajā Karalistē, bet arī Savienības dalībvalstī, kas ir tāda migrējoša darba ņēmēja izcelsmes dalībvalsts, kura tiesības uz pensiju ir strīda priekšmets un kuras tiek daļēji un diskrecionāri izslēgtas no maksātnespējīgā parādnieka mantas atbilstoši
WRPA 1999
12. pantam.
Šajā ziņā iesniedzējtiesai būs jāizvērtē, vai attiecībā uz pensiju shēmām, kuras nodokļu vajadzībām Savienības dalībvalstī, kas nav Apvienotā Karaliste, jau ir apstiprinātas, prasība par tādu pensiju shēmu papildu apstiprināšanu pirms maksātnespējas, ko veic Apvienotās Karalistes nodokļu iestādes, kā nosacījumu, kas jāizpilda, lai attiecīgās tiesības uz pensiju varētu tikt izslēgtas, kā paredzēts
WRPA 1999
11. pantā, ir samērīga ar šīs tiesību normas sasniedzamo mērķi.
Šajā kontekstā ir jānorāda, ka, ja šādas prasības mērķis būtu ierobežot tiesību uz pensiju, kas izriet no reglamentētām un uzraudzītām pensiju shēmām, izslēgšanu no maksātnespējīgā parādnieka mantas, tā varētu pārsniegt to, kas ir nepieciešams, jo šādas prasības sekas būtu tādu tiesību uz pensiju izslēgšana, kas izriet no pensiju plāniem, kuri nodokļu vajadzībām ir apstiprināti dalībvalstī, kas nav Apvienotā Karaliste, ciktāl šie plāni arī tiek reglamentēti un uzraudzīti, taču, iespējams, atšķirīgā veidā.
Turklāt iesniedzējtiesai būs jāizvērtē, vai pastāv saikne starp nodokļu noteikumiem par pensiju plānu reglamentēšanu un uzraudzību un attiecīgās valsts tiesību normas mērķi, kas, šķiet, ir nodrošināt maksātnespējas procedūrā taisnīgu līdzsvaru starp maksātnespējīgās personas interesēm, kas saistītas ar tās tiesību uz pensiju izslēgšanu no maksātnespējīgā parādnieka mantas, un kreditoru interesēm saistībā ar šo tiesību maksimālu iekļaušanu maksātnespējīgā parādnieka mantā.
Prasība par pensiju plāna apstiprināšanu nodokļu vajadzībām kā nosacījumu, lai varētu saņemt noteiktas nodokļu priekšrocības, kas saistītas ar iemaksām šādā plānā un no tā sniegtajiem pakalpojumiem, šķiet, nav saistīta ar šīs pašas prasības piemērošanu ārpus jebkāda nodokļu konteksta kā nosacījuma, lai varētu izmantot principā pilnīgu un automātisku izslēgšanu no maksātnespējīgā parādnieka mantas, kas paredzēta
WRPA 1999
11. pantā, it īpaši, ja, kā tas ir pamatlietā aplūkotajā situācijā, maksātnespējīgā persona nepieprasa nevienu no šīm nodokļu priekšrocībām.
Citiem vārdiem sakot, ja nodokļu kontekstā prasība par pensiju shēmas apstiprināšanu var tikt attaisnota, lai varētu ierobežot un kontrolēt ar to saistītās nodokļu priekšrocības, šādas loģikas varētu nebūt tad, ja šāda prasība ir noteikta īpašajā maksātnespējas kontekstā, it īpaši attiecībā uz noteikumiem, kuros nosaka to īpašumu, kas ir atsavināšanas priekšmets.
Turklāt, lai gan – un tas ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – šīs prasības par apstiprināšanu nodokļu vajadzībām mērķis bija nodrošināt, ka pensiju shēma, no kuras maksātnespējīga persona iegūst tiesības, ir shēma, uz kuru attiecas noteikts publiskums tādējādi, ka šīs tiesības netiek ļaunprātīgi liegtas maksātnespējīgās personas kreditoriem, minētā tiesību norma pārsniegtu to, kas ir nepieciešams, ja tiktu apstiprināts – kā apgalvo Komisija –, ka Apvienotās Karalistes tiesību akti maksātnespējas jomā paredz, ka maksātnespējas procedūras uzsākšanas brīdī maksātnespējīgajai personai ir jāpaziņo administratoriem par visiem saviem aktīviem, tostarp tiesībām uz pensiju, kuras tai varētu izrietēt no ārvalstu pensiju shēmas.
Turklāt, ja, kā apgalvo administratori, dalībvalstī jau apstiprināta ārvalstu pensiju plāna apstiprināšanas pienākuma noteikšanas Apvienotajā Karalistē pirms maksātnespējas mērķis būtu ļaut Lielbritānijas nodokļu iestādēm pārbaudīt, vai attiecīgā pensiju shēma patiešām ir ārvalstu pensiju plāns, kas faktiski ir apstiprināts, šāds pienākums varētu pārsniegt to, kas ir nepieciešams. Ja, kā tas ir pamatlietā aplūkotajā situācijā, tās dalībvalsts nodokļu iestādes, kurā pensiju plāns ir reģistrēts, rakstveidā un nepārprotami apstiprina, ka šis plāns patiešām ir apstiprināts saskaņā ar šīs dalībvalsts nodokļu tiesību aktiem, tādas pārbaudes noteikšana, kuras mērķis ir nodrošināt, ka šī apstiprināšana patiešām ir notikusi, būtu lieka un šķistu nesamērīga arī tāpēc, ka dalībvalstu nodokļu iestādēm ir savstarpējas uzticēšanās pienākums.
Visbeidzot, ierobežojums, kas ir ietverts
WRPA 1999
11. pantā, šķiet nesamērīgs arī tad, ja – un tas arī ir jāpārbauda iesniedzējtiesai – apstiprināšanas nodokļu vajadzībām nosacījumam obligāti ir jābūt izpildītam ne vēlāk kā maksātnespējas atzīšanas brīdī, tādējādi izslēdzot iespēju, ka maksātnespējīgā persona pēc šī datuma pieprasa attiecīgā ārvalstu pensiju plāna apstiprināšanu, lai varētu izmantot šajā tiesību normā paredzēto no šī plāna izrietošu tiesību izslēgšanu no maksātnespējīgā parādnieka mantas.
Ņemot vērā visu iepriekš minēto, uz uzdotajiem jautājumiem ir jāatbild, ka LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesību normu, saskaņā ar kuru principā pilnīga un automātiska no pensiju plāna izrietošu tiesību uz pensiju izslēgšana no maksātnespējīgā parādnieka mantas ir atkarīga no prasības par to, ka maksātnespējas brīdī attiecīgais plāns ir ticis apstiprināts nodokļu vajadzībām šajā valstī, ja šī prasība ir paredzēta situācijā, kad Savienības pilsonim, kurš pirms maksātnespējas ir īstenojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, apmetoties uz pastāvīgu dzīvi šajā pašā valstī, lai tur veiktu saimniecisko darbību kā pašnodarbināta persona, ir tiesības uz pensiju, kuras izriet no pensiju plāna, kas ir izveidots un apstiprināts nodokļu vajadzībām viņa izcelsmes dalībvalstī, ja vien brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, kuru ietver minētā valsts tiesību norma, ir attaisnots, jo tas atbilst vispārējam primāro interešu apsvērumam, ir piemērots, lai nodrošinātu ar to izvirzītā mērķa sasniegšanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (trešā palāta) nospriež:

LESD 49. pants ir jāinterpretē tādējādi, ka tas nepieļauj tādu dalībvalsts tiesību normu, saskaņā ar kuru principā pilnīga un automātiska no pensiju plāna izrietošu tiesību uz pensiju izslēgšana no maksātnespējīgā parādnieka mantas ir atkarīga no prasības par to, ka maksātnespējas brīdī attiecīgais plāns ir ticis apstiprināts nodokļu vajadzībām šajā valstī, ja šī prasība ir paredzēta situācijā, kad Savienības pilsonim, kurš pirms maksātnespējas ir īstenojis savas tiesības uz brīvu pārvietošanos, apmetoties uz pastāvīgu dzīvi šajā pašā valstī, lai tur veiktu saimniecisko darbību kā pašnodarbināta persona, ir tiesības uz pensiju, kuras izriet no pensiju plāna, kas ir izveidots un apstiprināts nodokļu vajadzībām viņa izcelsmes dalībvalstī, ja vien brīvības veikt uzņēmējdarbību ierobežojums, kuru ietver minētā valsts tiesību norma, ir attaisnots, jo tas atbilst vispārējam primāro interešu apsvērumam, ir piemērots, lai nodrošinātu ar to izvirzītā mērķa sasniegšanu, un nepārsniedz to, kas ir nepieciešams šī mērķa sasniegšanai.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.