CELEX: 62017CJ0191
Direktīva 2007/64/EK
Maksājumu pakalpojumi iekšējā tirgū
Jēdziens “maksājumu konts”
Krājkonta, kura lietotājs var tajā iemaksāt un no tā izņemt naudas līdzekļus, izmantojot uz viņa vārda atvērtu norēķinu kontu, iespējama ietveršana

Lūgums sniegt prejudiciālu nolēmumu ir par to, kā interpretēt Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/64/EK (2007. gada 13. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK (
OV 2007, L 319, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “maksājumu pakalpojumu direktīva”), 4. panta 14. punktu.
Šis lūgums ir iesniegts saistībā ar tiesvedību starp
Bundeskammer für Arbeiter und Angestellte
(Federālā Nodarbināto un darba ņēmēju kamera), kas rīkojas, pārstāvot patērētāju intereses, un
ING‑DiBa Direktbank Austria
Niederlassung der ING‑DiBa AG
(turpmāk tekstā – “
ING‑DiBa Direktbank Austria
”) par šīs bankas piedāvāto līgumu vispārīgo noteikumu likumību.
Atbilstošās tiesību normas
Savienības tiesības
Maksājumu pakalpojumu direktīva
Maksājumu pakalpojumu direktīvas 2. panta 1. punktā ir noteikts, ka “šī direktīva attiecas tikai uz maksājumu pakalpojumiem Kopienā”.
Minētās direktīvas 4. pantā ir paredzēts:
“Šajā direktīvā izmanto šādas definīcijas:
[..]
3)
“maksājumu pakalpojums” ir viena no pielikumā minētajām uzņēmējdarbībām;
[..]
5)
“maksājuma darījums” ir maksātāja vai maksājuma saņēmēja uzsākta darbība, nododot, pārvedot vai izņemot līdzekļus, neatkarīgi no maksātāja vai maksājuma saņēmēja attiecību pamatā esošajiem pienākumiem;
[..]
14)
“maksājumu konts” ir tāds konts uz viena vai vairāku maksājumu pakalpojumu lietotāju vārda, ko izmanto maksājumu darījumu izpildei;
[..].”
Minētās direktīvas pielikumā kā “maksājumu pakalpojumi” citu starpā ir kvalificēti:
“2.
Pakalpojumi, kas ļauj izņemt skaidru naudu no maksājumu konta, kā arī visas operācijas, kas vajadzīgas, lai maksājumu kontu varētu izmantot.
3.
Maksājumu darījumu veikšana, arī naudas līdzekļu pārskaitīšana lietotāja maksājumu pakalpojumu sniedzēja vai cita maksājumu pakalpojumu sniedzēja atvērtā maksājumu kontā:
–
tieša debeta maksājumu, arī vienreizēju tieša debeta maksājumu veikšana,
–
maksājumu darījumu veikšana ar maksājumu kartēm vai līdzīgām ierīcēm,
–
kredīta pārskaitījumu, arī regulāru maksājumu uzdevumu veikšana.”
Maksājumu kontu direktīva
Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2014/92/ES (2014. gada 23. jūlijs) par maksājumu kontu tarifu salīdzināmību, maksājumu kontu maiņu un piekļuvi maksājumu kontiem ar pamatfunkcijām (
OV 2014, L 257, 214. lpp.
; turpmāk tekstā – “maksājumu kontu direktīva”) 12. apsvērumā ir noteikts:
“Šīs direktīvas noteikumi par tarifu un maksājumu kontu salīdzināmību un maiņu būtu jāpiemēro visiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem, kā noteikts [maksājumu pakalpojumu direktīvā]. [..] Visi šīs direktīvas noteikumi būtu jāpiemēro maksājumu kontiem, ar kuru starpniecību patērētāji var veikt šādus darījumus: iemaksāt līdzekļus, izņemt naudu, veikt maksājumus trešām personām un saņemt maksājumus no tām, tostarp veikt kredīta pārvedumus. [..] [T]ādi konti kā krājkonti, [..] principā būtu jāizslēdz no šīs direktīvas darbības jomas. Tomēr, ja minētos kontus izmantotu ikdienas maksājumu darījumiem un tiem būtu visas iepriekš uzskaitītās funkcijas, tie būs direktīvas darbības jomā [..].”
Šīs direktīvas 14. apsvērumā ir noteikts:
“Šajā direktīvā ietvertās definīcijas, ciktāl iespējams, būtu jāsaskaņo ar citu Savienības leģislatīvo aktu definīcijām, un jo īpaši ar definīcijām, kas ietvertas [maksājumu pakalpojumu direktīvā].”
Maksājumu kontu direktīvas 1. panta 6. punktā ir paredzēts:
“Šo direktīvu piemēro maksājumu kontiem, ar kuru starpniecību patērētāji var vismaz:
a)
izvietot līdzekļus maksājuma kontā;
b)
izņemt naudu no maksājumu konta;
c)
veikt un saņemt maksājumus, tostarp kredīta pārvedumus, trešām personām un no tām.
[..]”
Šīs direktīvas 2. pantā ir paredzēts:
“Šīs direktīvas vajadzībām izmanto šādas definīcijas:
[..]
3.
“maksājumu konts” ir uz viena vai vairāku patērētāju vārda turēts konts, kuru izmanto maksājumu darījumu izpildei;
[..].”
Austrijas tiesības
Zahlungsdienstegesetz
(Likums par maksājumu pakalpojumiem) (
BGBl
. I, 66/2009; turpmāk tekstā – “
ZaDiG
”) 3. pantā ir noteikts:
“Šī likuma izpratnē:
[..]
5.   maksājuma darījums ir maksātāja vai maksājuma saņēmēja uzsākta darbība, nododot, pārvedot vai izņemot līdzekļus, neatkarīgi no maksātāja vai maksājuma saņēmēja attiecību pamatā esošajiem pienākumiem;
6.   maksājumu sistēma ir naudas līdzekļu pārvešanas sistēma, kuru reglamentē oficiālas un standartizētas procedūras un kopīgi noteikumi attiecībā uz maksājumu darījumu apstrādi, tīrvērti un/vai norēķināšanos;
7.   maksātājs ir persona, kura ir maksājumu konta turētājs un kura atļauj vai dod rīkojumu izpildīt maksājuma uzdevumu no šā maksājumu konta, vai gadījumā, ja nav maksājumu konta, tad persona, kas dod rīkojumu par maksājumu darījumu;
8.   maksājuma saņēmējs ir persona, kas ir pārskaitāmo naudas līdzekļu paredzamais saņēmējs;
[..]
10.   maksājumu pakalpojumu lietotājs ir persona, kas izmanto maksājuma pakalpojumu kā maksātājs vai maksājuma saņēmējs, vai gan kā maksātājs, gan kā maksājuma saņēmējs;
11.   patērētājs ir fiziska persona, kas maksājumu pakalpojumu līgumos, uz kuriem attiecas šis likums, darbojas nolūkos, kas nav saistīti ar tās amatu, uzņēmējdarbību vai profesiju;
[..]
13.   maksājumu konts ir tāds konts uz viena vai vairāku maksājumu pakalpojumu lietotāju vārda, ko izmanto maksājumu darījumu izpildei.”
Bankwesengesetz
(Banku nozares likums) (
BGBl
. 532/1993), redakcijā, kas publicēta
BGBl
. I, 118/2016, 31. pantā ir noteikts:
“(1)   Uzkrājumi ir naudas noguldījumi kredītiestādēs, kas nav paredzēti maksājumu veikšanai, bet gan naudas līdzekļu noguldīšanai un kā tādus tos var pieņemt tikai, pretī izsniedzot īpašas apliecības (krājgrāmatiņas) [..]
[..].”
Pamatlieta un prejudiciālais jautājums
ING‑DiBa Direktbank Austria
piedāvā tiešsaistes krājkontus, kuros tās klienti ar telefonbankas starpniecību var veikt iemaksas un izņemt līdzekļus no tiem. Šie pārskaitījumi vienmēr ir jāveic, izmantojot uz klienta vārda atvērtu references kontu. Šie references konti ir norēķinu konti, kuri klientiem var būt arī citā bankā, ne tikai
ING‑DiBa Direktbank Austria
. Iesniedzējtiesa precizē, ka pārskaitījumiem no vai uz tiešsaistes krājkontiem nav nepieciešama maksājumu pakalpojumu izmantošana.
Šie tiešsaistes krājkonti ir konti, kuri ir pieejami ikdienā, proti, klientiem šajos kontos ieskaitītie līdzekļi ir pieejami jebkurā brīdī un tas negatīvi neiespaido ienākumus no noguldījuma procentiem.
Pamatlietā runa ir par
ING‑DiBa Direktbank Austria
izmantoto līgumu vispārīgajiem noteikumiem. Federālā Nodarbināto un darba ņēmēju kamera uzskata, ka daži no šiem noteikumiem ir pretrunā
ZaDiG
, ar kuru valsts tiesībās ir transponēta maksājumu pakalpojumu direktīva, un tādēļ tie ir nelikumīgi.
Lai lemtu par šo noteikumu likumību, iesniedzējtiesa
Oberster Gerichtshof
(Augstākā tiesa, Austrija) uzskata, ka tai vispirms ir jāatrisina jautājums par
ZaDiG
piemērojamību. Šajā kontekstā iesniedzējtiesai ir jānosaka, vai tādi tiešsaistes krājkonti kā
ING‑DiBa Direktbank Austria
piedāvātie ir kvalificējami par “maksājumu kontiem” šīs direktīvas izpratnē un līdz ar to ietilpst tās piemērošanas jomā.
Iesniedzējtiesa it īpaši norāda, ka apzīmējums “krājkonts” vien jau neļauj izslēgt šādu kontu no maksājumu pakalpojumu direktīvas piemērošanas jomas. Tādēļ tā vaicā, vai, ņemot vērā to mērķi, proti, noguldījumu uzkrāšanu, var tikt uzskatīts, ka tiešsaistes krājkonti ir paredzēti maksājumu veikšanai.
Šajos apstākļos
Oberster Gerichtshof
(Augstākā tiesa) nolēma apturēt tiesvedību un uzdot Tiesai šādu prejudiciālu jautājumu:
“Vai [maksājumu pakalpojumu direktīvas] 4. panta 14. punkts ir jāinterpretē tādējādi, ka arī tiešsaistes krājkonts, saistībā ar kuru attiecīgais klients (bez iepriekšēja brīdinājuma un bez bankas īpašas līdzdalības) ar telefonbankas starpniecību var veikt iemaksas un izņemt līdzekļus no references konta (
Referenzkonto
, Austrijā atvērts norēķinu konts), kas atvērts uz viņa vārda, ir iekļaujams “maksājumu konta” definīcijā un tādēļ ietilpst direktīvas piemērošanas jomā?”
Par prejudiciālo jautājumu
Ar prejudiciālo jautājumu iesniedzējtiesa būtībā jautā, vai maksājumu pakalpojumu direktīvas 4. panta 14. punkts ir interpretējams tādējādi, ka jēdzienā “maksājumu konts” ietilpst tāds krājkonts, kurā noguldītie līdzekļi ir tūlīt pieejami un kurā var veikt iemaksas un no kura var izņemt līdzekļus tikai ar norēķinu konta, saukta par “references kontu”, starpniecību.
Vispirms ir jānorāda, ka, interpretējot Savienības tiesību normu, ir jāņem vērā ne tikai tās teksts, bet arī tās konteksts un tiesiskā regulējuma, kurā šī norma ir ietverta, mērķi (spriedumi, 2015. gada 2. septembris, Surmačs,
C‑127/14
,
EU:C:2015:522
,
28.
punkts, un 2016. gada 16. novembris, DHL Express (Austria),
C‑2/15
,
EU:C:2016:880
,
19.
punkts).
Tādēļ vispirms ir jāatgādina, ka maksājumu pakalpojumu direktīvas 4. panta 14. punktā kā maksājumu konts ir definēts “tāds konts uz viena vai vairāku maksājumu pakalpojumu lietotāju vārda, ko izmanto maksājumu darījumu izpildei”.
Šīs direktīvas 4. panta 5. punktā maksājuma darījums ir definēts kā “maksātāja vai maksājuma saņēmēja uzsākta darbība, nododot, pārvedot vai izņemot līdzekļus, neatkarīgi no maksātāja vai maksājuma saņēmēja attiecību pamatā esošajiem pienākumiem”.
Minētās direktīvas 4. panta 3. punktā maksājumu pakalpojums ir definēts kā “[kāda] no [šīs pašas direktīvas] pielikumā minētajām uzņēmējdarbībām”. Tā šī pielikuma 2. punktā ir noteikts, ka maksājumu pakalpojumi ir “pakalpojumi, kas ļauj izņemt skaidru naudu no maksājumu konta, kā arī visas operācijas, kas vajadzīgas, lai maksājumu kontu varētu izmantot”. Tāpat minētā pielikuma 3. punktā kā maksājumu pakalpojumi ir norādīta maksājumu darījumu veikšana, arī naudas līdzekļu pārskaitīšana lietotāja maksājumu pakalpojumu sniedzēja vai cita maksājumu pakalpojumu sniedzēja atvērtā maksājumu kontā, kas ietver tieša debeta maksājumus, maksājumu darījumu veikšanu ar maksājumu kartēm un pārskaitījumus.
Kā secinājumu 28., 30. un 36. punktā norādījis ģenerāladvokāts, ar šo normu tekstu nav pietiekami, lai noteiktu, vai jēdziens “maksājumu konts” ietver vai neietver tādus kontus kā pamatlietā, kurus izmantojot, lai veiktu maksājumu, ir nepieciešams starpposms, kas ietver naudas līdzekļu pārskaitīšanu lietotāja krājkonta un norēķinu konta starpā.
Ņemot vērā šo konstatējumu, otrkārt, ir jāanalizē tiesiskā regulējuma, kurā ietilpst maksājumu pakalpojumu direktīva, konteksts.
Šajā nolūkā īpaši ir jāpievērš vērība maksājumu kontu direktīvai.
Proti, lai arī šī direktīva pamatlietā nav tieši piemērojama, tās 12. apsvērumā ir noteikts, ka tā būtu jāpiemēro visiem maksājumu pakalpojumu sniedzējiem maksājumu pakalpojumu direktīvas izpratnē. Maksājumu kontu direktīvas 14. apsvērumā ir arī precizēts, ka šajā direktīvā ietvertās definīcijas, ciktāl iespējams, būtu jāsaskaņo ar citu Savienības leģislatīvo aktu definīcijām, it īpaši ar definīcijām, kas ietvertas maksājumu pakalpojumu direktīvā.
Attiecībā uz “maksājumu konta” jēdzienu vispirms ir jānorāda, ka maksājumu kontu direktīvas 2. panta 3. punktā ietvertā definīcija ir gandrīz identiska maksājumu pakalpojumu direktīvas 4. panta 14. punktā atrodamajai definīcijai. Kā secinājumu 54. punktā norādījis ģenerāladvokāts, vienīgā atšķirība, kas izriet no tā, ka pirmajā no šīm definīcijām ir izmantots “patērētāja” jēdziens, bet otrajā no tām ir tas aizstāts ar frāzi “maksājumu pakalpojumu lietotājs”, nerada būtisku atšķirību šī jēdziena definīcijā, bet gan drīzāk norāda uz šo abu direktīvu reglamentēto priekšmetu atšķirību.
Turpinājumā ir jāuzsver, ka maksājumu kontu direktīvas 12. apsvērumā cita starpā ir noteikts, ka no šīs direktīvas piemērošanas jomas ir izslēgti krājkonti, jo tie nav maksājumu konti, ja vien tie netiek izmantoti ikdienas maksājumu darījumiem.
Līdz ar to krājkonti principā neietilpst “maksājumu konta” jēdzienā, taču šāda izslēgšana nav absolūta. Proti, no jau minētā 12. apsvēruma izriet, ka, pirmkārt, konta nosaukšana par “krājkontu” vien nav pietiekams iemesls, lai tas nevarētu tikt kvalificēts kā “maksājumu konts”, un, otrkārt, noteicošais kritērijs šādai kvalifikācijai ir iespēja no šāda konta veikt ikdienas maksājumus.
Šajā ziņā ir svarīgi ņemt vērā maksājumu kontu direktīvas 1. panta 6. punktu, kurā ir noteikts, ka tas ir piemērojams maksājumu kontiem, ar kuru starpniecību patērētāji var vismaz izvietot līdzekļus maksājuma kontā, izņemt naudu no maksājumu konta, kā arī veikt un saņemt maksājumus, tostarp kredīta pārvedumus, trešām personām un no tām.
No tā izriet, ka iespēja no konta veikt maksājumus trešajām personām vai saņemt maksājumus no tām ir būtisks “maksājumu konta” jēdziena elements.
Konts, no kura šādus maksājumus nevar veikt tieši, bet šai nolūkā ir nepieciešams starpniekkonts, tādējādi nav uzskatāms par “maksājumu kontu” maksājumu kontu direktīvas un līdz ar to arī maksājumu pakalpojumu direktīvas izpratnē.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka maksājumu pakalpojumu direktīvas 4. panta 14. punkts ir interpretējams tādējādi, ka jēdzienā “maksājumu konts” neietilpst tāds krājkonts, kurā noguldītie līdzekļi ir tūlīt pieejami un kurā var veikt iemaksas un no kura var izņemt līdzekļus tikai ar norēķinu konta starpniecību.
Par tiesāšanās izdevumiem
Attiecībā uz pamatlietas pusēm šī tiesvedība ir stadija procesā, kuru izskata iesniedzējtiesa, un tā lemj par tiesāšanās izdevumiem. Izdevumi, kas radušies, iesniedzot apsvērumus Tiesai, un kas nav minēto pušu izdevumi, nav atlīdzināmi.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (piektā palāta) nospriež:

Eiropas Parlamenta un Padomes Direktīvas 2007/64/EK (2007. gada 13. novembris) par maksājumu pakalpojumiem iekšējā tirgū, ar ko groza Direktīvas 97/7/EK, 2002/65/EK, 2005/60/EK un 2006/48/EK un atceļ Direktīvu 97/5/EK, 4. panta 14. punkts ir interpretējams tādējādi, ka jēdzienā “maksājumu konts” neietilpst tāds krājkonts, kurā noguldītie līdzekļi ir tūlīt pieejami un kurā var veikt iemaksas un no kura var izņemt līdzekļus tikai ar norēķinu konta starpniecību.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – vācu.