CELEX: 62015CJ0570
Ennakkoratkaisupyyntö
Sosiaaliturvajärjestelmien soveltaminen
Siirtotyöläiset
Sovellettavan lainsäädännön määrittäminen
Asetus (ETY) N:o 1408/71
14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohta
Kahden tai useamman jäsenvaltion alueella tavallisesti työskentelevä henkilö
Jäsenvaltiossa työskentelevä henkilö, joka harjoittaa toimintaansa osittain asuinjäsenvaltiossaan

Ennakkoratkaisupyyntö koskee sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97 (
EYVL 1997, L 28, s. 1
), sellaisena kuin se on muutettuna 17.6.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 592/2008 (
EUVL 2008, L 177, s. 1
) (jäljempänä asetus N:o 1408/71), 13 artiklan 2 kohdan a alakohdan ja 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohdan tulkintaa.
Tämä pyyntö on esitetty asiassa, jossa ovat vastakkain X ja Staatssecretaris van Financiën (valtiovarainministeriön valtiosihteeri, Alankomaat) ja jossa on kyseessä tuloveroa ja sosiaaliturvamaksuja koskeva verotuspäätös.
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Asetuksen N:o 1408/71 13 artiklassa säädetään seuraavaa:
”1.   Jollei 14 c tai 14 f artiklasta muuta johdu, henkilöt, joihin tätä asetusta sovelletaan, ovat vain yhden jäsenvaltion lainsäädännön alaisia. Tämä lainsäädäntö määrätään tämän osaston säännösten mukaisesti.
2.   Jollei 14–17 artiklasta muuta johdu:
a)
jäsenvaltion alueella työskentelevä henkilö on tämän valtion lainsäädännön alainen, vaikka hän asuu toisen jäsenvaltion alueella ja vaikka hänen työnantajanaan toimivan yrityksen tai yksityisen henkilön kotipaikka on toisen jäsenvaltion alueella;
– –”
Asetuksen 14 artiklassa säädetään seuraavaa:
”Edellä 13 artiklan 2 kohdan a alakohdassa olevaa sääntöä sovelletaan ottaen huomioon seuraavat poikkeukset ja olot:
– –
2)
Kahden tai useamman jäsenvaltion alueella tavallisesti työskentelevään henkilöön sovelletaan seuraavalla tavalla määrättyä lainsäädäntöä:
– –
b)
Muu kuin a alakohdassa tarkoitettu henkilö on
i)
sen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, jonka alueella hän asuu, jos hän harjoittaa toimintaansa osittain tällä alueella tai jos hän työskentelee useille yrityksille tai useille työnantajille, joiden kotipaikat ovat eri jäsenvaltioiden alueella; tai
ii)
sen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, jonka alueella hänet työllistävän yrityksen tai henkilön kotipaikka sijaitsee, jos hän ei asu minkään sellaisen jäsenvaltion alueella, jossa hän harjoittaa toimintaansa.
– –”
Asetuksen 14 a artiklan 2 kohdassa säädetään seuraavaa:
”Tavallisesti kahden tai useamman jäsenvaltion alueella toimiva itsenäinen ammatinharjoittaja on sen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, jonka alueella hän asuu, jos hän harjoittaa osaa toiminnastaan tämän jäsenvaltion alueella. – –”
Pääasia ja ennakkoratkaisukysymys
Vuonna 2009 X, joka on Belgiassa asuva Alankomaiden kansalainen, työskenteli 1872 tuntia Alankomaihin sijoittautuneen työnantajan palveluksessa kirjanpitopäällikkönä ja televiestintäsuhteiden päällikkönä.
Kyseisistä 1872 työtunnista hän työskenteli 121 tuntia Belgiassa, mikä vastaa noin 6,5:tä prosenttia hänen kokonaistyötunneistaan mainittuna vuonna. Näistä tunneista hän oli käyttänyt 17 tuntia käynteihin asiakkaiden luona ja 104 tuntia kotona työskentelyyn. Tehty työ ei ollut vakiintuneen mallin mukaista, eikä työsopimukseen sisältynyt Belgiassa työskentelyä koskevaa järjestelyä.
Muuten X työskenteli vuonna 2009 työnantajalleen 1751 tuntia Alankomaissa sekä kyseisen yrityksen toimistossa että käydessään mahdollisten asiakkaiden luona.
X:n ja Staatssecretaris van Financiënin välinen riita-asia koskee vuoden 2009 tuloveron ja sosiaalivakuutusmaksujen laskemista.
Käsitellessään rechtbank Zeeland-West-Brabantin (Zeeland-West-Brabantin tuomioistuin, Alankomaat) ratkaisusta tehtyä valitusta gerechtshof ’s‑Hertogenbosch (’s‑Hertogenboschin muutoksenhakutuomioistuin, Alankomaat) katsoi, että vuonna 2009 X oli työskennellyt Belgiassa vain satunnaisesti. Se päätteli tästä, ettei tätä työskentelyä pitänyt ottaa huomioon sovellettavan sosiaaliturvalainsäädännön määrittämisessä ja että asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdan a alakohdan mukaan vuoden 2009 osalta oli sovellettava ainoastaan Alankomaiden lainsäädäntöä.
X on tehnyt kyseisestä ratkaisusta kassaatiovalituksen ennakkoratkaisua pyytäneelle tuomioistuimelle.
Tässä asiayhteydessä Hoge Raad der Nederlanden (Alankomaiden ylin tuomioistuin) on päättänyt lykätä asian käsittelyä ja esittää unionin tuomioistuimelle seuraavan ennakkoratkaisukysymyksen:
”Millä perusteella tai perusteilla on määritettävä, mitä lainsäädäntöä on asetuksen N:o 1408/71 perusteella sovellettava tilanteessa, jossa Belgiassa asuva työntekijä tekee pääosan työstään Alankomaissa alankomaalaisen työnantajan työntekijänä ja on asianomaisena vuonna tehnyt 6,5 prosenttia kyseisestä työstä Belgiassa kotonaan ja asiakkaiden luona niin, ettei siinä yhteydessä ole ollut kyse vakiintuneesta mallista, ja ilman, että hänen työnantajansa kanssa on sovittu Belgiassa työskentelystä?”
Ennakkoratkaisukysymyksen tarkastelu
Ennakkoratkaisua pyytänyt tuomioistuin tiedustelee kysymyksellään pääasiallisesti, onko asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohtaa tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista henkilöä – joka tekee palkkatyötä jäsenvaltion alueelle sijoittautuneelle työnantajalle ja asuu toisessa jäsenvaltiossa, jonka alueella hän on kuluneena vuonna harjoittanut kyseistä toimintaa osittain eli 6,5 prosenttia työtunneistaan ilman tällaisesta työskentelystä etukäteen työnantajansa kanssa tehtyä sopimusta – on pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna kahden jäsenvaltion alueella tavallisesti työskentelevänä henkilönä.
Tässä yhteydessä on muistutettava, että asetuksen N:o 1408/71 II osaston säännökset, joihin 14 artiklan 2 kohta kuuluu, muodostavat unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan täydellisen ja yhtenäisen lainvalintasäännösten järjestelmän, jonka tarkoituksena on saattaa Euroopan unionin alueella liikkuva työntekijä pelkästään yhden jäsenvaltion sosiaaliturvajärjestelmän alaiseksi, jotta voitaisiin välttää sovellettavien kansallisten lainsäädäntöjen päällekkäisyydet ja tästä mahdollisesti aiheutuvat hankaluudet (tuomio 4.10.2012, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe,
C-115/11
,
EU:C:2012:606
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Tätä varten asetuksen N:o 1408/71 13 artiklan 2 kohdan a alakohdassa vahvistetaan periaate, jonka mukaan jäsenvaltion alueella työskentelevä henkilö on tämän valtion lainsäädännön alainen, vaikka hän asuu toisen jäsenvaltion alueella (ks. vastaavasti tuomio 4.10.2012, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe,
C-115/11
,
EU:C:2012:606
,
kohta).
Tämä periaate on kuitenkin muotoiltu siten, että sitä sovelletaan, ”jollei [asetuksen N:o 1408/71] 14–17 artiklasta muuta johdu”. Tietyissä erityistilanteissa nimittäin kyseisen asetuksen 13 artiklan 2 kohdan a alakohdassa tarkoitetun yleissäännön yksiviivainen soveltaminen saattaa sen sijaan, että vältettäisiin sekä työntekijälle että työnantajalle ja sosiaaliturvalaitoksille aiheutuvat hallinnolliset hankaluudet, johtaa päinvastoin niiden luomiseen; niiden vaikutuksesta saatetaan estää mainitun asetuksen soveltamisalaan kuuluvia henkilöitä käyttämästä oikeuttaan vapaaseen liikkuvuuteen (tuomio 4.10.2012, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe,
C-115/11
,
EU:C:2012:606
,
kohta).
Asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohdassa säädetään, että kahden tai useamman jäsenvaltion alueella tavallisesti työskentelevä henkilö on sen jäsenvaltion lainsäädännön alainen, jonka alueella hän asuu, jos hän harjoittaa toimintaansa osittain tällä alueella.
Tästä säännöksestä, joka on poikkeus työskentelyjäsenvaltion lainsäädännön alaisuuteen kuulumista koskevasta yleissäännöstä, ilmenee, että sen soveltamisen edellytyksenä on se, että asianomainen tekee tavallisesti palkkatyötä kahden tai useamman jäsenvaltion alueella.
Tällainen vaatimus kuitenkin edellyttää, että asianomainen henkilö harjoittaa tavanomaisesti merkittävässä määrin toimintaa kahden tai useamman jäsenvaltion alueella (ks. analogisesti tuomio 30.3.2000, Banks ym.,
C-178/97
,
EU:C:2000:169
,
kohta).
Tässä yhteydessä sitä, että asianomainen henkilö työskentelee vain satunnaisesti jäsenvaltion alueella, ei voida ottaa huomioon sovellettaessa asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohtaa.
Sen arvioimiseksi, onko henkilön katsottava työskentelevän tavallisesti kahden tai useamman jäsenvaltion alueella vai onko päinvastoin kyse usean jäsenvaltion alueelle vain satunnaisesti jakautuvasta työskentelystä, on otettava huomioon erityisesti työskentelyjaksojen kesto ja palkkatyön luonne, sellaisina kuin ne on määritelty sopimusasiakirjoissa, sekä mahdollisesti työskentelyn tosiasiallisuus (ks. vastaavasti tuomio 12.7.1973, Hakenberg,
13/73
,
EU:C:1973:92
,
kohta ja tuomio 4.10.2012, Format Urządzenia i Montaże Przemysłowe,
C-115/11
,
EU:C:2012:606
,
kohta).
Sen arvioimisesta, onko työskentely kahden tai useamman jäsenvaltion alueella tavanomaista ja määrältään merkittävää, on huomattava, että yhteisöjen tuomioistuin katsoi 16.2.1995 antamassaan tuomiossa Calle Grenzshop Andresen (
C-425/93
,
EU:C:1995:37
), että jäsenvaltiossa asuvan työntekijän – joka on kotipaikkaansa toisessa jäsenvaltiossa pitävän yrityksen palveluksessa ja harjoittaa tämän työsuhteen yhteydessä säännöllisesti kymmenen tuntia viikossa toimintaansa osittain asuinjäsenvaltiossaan – tilanne kuuluu asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohdan soveltamisalaan.
Oikeuskäytännössä on todettu myös, että henkilöä, joka toimii itsenäisenä ammatinharjoittajana suunnilleen puoliksi asuinjäsenvaltionsa alueella ja puoliksi toisen jäsenvaltion alueella, on pidettävä asetuksen N:o 1408/71 14 a artiklassa tarkoitettuna tavallisesti kahden jäsenvaltion alueella toimivana itsenäisenä ammatinharjoittajana (ks. vastaavasti tuomio 13.10.1993, Zinnecker,
C-121/92
,
EU:C:1993:840
,
–
kohta).
Ennakkoratkaisupyynnöstä ilmenee nyt käsiteltävässä asiassa, että pääasiassa kyseessä olevassa työsopimuksessa ei määrätä, että X työskentelisi asuinjäsenvaltionsa alueella. Lisäksi asianomainen on työskennellyt kaikista kyseessä olevana vuonna tekemistään työtunneista vain noin 6,5 prosenttia asuinjäsenvaltiossaan, pääasiallisesti kotonaan.
Niinpä ei voida katsoa, että pääasiassa kyseessä olevan kaltainen henkilö harjoittaa tavanomaisesti merkittävässä määrin toimintaa asuinjäsenvaltionsa alueella.
Tällainen toteamus on johdonmukainen asetuksen N:o 1408/71 II osaston säännöksissä säädetyn lainvalintajärjestelmän kanssa.
On nimittäin niin, että – kuten mainitun asetuksen 13 artiklan 2 kohdan a alakohdasta ilmenee – työskentelyjäsenvaltion lainsäädännön alaisuuteen kuulumista koskevasta yleissäännöstä on syytä poiketa vain erityistilanteissa, joissa ilmenee, että kuuluminen toisen jäsenvaltion lainsäädännön alaisuuteen osoittautuu asianmukaisemmaksi.
Jos asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 2 kohdan soveltaminen katsottaisiin voitavan perustella sillä, että henkilö on kaikista jäsenvaltion alueelle sijoittautuneelle työnantajalleen tiettynä vuonna tekemistään työtunneista työskennellyt vain 6,5 prosenttia toisen jäsenvaltion, joka on hänen asuinjäsenvaltionsa, alueella ilman tällaisesta työskentelystä etukäteen kyseisen työnantajan kanssa tehtyä sopimusta, tämä olisi omiaan yhtäältä rikkomaan asuinjäsenvaltion lainsäädännön alaisuuteen kuulumisen poikkeuksellisuutta ja toisaalta luomaan riskin kyseisen asetuksen II osastossa säädettyjen lainvalintasääntöjen kiertämisestä, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 29 kohdassa.
Esitettyyn kysymykseen on vastattava edellä esitetyn perusteella, että asetuksen N:o 1408/71 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista henkilöä – joka tekee palkkatyötä jäsenvaltion alueelle sijoittautuneelle työnantajalle ja asuu toisessa jäsenvaltiossa, jonka alueella hän on kuluneena vuonna harjoittanut kyseistä toimintaa osittain eli 6,5 prosenttia työtunneistaan ilman tällaisesta työskentelystä etukäteen työnantajansa kanssa tehtyä sopimusta – ei ole pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna kahden jäsenvaltion alueella tavallisesti työskentelevänä henkilönä.
Oikeudenkäyntikulut
Pääasian asianosaisten osalta asian käsittely unionin tuomioistuimessa on välivaihe kansallisessa tuomioistuimessa vireillä olevan asian käsittelyssä, minkä vuoksi kansallisen tuomioistuimen asiana on päättää oikeudenkäyntikulujen korvaamisesta. Oikeudenkäyntikuluja, jotka ovat aiheutuneet muille kuin näille asianosaisille huomautusten esittämisestä unionin tuomioistuimelle, ei voida määrätä korvattaviksi.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (kolmas jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

Sosiaaliturvajärjestelmien soveltamisesta yhteisön alueella liikkuviin palkattuihin työntekijöihin, itsenäisiin ammatinharjoittajiin ja heidän perheenjäseniinsä 14.6.1971 annetun neuvoston asetuksen (ETY) N:o 1408/71, sellaisena kuin se on muutettuna ja ajan tasalle saatettuna 2.12.1996 annetulla neuvoston asetuksella (EY) N:o 118/97, sellaisena kuin se on muutettuna 17.6.2008 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksella (EY) N:o 592/2008, 14 artiklan 2 kohdan b alakohdan i alakohtaa on tulkittava siten, että pääasiassa kyseessä olevan kaltaista henkilöä – joka tekee palkkatyötä jäsenvaltion alueelle sijoittautuneelle työnantajalle ja asuu toisessa jäsenvaltiossa, jonka alueella hän on kuluneena vuonna harjoittanut kyseistä toimintaa osittain eli 6,5 prosenttia työtunneistaan ilman tällaisesta työskentelystä etukäteen työnantajansa kanssa tehtyä sopimusta – ei ole pidettävä kyseisessä säännöksessä tarkoitettuna kahden jäsenvaltion alueella tavallisesti työskentelevänä henkilönä.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: hollanti.