CELEX: 62018CJ0560
Muutoksenhaku
Oikeus saada tutustua toimielinten asiakirjoihin
Asetus (EY) N:o 1049/2001
4 artiklan 2 kohdan kolmas luetelmakohta
Poikkeukset tutustumisoikeuteen
Tutkintatoimien tarkoitusten suojaa koskeva poikkeus
Vireillä olevaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaan menettelyyn liittyvät asiakirjat
Yksityiskohtaiset lausunnot, jotka on annettu direktiivin 98/34/EY perusteella ilmoitusmenettelyn yhteydessä
Tutustumispyyntö
Hylkääminen
Tietojen ilmaiseminen asiakirjoista, joita on pyydetty unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyn menettelyn aikana
Asiakirjan luovuttaminen
Tutkimatta jättäminen
Oikeussuojan tarve
Jatkuvuus

Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych (jäljempänä Igpour), joka on pelikoneiden valmistajien, jälleenmyyjien ja operaattorien etuja edustava järjestö Puolassa, vaatii muutoksenhaussaan unionin tuomioistuinta kumoamaan unionin yleisen tuomioistuimen 10.7.2018 antaman määräyksen Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych v. komissio (
T‑514/15
, ei julkaistu,
EU:T:2018:500
; jäljempänä valituksenalainen määräys), jossa se totesi, että lausunnon antaminen Igpourin kanteesta, jolla viimeksi mainittu vaati kumottavaksi 12.6.2015 tehdyn komission päätöksen GestDem 2015/1291, jolla tältä evättiin oikeus tutustua Euroopan komission ilmoitusmenettelyn 2014/537/PL yhteydessä antamaan yksityiskohtaiseen lausuntoon, sekä 17.7.2015 tehdyn komission päätöksen GestDem 2015/1291, jolla tältä evättiin oikeus tutustua Maltan tasavallan ilmoitusmenettelyn 2014/537/PL yhteydessä antamaan yksityiskohtaiseen lausuntoon (jäljempänä yhdessä riidanalaiset päätökset).
Asiaa koskevat oikeussäännöt
Euroopan parlamentin, neuvoston ja komission asiakirjojen saamisesta yleisön tutustuttavaksi 30.5.2001 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston asetuksen (EY) N:o 1049/2001 (
EYVL 2001, L 145, s. 43
) 4 artiklassa säädetään seuraavaa:
”– –
2.   Toimielimet kieltäytyvät antamasta tutustuttavaksi asiakirjaa, jonka sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaisi:
– –
–
tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojaa,
jollei ylivoimainen yleinen etu edellytä ilmaisemista.
– –”
Asian tausta
Komissio lähetti 20.11.2013 Puolan tasavallalle ja tietyille muille jäsenvaltioille jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä 2013/4218 SEUT 258 artiklan mukaisen virallisen huomautuksen, jossa se kehotti niitä, joille tämä huomautus oli osoitettu, saattamaan onnenpelipalveluja koskevan kansallisen lainsäädäntönsä EUT-sopimuksen perusvapauksien mukaiseksi.
Puolan tasavalta ilmoitti komissiolle vastauksessaan, jonka komissio sai 3.3.2014, että se aikoi ilmoittaa sille teknisiä standardeja ja määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 22.6.1998 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 98/34/EY (
EYVL 1998, L 204, s. 37
) nojalla lakiesityksen onnenpelejä koskevan Puolan lain muuttamisesta komission ilmaisemiin huoliin vastaamiseksi.
Puolan tasavalta ilmoitti 5.11.2014 direktiivin 98/34 8 artiklan mukaisesti komissiolle lakiesityksen. Tämä ilmoitus rekisteröitiin viitenumerolla 2014/537/PL.
Komissio ja Maltan tasavalta antoivat direktiivin 98/34 9 artiklan 2 kohdassa tarkoitetut yksityiskohtaiset lausunnot ilmoitetusta lakiesityksestä 3.2. ja 6.2.2015.
Igpour pyysi 17.2.2015 asetuksen N:o 1049/2001 2 artiklan 1 kohdan nojalla saada tutustua komission ja Maltan tasavallan lausuntoihin.
Komissio epäsi 10.3.2015 Igpourilta oikeuden tutustua mainittuihin asiakirjoihin.
Igpour teki 16.4.2015 komissiolle asetuksen N:o 1049/2001 7 artiklan 2 kohdan mukaisen asiakirjoihin tutustumista koskevan uudistetun hakemuksen.
Komissio selitti riidanalaisissa päätöksissä, että kyseessä olevien asiakirjojen sisältämien tietojen ilmaiseminen vahingoittaa asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannessa luetelmakohdassa säädettyä tarkastus-, tutkinta- ja tilintarkastustoimien tarkoitusten suojaa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä 2013/4218, koska kyseiset lausunnot liittyvät erottamattomasti mainittuun menettelyyn.
Menettely unionin yleisessä tuomioistuimessa ja valituksenalainen määräys
Igpour nosti unionin yleiseen tuomioistuimeen 1.9.2015 toimittamallaan kannekirjelmällä kanteen riidanalaisten päätösten kumoamiseksi. Ruotsin kuningaskunta hyväksyttiin väliintulijaksi tukemaan Igpourin vaatimuksia ja Puolan tasavalta puolestaan hyväksyttiin väliintulijaksi tukemaan komission vaatimuksia.
Komissio saattoi 7.12.2017 päätökseen jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn 2013/4218 Puolan tasavaltaa vastaan.
Se päätti 28.2.2018 antaa Igpourille oikeuden tutustua sen pyytämiin asiakirjoihin.
Asianosaisten lausumat ja vastaukset unionin yleisen tuomioistuimen esittämiin kysymyksiin kuultiin 28.9.2017 pidetyssä istunnossa.
Komissio vaati unionin yleistä tuomioistuinta 6.3.2018 sen kirjaamoon toimittamallaan kirjelmällä toteamaan, että kanne on jäänyt vaille kohdetta ja että lausunnon antaminen siitä raukeaa, koska komissio oli päättänyt antaa Igpourille oikeuden tutustua kumpaankin asiakirjaan, joita riidanalaiset päätökset koskivat. Komissio vaati myös Igpourin velvoittamista korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Unionin yleinen tuomioistuin päätti 14.3.2018 antamallaan määräyksellä aloittaa asian käsittelyn suullisen vaiheen uudelleen, ja se kehotti muita asianosaisia ilmaisemaan kantansa komission esittämästä lausunnon antamisen raukeamista koskevasta vaatimuksesta. Igpour kiisti huomautuksissaan menettäneensä oikeussuojan tarpeensa. Puolan tasavalta totesi huomautuksissaan vain, ettei se vastustanut komission vaatimusta. Ruotsin kuningaskunta ei esittänyt huomautuksia lausunnon antamisen raukeamista koskevasta vaatimuksesta.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisessa määräyksessään yhtäältä, ettei ollut kovin todennäköistä, että näin epätavallinen tilanne toistuu tulevaisuudessa. Toisaalta se arvioi, että Igpour vain toi esiin mahdollisuuden nostaa komissiota vastaan (sopimussuhteen ulkopuolista) Euroopan unionin vastuuta koskeva kanne täsmentämättä kuitenkaan, aikoiko se tai aikoivatko sen jäsenet käyttää tätä mahdollisuutta.
Unionin yleinen tuomioistuin katsoi siten, että lausunnon antaminen kanteesta raukeaa ja että asianosaiset vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.
Asian käsittelyn vaiheet unionin tuomioistuimessa ja asianosaisten ja muiden osapuolten vaatimukset
Igpour vaatii valituksessaan, että unionin tuomioistuin
–
kumoaa valituksenalaisen määräyksen
–
kumoaa riidanalaiset päätökset ja
–
velvoittaa komission korvaamaan oikeudenkäyntikulut;
–
toissijaisesti palauttaa asian unionin yleiseen tuomioistuimeen, jotta se ratkaisee pääasian, ja toteaa, että oikeudenkäyntikuluista päätetään myöhemmin.
Komissio vaatii, että unionin tuomioistuin
–
hylkää valituksen perusteettomana ja
–
velvoittaa Igpourin korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Ruotsin kuningaskunta vaatii unionin tuomioistuinta kumoamaan valituksenalaisen määräyksen sekä riidanalaiset päätökset.
Puolan tasavalta on esittänyt istunnossa huomatuksensa ja vaatinut lähinnä valituksen hylkäämistä perusteettomana.
Valituksen tarkastelu
Igpour esittää valituksensa tueksi viisi valitusperustetta.
Ensimmäinen valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Ensimmäisellä valitusperusteellaan Igpour väittää, että valituksenalaisen määräyksen 30 ja 32 kohta ovat virheellisiä kahdessa suhteessa.
Yhtäältä unionin yleinen tuomioistuin on sen mukaan tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan, ettei ollut kovin todennäköistä, että Igpourin esiin tuoma lainvastaisuus toistuu tulevaisuudessa. Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, että merkityksellistä oli se, oliko mahdollista, että tulevaisuudessa syntyy nyt käsiteltävässä tapauksessa kyseessä olevan tilanteen kaltainen erityinen tilanne, vaikka merkityksellistä on se, soveltaako komissio tulevaisuudessa asetuksen N:o 1049/2001 tai direktiivin 98/34 tulkintoja, jotka Igpour riitauttaa.
Igpourin mukaan unionin yleinen tuomioistuin ei yhtäältä ole katsonut, että olisi epätodennäköistä, että komissio soveltaa tulevaisuudessa asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannen luetelmakohdan tulkintaa, jonka mukaan ilmaisematta jättämistä koskeva yleinen olettama kattaa asiakirjat – riippumatta siitä, sisältävätkö ne viittauksia virallisiin huomautuksiin – jotka ”liittyvät erottamattomasti” vireillä olevaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaan menettelyyn.
Unionin yleinen tuomioistuin ei valittajan mukaan ole arvioinut sen todennäköisyyttä, että tämä tulkinta toistuu tulevaisuudessa, vaan pikemminkin sitä todennäköisyyttä, että tätä tulkintaa käytetään uudelleen nyt käsiteltävässä tapauksessa kyseessä olevan tilanteen kaltaisessa tilanteessa eli uudessa asiassa, jossa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely on vireillä, jäsenvaltio ilmoittaa komissiolle lakiesityksen, joka vastaa mainitun menettelyn taustalla oleviin huoliin, ja komissio antaa yksityiskohtaisen lausunnon tästä esityksestä, minkä jälkeen se kieltäytyy tämän lausunnon sisältämien tietojen ilmaisemisesta vedoten tarpeeseen suojella jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn tavoitetta.
Toisaalta unionin yleinen tuomioistuin on valittajan mukaan tehnyt saman virheen kuin tämän tuomion 26 ja 27 kohdassa on yksilöity sen komission väitteen osalta, jonka mukaan avoimuusperiaate, joka on direktiivin 98/34, joka on korvattu teknisiä määräyksiä ja tietoyhteiskunnan palveluja koskevia määräyksiä koskevien tietojen toimittamisessa noudatettavasta menettelystä 9.9.2015 annetulla Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivillä (EU) 2015/1535 (
EUVL 2015, L 241, s. 1
), taustalla, ei estä vetoamasta yleisiin olettamiin ilmaisematta jättämisestä suhteessa yksityiskohtaisiin lausuntoihin, jotka annetaan ei-luottamuksellisessa ilmoitusmenettelyssä.
Kun lisäksi otetaan huomioon direktiivissä 2015/1535 jäsenvaltioille ilmoittamisen osalta asetetut huomattavan laajat velvoitteet, valittajan mukaan on todennäköistä, että lukuisat ilmoitetut lakiesitykset vastaavat ainakin osittain komission huoliin, jotka ovat perustana vireillä olevassa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevassa menettelyssä, ja että nyt käsiteltävässä tapauksessa kyseessä olevan tilanteen kaltainen tilanne toistuu. Unionin yleinen tuomioistuin ei ole mitenkään perustellut päinvastaista toteamustaan ja tällaista perustelua on mahdoton esittää.
Igpour huomauttaa, että toinen sitä koskeva määräys eli 19.7.2018 annettu määräys Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych v. komissio (
T‑750/17
, ei julkaistu,
EU:T:2018:506
) osoittaa, että komissio puolustaa vakiintuneesti tulkintaansa sekä asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannesta luetelmakohdasta että direktiiveissä 98/34 ja 2015/1535 vahvistetusta avoimuusperiaatteesta, ja vahvistaa, että on todennäköistä, että tällainen tulkinta toistuu tulevaisuudessa.
Igpour väittää lisäksi, että on varsin todennäköistä, että se itse esittää tulevaisuudessa asiakirjoihin tutustumista koskevia pyyntöjä, joihin komissio vastaa vetoamalla nyt käsiteltävässä tapauksessa riitautettuun unionin oikeuden tulkintaan. Tältä osin se korostaa, että yrittäjien organisaationa sen toiminnat liittyvät sen jäsenten kaikkien kaupallisten toimintojen aspekteihin eivätkä vain niihin aspekteihin, jotka liittyvät suoraan sen edustamaan erityisalaan tai joita koskee onnenpelejä koskeva kansallinen lainsäädäntö.
Ruotsin hallitus huomauttaa, että vaikka Igpour on sittemmin saanut oikeuden tutustua kyseessä oleviin asiakirjoihin, komissio ei ole muodollisesti peruuttanut riidanalaisia päätöksiä, joten oikeusriidan kohde säilyy.
Ruotsin hallituksen mukaan Igpour oli ehdoin tahdoin pyytänyt saada tutustua yksityiskohtaisiin lausuntoihin ilmoitusmenettelyn yhteydessä, kun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely oli vielä vireillä. Koska pyydettyjen asiakirjojen sisältämät tiedot ilmaistiin vasta kyseisten menettelyjen päätyttyä, ilmaisemisella ei voitu täysin saavuttaa tutustumispyynnön tavoitteita.
Ruotsin hallitus jakaa Igpourin näkemyksen siitä, että unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt tutkia kysymys siitä, voiko komissio vedota tulevaisuudessa sen riidanalaisiin päätöksiin soveltamaan yleisen olettaman sääntöön. Tätä päätelmää tukee suoraan 4.9.2018 annettu tuomio ClientEarth v. komissio (
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
), josta ilmenee, että on tutkittava kysymys siitä, voiko esiin tuotu lainvastaisuus toistua tulevaisuudessa.
Ruotsin hallitus katsoo Igpourin tavoin, että tämä voi erittäin todennäköisesti toistua tulevaisuudessa. Ensinnäkin on olemassa välitön riski siitä, että komissio voi perustella direktiivissä 2015/1535 säädettyjen ilmoitusmenettelyjen yhteydessä esitettäviä tulevia asiakirjoihin tutustumista koskevia pyyntöjä koskevia hylkääviä päätöksiä viittaamalla riitautettuun yleisen olettaman sääntöön. Toiseksi komissio on tosiasiallisesti jo soveltanut kyseistä yleisen olettaman sääntöä valituksenalaisten päätösten tekemisen jälkeen perustellakseen sitä, että se hylkäsi Igpourin direktiivissä 2015/1535 säädetyn ilmoitusmenettelyn yhteydessä tekemän täydentävän hakemuksen, jolla pyydettiin oikeutta tutustua komission huomautuksiin ja yhteen yksityiskohtaiseen lausuntoon. Kolmanneksi se, että Igpouriin kohdistuu suuri riski siitä, että mainittua yleisen olettaman sääntöä sovelletaan tulevaisuudessa, johtuu myös siitä, että Igpour on pelikoneiden valmistajien, jälleenmyyjien ja operaattorien etuja edustava puolalainen järjestö, jonka toiminnat liittyvät sen jäsenten kaikkien kaupallisten toimintojen aspekteihin eivätkä vain niihin aspekteihin, jotka liittyvät suoraan sen edustamaan erityisalaan tai joita koskee onnenpelejä koskeva kansallinen lainsäädäntö. Lopuksi tämä riski ei koske ainoastaan Igpourin esittämiä asiakirjoihin tutustumista koskevia pyyntöjä, vaan myös muiden esittämiä pyyntöjä.
Komissio väittää, että ensimmäinen valitusperuste on perusteeton.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Ensimmäisellä valitusperusteellaan Igpour väittää Ruotsin hallituksen tukemana lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen määräyksen 30 ja 32 kohdassa, ettei ole kovin todennäköistä, että sen esiin tuoma lainvastaisuus toistuu tulevaisuudessa ja ettei sillä ollut siis mitään intressiä jatkaa kannetta. Sen mukaan tässä yhteydessä merkityksellinen kysymys ei ole se, onko mahdollista, että tulevaisuudessa toistuu vastaava erityinen tilanne kuin nyt käsiteltävässä asiassa, vaan se, onko olemassa yleinen riski siitä, että esiin tuotu lainvastaisuus toistuu tulevaisuudessa, ja erityisesti siitä, että komissio tekee tulevaisuudessa asetuksesta N:o 1049/2001 saman tulkinnan, jonka mukaan sillä on oikeus soveltaa vireillä olevissa jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevissa menettelyissä yleistä luottamuksellisuusolettamaa.
Tältä osin on huomattava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on niin, että sillä uhalla, että lausunnon antaminen asiassa raukeaa, oikeudenkäynnin kohteen on oikeussuojan tarpeen tavoin oltava olemassa tuomioistuimen ratkaisun julistamiseen saakka, mikä edellyttää sitä, että kanne voi tuloksellaan tuottaa kantajalle etua (tuomio 4.9.2018, ClientEarth v. komissio,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Kantajalla voi tietyissä tapauksissa säilyä tarve vaatia riidanalaisen toimen kumoamista saadakseen riidanalaisen toimen antajan tekemään tulevaisuudessa asianmukaiset muutokset ja siten estääkseen sen riskin, että lainvastaisuus, jonka väitetään rasittavan riidanalaista toimea, toistuu (tuomio 28.5.2013, Abdulrahim v. neuvosto ja komissio,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen ja tuomio 4.9.2018, ClientEarth v. komissio,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
,
kohta).
Tämän tarpeen säilyminen edellyttää, että kyseinen lainvastaisuus voi toistua tulevaisuudessa riippumatta käsiteltävän asian erityisistä olosuhteista (tuomio 7.6.2007, Wunenburger v. komissio,
C‑362/05 P
,
EU:C:2007:322
,
kohta ja tuomio 4.9.2018, ClientEarth v. komissio,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
,
kohta).
Unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmenee myös, että kantajan oikeussuojan tarpeen jatkumista on arvioitava konkreettisesti ottamalla muun muassa huomioon väitetyn lainvastaisuuden seuraukset ja väitetyn vahingon luonne (tuomio 28.5.2013, Abdulrahim v. neuvosto ja komissio,
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
,
kohta).
Nyt käsiteltävässä tapauksessa unionin yleinen tuomioistuin katsoi valituksenalaisen määräyksen 30 kohdassa, että siltä osin kuin Igpourin kanne koskee sitä, että on evätty oikeus tutustua direktiivin 98/34 perusteella annettuihin yksityiskohtaisiin lausuntoihin, jotka koskevat jäsenvaltion tämän direktiivin perusteella ilmoittamaa lakiesitystä, ja siltä osin kuin komissio on perustellut päätöstään evätä näiden lausuntojen sisältämien tietojen ilmaiseminen tarpeella suojata vireillä olevan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn tavoitetta, ei ole kovin todennäköistä, että yhtä epätavallinen tilanne toistuisi tulevaisuudessa.
Pitää tosin paikkansa, että komissio on perustellut pyydettyihin asiakirjoihin tutustumisen epäämistä asetuksen N:o 1049/2001 4 artiklan 2 kohdan kolmannella luetelmakohdalla ja erityisesti yksityiskohtaisten lausuntojen ja kyseisen Puolan tasavaltaa vastaan nostetun jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn välisen erottamattoman yhteyden väitetyllä olemassaololla ja siten yleisellä luottamuksellisuusolettamalla, jota sovelletaan vireillä oleviin jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeviin menettelyihin.
Kuten Igpour väittää, ei siis voida sulkea pois sitä, että evätäkseen oikeuden tutustua asiakirjoihin, jotka liittyvät erottamattomasti vireillä olevaan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaan menettelyyn, komissio tukeutuu uudelleen tulevaisuudessa perusteluissaan tähän yleiseen olettamaan ilmaisematta jättämisestä.
Unionin tuomioistuin on kuitenkin jo tunnustanut yleisen luottamuksellisuusolettaman olemassaolon sellaisten asiakirjojen osalta, jotka liittyvät jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevaan oikeudenkäyntiä edeltävään menettelyyn, mukaan lukien komission ja kyseisen jäsenvaltion välillä EU Pilot ‑menettelyssä vaihdetut asiakirjat (ks. vastaavasti tuomio 4.9.2018, ClientEarth v. komissio,
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Siten kun Igpour perustelee oikeussuojan tarvettaan väitteellä siitä, että sen esiin tuoma lainvastaisuus voi toistua tulevaisuudessa riippumatta asianomaisen asian erityisolosuhteista, se pyrkii todellisuudessa riitauttamaan unionin tuomioistuimen jo vahvistaman yleisen luottamuksellisuusolettaman olemassaolon.
Jos näin abstrakti tulkinta ”lainvastaisuudesta, joka voi toistua tulevaisuudessa” hyväksyttäisiin, siitä olisi paradoksaalisia seurauksia, kuten julkisasiamies on todennut ratkaisuehdotuksensa 73 kohdassa. Kantajan oikeussuojan tarve säilyisi kaikissa asiakirjoihin tutustumista koskevaa oikeutta koskevissa menettelyissä automaattisesti jo pelkästään siitä syystä, että kyseessä oleva toimielin voisi tulevaisuudessa tulkita tiettyä säännöstä riitautetulla tavalla.
Lisäksi toisin kuin Igpour väittää ja kuten myös julkisasiamies on huomauttanut lähinnä ratkaisuehdotuksensa 115 kohdassa, nyt käsiteltävässä tapauksessa ei ole olemassa mitään erityistä syytä ajatella, että Igpour ”olisi erityisen altis mainitun olettaman tällaisille soveltamisille tulevaisuudessa”.
Nyt käsiteltävässä tapauksessa olosuhteet eroavat niistä, jotka olivat kyseessä 4.9.2018 annettuun tuomioon ClientEarth v. komissio (
C‑57/16 P
,
EU:C:2018:660
) johtaneessa asiassa. Kyseisessä asiassa tutustumispyyntö koski yhtäältä unionin lainsäädäntömenettelyyn ympäristöalalla liittyviä asiakirjoja. Toisaalta unionin tuomioistuin tunnusti siinä kantajan intressin jatkaa menettelyä huolimatta siitä, että pyydettyjen asiakirjojen sisältämät tiedot oli ilmaistu, sillä perusteella, että valituksella pyrittiin saamaan kumotuksi tuomio, jossa oli ensimmäisen kerran tunnustettu yleisen luottamuksellisuusolettaman soveltaminen tiettyyn asiakirjaryhmään mainitun oikeudellisen perustan perusteella. Tällaisen olettaman, jonka lainmukaisuus oli riitautettu, käyttäminen olisi siis tosiasiassa voinut toistua tulevaisuudessa riippumatta mainitun asian erityisolosuhteista, kun taas nyt käsiteltävässä tapauksessa väitetty lainvastaisuus liittyy unionin tuomioistuimen jo hyväksymän olettaman täytäntöönpanoon erityisolosuhteissa, joten tällainen lainvastaisuus ei voi toistua näiden olosuhteiden ulkopuolella.
Siten on todettava, että unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti arvioinut konkreettisella tavalla niitä erityisolosuhteita, joissa väitetty lainvastaisuus on tapahtunut, ja katsonut, että tällaiset olosuhteet eivät niiden erityispiirteiden vuoksi voineet toistua, joten väitetty lainvastaisuus ei voinut toistua nyt käsiteltävän tapauksen erityisolosuhteiden ulkopuolella.
Tämän tuomion 28–31 kohdassa esitettyjen väitteiden osalta on lisäksi todettava, että Igpour moittii niillä unionin yleistä tuomioistuinta lähinnä siitä, että se on tehnyt saman oikeudellisen virheen kuin sen, jota on jo tarkasteltu tämän tuomion 42–50 kohdassa. Ne on siten hylättävä samoilla perusteilla.
Edellä esitetystä seuraa, että ensimmäinen valitusperuste on hylättävä perusteettomana.
Toinen valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Toisella valitusperusteellaan Igpour väittää, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan lähinnä valituksenalaisen määräyksen 33 kohdassa, että se, että asian käsittely päätetään lausumatta pääasiasta, ei mahdollista sitä, että komissio jää tehokkaan tuomioistuinvalvonnan ulkopuolelle. Komissio voi nimittäin aina päättää sallia tutustumisen pyydettyihin asiakirjoihin, kun se huomaa, että sillä on riski joutua oikeusriitaan.
Igpour väittää, että unionin yleisen tuomioistuimen päätelmä, jonka mukaan ”se, että hyväksyttäisiin väite [siitä, että asian käsittelyn päättäminen pääasiasta lausumatta mahdollistaisi sen, että komissio jää tehokkaan tuomioistuinvalvonnan ulkopuolelle] johtaisi siihen, että ilman, että olisi tarpeen todeta kunkin yksittäistapauksen ominaiset olosuhteet, katsottaisiin, että jokainen kantaja, jonka asiakirjoihin tutustumista koskeva pyyntö on alun perin hylätty, voisi vaatia, että tuomioistuin ratkaisee riidan, jossa vastapuolena on toimielin, jota kyseinen pyyntö koskee, riippumatta siitä, että sen pyyntö on hyväksytty sen nostettua kanteen unionin tuomioistuimissa”, perustuu tämän väitteen epätarkkaan lukemiseen.
Ensinnäkin kanteen jatkamiselle nyt käsiteltävässä tapauksessa on olemassa intressi sillä perusteella, että yhtäältä riidanalaisia asiakirjoja koskevan tutustumispyynnön hylkääminen perustuu väitettyyn ”erottamattomaan yhteyteen” pyydettyjen asiakirjojen ja vireillä olevan jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn välillä ja toisaalta jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskeva menettely päätettiin ja asiakirjat luovutettiin asian käsittelyn sekä kirjallisen että suullisen vaiheen päätyttyä. Kun nämä edellytykset täyttyvät, on tarpeen, että unionin tuomioistuimet lausuvat kanteesta. Koska on yksinomaan komission tehtävä päättää jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn päättämisen tarkoituksenmukaisuudesta ja ajankohdasta, se voi tehdä tällaisen päätöksen, jos se istunnon jälkeen ja suullisen menettelyn päätyttyä katsoo, että riskinä on, että se häviää oikeusriidan. Se voi siten päättää jättää sillensä asian, jonka ratkaisu olisi ollut sille epäsuotuisa. Vaikka jäsenyysvelvoitteiden noudattamatta jättämistä koskevan menettelyn päättäminen poistaa unionin yleiseltä tuomioistuimelta tarpeen lausua asiasta, käytännössä tällainen lähestymistapa voi mahdollistaa sen, että komissio viivyttää asiakirjoihin tutustumista koskevan oikeuden antamista joitakin vuosia ilman mitään tällaisen päätöksen tuomioistuinvalvontaa.
Toiseksi unionin yleisen tuomioistuimen päätelmät eivät selvästikään ole yhteneväiset unionin tuomioistuimen sen oikeuskäytännön kanssa, joka tuodaan esiin sen 28.5.2013 antaman tuomion Abdulrahim v. neuvosto ja komissio (
C‑239/12 P
,
EU:C:2013:331
) 78 ja 79 kohdassa ja jonka mukaan intressi kanteen ajamisen jatkamiselle riidanalaisen toimen oikeusvaikutusten lakkaamisen jälkeen voi olla perusteltua sen vuoksi, että esiin tuodun lainvastaisuuden tunnustaminen voi tuottaa kantajalle etua.
Kolmanneksi Igpour väittää, että unionin yleinen tuomioistuin ei ole tosiasiassa kiistänyt sen sitä koskevan väitteen asiaperustaa, että komissio jäi kaiken tuomioistuinvalvonnan ulkopuolelle ja että tämä väite riittää sen toteamiseksi, että Igpourilla on intressi jatkaa kanteensa ajamista. Oikeus tutustua asiakirjoihin johtuu suoraan SEUT 15 artiklasta ja Euroopan unionin perusoikeuskirjan 42 artiklasta. On siten erityisen tärkeää taata komission päätösten, joilla evätään oikeus tutustua asiakirjoihin, tehokas tuomioistuinvalvonta.
Komissio pitää tätä valitusperustetta perusteettomana.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Igpour väittää toisella valitusperusteellaan lähinnä, että koska unionin yleinen tuomioistuin oli päättänyt asian käsittelyn ilman, että se olisi lausunut pääasiasta, komissio välttyi tehokkaalta tuomioistuinvalvonnalta ja että siltä osin kuin unionin yleinen tuomioistuin oli katsonut, ettei näin ollut, valituksenalaisen määräyksen 33 kohta sisältää oikeudellisen virheen.
Tältä osin on huomautettava, että tämän tuomion 39 kohdassa jo mainitusta oikeuskäytännöstä ilmenee, että vaikka kantaja tietyissä olosuhteissa säilyttää oikeussuojan tarpeensa kumoamisen osalta silloinkin, kun kumottavaksi vaaditulla toimella ei enää ole oikeusvaikutuksia kanteen nostamisen jälkeen, näin ei aina ole.
Ensimmäisen valitusperusteen tarkastelusta ilmenee, että Igpour ei ole pystynyt osoittamaan, että nyt käsiteltävän tapauksen olosuhteet ovat sellaiset, että tämän oikeuskäytännön valossa unionin yleisen tuomioistuimen olisi pitänyt todeta sen oikeussuojan tarpeen säilyminen siitä huolimatta, että komissio oli unionin yleisessä tuomioistuimessa vireillä olevan menettelyn aikana antanut sille oikeuden tutustua kumpaankin asiakirjaan, joita riidanalaiset päätökset koskivat.
Lisäksi siltä osin kuin Igpour väittää tällä valitusperusteellaan lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on valituksenalaisella määräyksellä evännyt siltä perusoikeuskirjan 47 artiklan vastaisesti tehokkaan oikeussuojan, on muistutettava, että unionin tuomioistuimen vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan tämän määräyksen tarkoituksena ei ole muuttaa perussopimuksissa määrättyä tuomioistuinvalvontaa koskevaa järjestelmää eikä etenkään niitä sääntöjä, jotka koskevat unionin tuomioistuimissa suoraan nostettujen kanteiden tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä (tuomio 3.10.2013, Inuit Tapiriit Kanatami ym. v. parlamentti ja neuvosto,
C‑583/11 P
,
EU:C:2013:625
,
kohta ja tuomio 25.10.2017, Romania v. komissio,
C‑599/15 P
,
EU:C:2017:801
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen), eikä se siten myöskään muuta oikeussuojan tarpeen arvioinnin edellytyksiä.
Unionin yleinen tuomioistuin on siis oikeudellista virhettä tekemättä todennut valituksenalaisen määräyksen 33 kohdassa, että Igpourin väitteen hyväksyminen johtaisi siihen, että ilman, että olisi tarpeen tutkia kullekin asialle ominaiset olosuhteet, olisi katsottava, että kantaja, jonka oikeus tutustua asiakirjoihin on alun perin evätty, voisi vaatia, että toimielintä, jota kyseessä oleva tutustumispyyntö koskee, vastaan vireille pannusta oikeusriidasta lausutaan huolimatta siitä, että sen pyyntö on hyväksytty sen jälkeen, kun se on nostanut kanteen unionin tuomioistuimissa.
Toinen valitusperuste on siten hylättävä perusteettomana.
Kolmas ja neljäs valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Kolmannella valitusperusteellaan Igpour väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen todetessaan valituksenalaisen määräyksen 34 kohdassa, että se, että komissiota vastaan nostamansa mahdollisen vahingonkorvauskanteen yhteydessä Igpourin täytyisi osoittaa riidanalaisten päätösten lainvastaisuus, ei olisi kohtuuton rasite, koska se voisi tällöin tukeutua väitteisiin, jotka se on jo esittänyt kumoamiskanteen yhteydessä.
Igpourin mukaan tämä päätelmä on kahdessa suhteessa virheellinen. Yhtäältä se, että unionin tuomioistuimet kumoavat toimen, sitoo unionin tai kansallisia tuomioistuimia, joiden on käsiteltävä korvauskanne, tai voi muodostaa perustan tuomioistuinten ulkopuolisille neuvotteluille unionin toimielinten kanssa aiheutuneen vahingon korvaamisesta. Toisin sanoen unionin yleisen tuomioistuimen antama sitova tuomio tuottaisi sille etua. Toisaalta, kun otetaan huomioon se unionin yleisessä tuomioistuimessa käydyn menettelyn vaihe, jossa valituksenalainen määräys annettiin – mikä tapahtui kirjallisen ja suullisen menettelyn päätyttyä, – rasite, joka Igpourille aiheutuu siinä tapauksessa, että kaikki nämä seikat olisi käsiteltävä uudelleen tulevan korvauskanteen yhteydessä, olisi joka tapauksessa kohtuuton.
Neljännellä valitusperusteellaan Igpour väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen, kun se on valituksenalaisen määräyksen 34 kohdassa hylännyt sen väitteen siitä, että riidanalaisten päätösten kumoaminen voi tuottaa sille etua sen ja komission välisissä keskusteluissa sekä komissiota vastaan mahdollisesti nostettavan korvauskanteen yhteydessä yksinkertaisesti siksi, ettei se ollut täsmentänyt, oliko sillä ”todella” aikomus nostaa tällainen kanne, ja koska se ei ollut esittänyt täsmällisiä, konkreettisia ja todennettavissa olevia seikkoja riidanalaisten päätösten vaikutuksista. Lisäksi Igpour moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että tämä on velvoittanut sen vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan, jotka muodostavat riidanalaisten päätösten aiheuttaman erityisen ja varman vahingon.
Toisin kuin unionin yleinen tuomioistuin on todennut, Igpourilla ei sen omien sanojen mukaan ole mitenkään velvollisuutta vakuuttaa kyseistä tuomioistuinta siitä, että se aikoo ”todella” nostaa korvauskanteen. Juuri sen intressin, eikä korvauskanteen mahdollisuuden, ei pidä olla puhtaasti hypoteettinen. Riittää, että se esittää syyt, joiden vuoksi riidanalaiset päätökset ovat aiheuttaneet sille aineellista vahinkoa. Ei ole tarpeen esittää tämän väitteen tueksi esitettyjä seikkoja täsmällisesti tai todentaa niitä, koska ei ole unionin yleisen tuomioistuimen tehtävä varmistaa niitä. Tällainen vaatimus on siten vailla kohdetta. Kyseinen vaatimus tekisi lisäksi sekä kumoamiskanteen että korvauskanteen edellytykset raskaammiksi monimutkaistamalla niitä tarpeettomalla tavalla.
Joka tapauksessa yhtäältä riidanalaisten päätösten ja toisaalta kumoamiskanteesta aiheutuvien kulujen välillä on syy-yhteys. Jos lisäksi oikeudenkäyntikuluja koskeva unionin yleisen tuomioistuimen päätös otetaan huomioon, niistä on tullut korvauskelvottomia valituksenalaisen määräyksen julistamisen jälkeen. Igpour väittää, että tämän väitteen esittäessään se ei riitauta unionin yleisen tuomioistuimen oikeudenkäyntikuluja koskevaa päätöstä, vaan ainoastaan sen päätöksen, jonka mukaan asiasta ei ole tarpeen lausua, siltä osin kuin yleisen oikeusasteen tuomioistuin ei ole ottanut huomioon sitä, että sille aiheutuneet kulut olivat riidanalaisten päätösten aiheuttama erityinen vahinko.
Komission mukaan nämä kummatkaan valitusperusteet eivät ole perusteltuja.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
Näillä kahdella valitusperusteellaan, joita on tutkittava yhdessä, Igpour väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan, ettei se, että Igpourin olisi mahdollisen vahingonkorvauskanteen yhteydessä toistettava kyseisen kumoamiskanteen yhteydessä jo esitetyt väitteet, ole kohtuuton rasite, joka osoittaisi sen oikeussuojan tarpeen nyt käsiteltävässä tapauksessa. Lisäksi Igpour moittii unionin yleistä tuomioistuinta siitä, että se on katsonut, ettei Igpour ollut täsmentänyt, oliko sillä ”todella” aikomus nostaa tällainen kanne, eikä esittänyt täsmällisiä, konkreettisia ja todennettavissa olevia seikkoja riidanalaisten päätösten vaikutuksista, ja päätellyt tästä, ettei tällaisen kanteen mahdollisuus ollut omiaan sen toteamiseksi, että sen oikeussuojan tarve säilyi.
Tästä on muistutettava, että kantajan on näytettävä toteen, että sillä on oikeussuojan tarve, joka on olennainen ja ensimmäinen edellytys kaikille kanteille (tuomio 7.11.2018, BPC Lux 2 ym. v. komissio,
C‑544/17 P
,
EU:C:2018:880
,
kohta).
Vaikka unionin tuomioistuimen oikeuskäytännöstä ilmeneekin, että vahingonkorvauskanteen mahdollisuus riittää oikeussuojan tarpeen syntymiseen, näin on kuitenkin sillä edellytyksellä, että tämä kanne ei ole hypoteettinen (ks. vastaavasti tuomio 17.9.2015, Mory ym. v. komissio,
C‑33/14 P
,
EU:C:2015:609
,
ja
kohta ja tuomio 7.11.2018, BPC Lux 2 ym. v. komissio,
C‑544/17 P
,
EU:C:2018:880
,
kohta). Kuten tämän tuomion 41 kohdassa on todettu, tällaisen oikeussuojan tarpeen säilymistä on arvioitava tapauskohtaisesti ottamalla huomioon erityisesti väitetyn lainvastaisuuden seuraukset ja väitetyn vahingon luonne.
Tästä johtuu, ettei Igpour voinut perustella oikeussuojan tarvettaan vetoamalla pelkästään mahdollisuuteen nostaa tulevaisuudessa kanne vahingonkorvauksen saamiseksi esittämättä konkreettisia seikkoja väitetyn lainvastaisuuden seurauksista sen tilanteelle ja sille aiheutuneeksi väitetyn sen vahingon luonteesta, jonka korvaamiseksi tällainen kanne nostettaisiin.
Unionin yleinen tuomioistuin on tosiseikkojen ja näytön itsenäisen arviointinsa puitteissa todennut valituksenalaisen määräyksen 34 kohdassa, että kantaja oli tuonut esiin tällaisen korvauskanteen mahdollisuuden täsmentämättä, oliko sillä tai sen jäsenillä todella tarkoitus käyttää tätä mahdollisuutta, ja väitetyn vahingon osalta vain todennut, että ”kanteet on hylätty ja vastaajat on tuomittu”, esittämättä kuitenkaan vähäisintäkään täsmällistä, konkreettista ja todennettavissa olevaa seikkaa, eikä kantaja sitä paitsi ole millään tavoin vedonnut tältä osin siihen, että unionin yleinen tuomioistuin olisi ottanut tosiseikat tai sen sille esittämät perustelut huomioon vääristyneellä tavalla.
Näin ollen unionin yleinen tuomioistuin on voinut oikeudellista virhettä tekemättä katsoa, että tämän tuomion 73 kohdassa esiin tuodusta oikeuskäytännöstä johtuvat edellytykset, joiden perusteella voidaan todeta, että korvauskanteen mahdollisuus voi olla peruste oikeussuojan tarpeelle kumoamisen osalta, eivät ole täyttyneet.
Lisäksi siitä väitteestä, että Igpourille olisi aiheutunut erityinen vahinko siitä, että unionin yleinen tuomioistuin on velvoittanut sen vastaamaan omista oikeudenkäyntikuluistaan, on todettava, että tällaisen seikan perusteella itsessään ei selvästikään voida todeta oikeussuojan tarpeen säilymistä kumoamisen osalta, sillä muutoin tämä edellytys menettäisi ulottuvuutensa.
Siitä väitteestä, että unionin yleinen tuomioistuin olisi tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen määräyksen 34 kohdassa, että se, että Igpourin täytyisi mahdollisen korvauskanteen yhteydessä toistaa sen jo kumoamiskanteensa yhteydessä esittämät väitteet, ei ole kohtuuton rasite, jonka perusteella voitaisiin todeta sen oikeussuojan tarve nyt käsiteltävässä tapauksessa, on todettava, että tällaisen väitteen hyväksymisen tuloksena unionin yleinen tuomioistuin olisi velvollinen tutkimaan korvauskanteen, vaikka se on täysin hypoteettinen. Kuten tämän tuomion 74–76 kohdasta ilmenee, unionin yleinen tuomioistuin on perustellusti katsonut nyt käsiteltävässä tapauksessa, että tällainen vetoaminen ei riitä oikeussuojan tarpeen säilymisen toteamiseksi, koska kantaja ei ole ensimmäisessä oikeusasteessa esittänyt mitään tätä koskevaa konkreettista seikkaa.
Tästä seuraa, että kolmas ja neljäs valitusperuste on hylättävä perusteettomina.
Viides valitusperuste
Asianosaisten ja muiden osapuolten lausumat
Viidennellä valitusperusteellaan Igpour väittää lähinnä, että unionin yleinen tuomioistuin on tehnyt oikeudellisen virheen katsoessaan valituksenalaisen määräyksen 34 kohdassa, ettei sillä ollut intressiä jatkaa kannetta, vaikka riidanalaisten päätösten kumoaminen oli tarpeen sille ammatillisena organisaationa aiheutuneen aineettoman vahingon korjaamiseksi ja vaikkei ole olemassa muuta keinoa tällaisen vahingon korjaamiseksi.
Komissio väittää, että tämä valitusperuste ei täytä tutkittavaksi ottamisen edellytyksiä.
Unionin tuomioistuimen arviointi asiasta
On muistutettava, että unionin tuomioistuimen työjärjestyksen 170 artiklan 1 kohdan mukaan muutoksenhaussa ei voida muuttaa oikeudenkäynnin kohdetta siitä, mikä se oli unionin yleisessä tuomioistuimessa. Unionin tuomioistuin on siten muutoksenhakuasioissa toimivaltainen arvioimaan ainoastaan sitä oikeudellista ratkaisua, joka on tehty ensimmäisessä oikeusasteessa esitetyistä perusteista. Asianosainen ei voi siis esittää ensimmäistä kertaa unionin tuomioistuimessa perustetta, johon se ei ole unionin yleisessä tuomioistuimessa vedonnut, koska tämä merkitsisi sitä, että se voisi saattaa unionin tuomioistuimen, jonka toimivalta muutoksenhakuasioissa on rajoitettu, käsiteltäväksi asian laajempana kuin unionin yleinen tuomioistuin on sen tutkinut (ks. vastaavasti tuomio 29.9.2011, Elf Aquitaine v. komissio,
C‑521/09 P
,
EU:C:2011:620
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Nyt käsiteltävässä asiassa on todettava, ettei Igpour ole väittänyt unionin yleisessä tuomioistuimessa, että sillä olisi säilynyt tarve saada riidanalaiset päätökset kumotuiksi sillä perusteella, että tämä kumoaminen olisi merkinnyt näiden päätösten väitetystä lainvastaisuudesta sille aiheutuneeksi väitetyn vahingon korjaamista, vaan se on vedonnut tähän ensimmäisen kerran muutoksenhaussaan.
Tästä seuraa, että viides valitusperuste on jätettävä tutkimatta.
Valitus on näin ollen hylättävä kokonaisuudessaan.
Oikeudenkäyntikulut
Työjärjestyksen 138 artiklan 1 kohdan mukaan, jota sovelletaan valituksen käsittelyyn työjärjestyksen 184 artiklan 1 kohdan nojalla, asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut.
Koska nyt käsiteltävässä tapauksessa Igpour on hävinnyt asian ja komissio on vaatinut oikeudenkäyntikulujen korvaamista, ensin mainittu on velvoitettava vastaamaan omien oikeudenkäyntikulujensa lisäksi komission oikeudenkäyntikuluista.
Työjärjestyksen 140 artiklan mukaisesti Ruotsin kuningaskunta ja Puolan tasavalta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Näillä perusteilla unionin tuomioistuin (viides jaosto) on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Valitus hylätään.

2)
Izba Gospodarcza Producentów i Operatorów Urządzeń Rozrywkowych velvoitetaan vastaamaan omien oikeudenkäyntikulujensa lisäksi Euroopan komissiolle aiheutuneista oikeudenkäyntikuluista.

3)
Ruotsin kuningaskunta ja Puolan tasavalta vastaavat omista oikeudenkäyntikuluistaan.

Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: englanti.