CELEX: 62021CJ0691
Eelotsusetaotlus
Direktiiv 85/374/EMÜ
Artikkel 3
Tootevastutus
Mõiste „tootja“
Elektrienergia jaotusvõrguettevõtja, kes muudab elektrienergia pingetaset selle tarnimiseks

Eelotsusetaotlus käsitleb seda, kuidas tõlgendada nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus‑ ja haldusnormide ühtlustamise kohta (
EÜT 1985, L 210, lk 29
; ELT eriväljaanne 15/01, lk 257), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. mai 1999. aasta direktiiviga 1999/34/EÜ (
EÜT 1999, L 141, lk 20
; ELT eriväljaanne 15/04, lk 147), artiklit 2 ja artikli 3 lõiget 1.
Taotlus on esitatud Cafpi SA ja tema kindlustusandja Aviva assurances SA ning elektrienergia jaotusvõrguettevõtja Enedis SA vahelises kohtuvaidluses elektri ülepingest põhjustatud kahju hüvitamise üle.
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Direktiivi 85/374 neljas ja viies põhjendus on sõnastatud järgmiselt:
„[T]arbijate kaitsmiseks peab vastutus hõlmama kõiki tootmisprotsessi kaasatud tootjaid niivõrd, kuivõrd nende tarnitud valmistoode, koostisosa või tooraine oli puudusega; samal põhjusel tuleks vastutust laiendada ka toodete ühendusse importijatele ja isikutele, kes esinevad tootjana, kinnitades tootele oma nime, kaubamärgi või muu selgesti eristatava tunnuse, või tarnivad toodet, mille tootjat ei ole võimalik kindlaks teha;
olukorras, kus ühe ja sellesama kahju eest vastutavad mitu isikut, on tarbija kaitsmiseks vaja, et kahjukannatajal oleks võimalik kahju täielikku hüvitamist nõuda ükskõik milliselt vastutavalt isikult;“.
Selle direktiivi artikkel 1 sätestab:
„Tootja vastutab kahju eest, mille põhjustab tema toote puudus.“
Kõnealuse direktiivi artiklis 2 on sätestatud:
„Käesolevas direktiivis tähendab „toode“ kõiki vallasasju isegi juhul, kui need on ühendatud teise vallasasja või kinnisasjaga. „Toode“ hõlmab elektrienergiat.“
Sama direktiivi artikli 3 kohaselt:
„1.   „Tootja“ tähendab valmistoote valmistajat, mis tahes tooraine tootjat või koostisosa valmistajat ja iga isikut, kes tootel oma nime, kaubamärki või muud selgesti eristatavat tunnust kasutades esineb selle tootjana.
2.   Ilma et see piiraks tootja vastutuse kohaldamist, peetakse käesoleva direktiivi tähenduses tootjaks ja tootjana vastutavaks iga isikut, kes oma äritegevuse käigus impordib ühendusse müügiks, laenutamiseks, liisimiseks või mõnes muus vormis turustamiseks mõeldud toote.
3.   Kui tootjat ei ole võimalik kindlaks teha, käsitletakse toote iga tarnijat selle tootjana, kui ta ei tee kahjukannatajale mõistliku aja jooksul teatavaks tootja või talle toote tarninud isiku andmeid. Kui toode ei osuta lõikes 2 nimetatud importija andmetele, kehtib seesama ka sisseveetud toote puhul, isegi kui tootja nimi on märgitud.“
Direktiivi 85/374 artikkel 5 näeb ette:
„Kui vastavalt käesoleva direktiivi sätetele ühe ja sellesama kahju eest vastutavad kaks või enam isikut, on nad solidaarselt vastutavad, ilma et see piiraks regressiõigust käsitlevate siseriiklike õigusaktide kohaldamist.“
Selle direktiivi artikkel 9 näeb ette:
„Artikli 1 kohaldamisel tähendab „kahju“:
[…]
b)
igale varale, välja arvatud puudusega toode ise, tekitatud kahju või selle hävimist – kusjuures omavastutus on 500 [eurot] –, tingimusel et vara:
i)
on tavaliselt erakasutuseks või ‑tarbimiseks kavandatud liiki
ja
ii)
see oli peamiselt kahjukannataja enda erakasutuses või ‑tarbimises.
[…]“.
Kõnealuse direktiivi 11 on sõnastatud järgmiselt:
„Liikmesriigid sätestavad oma õigusaktides, et kui kahjukannataja ei ole vahepeal tootja vastu kohtuasja algatanud, kehtivad käesoleva direktiivi alusel kahjukannatajale antud õigused 10 aastat alates päevast, mil tootja lasi käibele kahju põhjustanud toote.“
Prantsuse õigus
Direktiiv 85/374 võeti Prantsuse õiguskorda üle 19. mai 1998. aasta seadusega nr 98‑389 tootevastutuse kohta (loi n
o
98‑389, du 19 mai 1998, relative à la responsabilité du fait des produits défectueux;
JORF
, 21.5.1998, lk 7744), millega lisati tsiviilseadustikku (code civil) artiklid 1386‑1 – 1386‑18 (nüüd artiklid 1245 – 1245‑17).
Tsiviilseadustiku artikkel 1386‑1 (nüüd artikkel 1245) sätestab:
„Tootja vastutab kahju eest, mille põhjustab tema toote puudus, olenemata sellest, kas ta on kannatanuga lepingulises suhtes.“
Selle seadustiku artikkel 1386‑2 (nüüd artikkel 1245‑1) sätestab:
„Käesoleva peatüki sätteid kohaldatakse isikule tekitatud kahju hüvitamise suhtes.
Neid kohaldatakse ka varale, välja arvatud puudusega toode ise, dekreediga kehtestatud summast suuremas summas tekitatud kahju hüvitamise suhtes.“
Tsiviilseadustiku seadustiku artikkel 1386‑3 (nüüd artikkel 1245‑2) sätestab:
„Toode on mis tahes vallasasi isegi juhul, kui see on ühendatud kinnisasjaga, ning hõlmab põllundus‑, loomakasvatus‑, jahindus‑ ja kalandustooteid. Elektrienergia loetakse tooteks.“
Sama seadustiku artikli 1386‑6 esimene lõik (nüüd artikli 1245‑5 esimene lõik) on sõnastatud järgmiselt:
„Tootja, kes tegutseb oma kutsetegevuse raames, on valmistoote valmistaja, tooraine tootja, koostisosa valmistaja.“
Tsiviilseadustiku artikli 1386‑7 (nüüd artikkel 1245‑6) esimene lõik sätestab:
„Kui tootjat ei ole võimalik kindlaks teha, vastutab müüja, rendileandja, välja arvatud liisinguandja või liisinguandjaga samastatav rendileandja, või muu kutseline tarnija toote ohutuse eest samadel tingimustel kui tootja, kui ta ei nimeta toote tarnijat või tootjat kolme kuu jooksul alates kannatanu taotluse kättesaamisest.“
Põhikohtuasi ja eelotsuse küsimus
28. juulil 2010 esines äriühingu Cafpi elektroonikaseadmetes rikkeid. Kohtuvälise ekspertiisi kohaselt tekkisid rikked Enedise hallatava elektrijaotusvõrgu neutraaljuhi katkemisest tingitud ülepinge tõttu.
Cafpi kindlustusandja Aviva assurances hüvitas kahju osaliselt. Cafpi ja Aviva assurances nõudsid Enediselt tekitatud kahju hüvitamist lepingulise vastutuse üldsätte, s.o tsiviilseadustiku endise artikli 1147 alusel. Enedis väitis, et kohaldatavad on üksnes need tsiviilseadustiku sätted, mis käsitlevad tootevastutust, ning et Cafpi ja Aviva assurances’i esitatud kahju hüvitamise hagi on aegunud.
Asja menetlenud kohus jättis 6. juuli 2018. aasta otsusega eespool nimetatud normid kohaldamata ja hagejate nõuded sisuliselt rahuldamata.
Cour d’appel de Versailles (Versailles’ apellatsioonikohus, Prantsusmaa) tühistas selle kohtuotsuse 6. veebruari 2020. aasta otsusega. Ta leidis esiteks, et Électricité de France SA toodetud elekter ei ole valmistoode, kuna see on kõrgepingega ja seega tarbimiseks sobimatu, ning teiseks tegeleb Enedis elektrienergia muundamisega selle lõpptarbijale tarnimiseks, mistõttu on tema tarbijale tarnimiseks mõeldud valmistoote valmistaja ja seega tootevastutust käsitlevate õigusnormide tähenduses tootja. Seetõttu otsustas see kohus, et need õigusnormid on kohaldatavad ning Cafpi ja Aviva assurances’i hagi on aegumise tõttu vastuvõetamatu.
Cafpi ja Aviva assurances esitasid selle kohtuotsuse peale kassatsioonkaebuse Cour de cassationile (kassatsioonikohus, Prantsusmaa), kes on eelotsusetaotluse esitanud kohus.
Eelotsusetaotluse esitanud kohtul on tekkinud küsimus, kas elektrienergia jaotusvõrguettevõtjat, kes muudab elektrienergia koormus‑ ja pingetaset selle lõpptarbijale tarnimiseks, tuleb käsitada elektrienergia „tootjana“ direktiivi 85/374 tähenduses.
Kõigepealt märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et tema kohtujuristi arvates on niisuguse ettevõtja nagu Enedis kvalifitseerimine elektritootjaks „vastuolus sektori erinevate osaliste tegelike lepinguliste ja majanduslike suhetega“, sest esiteks ei saa jaotusvõrguettevõtja toota elektrit toorainest, mida ta pole ostnud, ning teiseks ei müü see ettevõtja elektrit, vaid tarbija ostab seda tarnijalt.
Seejärel märgib eelotsusetaotluse esitanud kohus, et ühes sarnases asjas leidis Bundesgerichtshof (Saksamaa Liitvabariigi kõrgeim üldkohus) 25. veebruari 2014. aasta kohtuotsuses, et elektrienergia jaotusvõrguettevõtjat tuleb käsitada tootjana, kui ta muudab oluliselt elektrienergiat, muundades selle pinget nii, et lõpptarbija saaks seda kasutada.
Lõpuks kahtleb eelotsusetaotluse esitanud kohus niisuguses hinnangus, kuna see ei pruugi olla kooskõlas elektrienergia siseturgu käsitlevate direktiividega, nimelt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. detsembri 1996. aasta direktiiviga 96/92/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju (
EÜT 1997, L 27, lk 20
; ELT eriväljaanne 12/02, lk 3), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2003. aasta direktiiviga 2003/54/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 96/92/EÜ (
ELT 2003, L 176, lk 37
; ELT eriväljaanne 12/02, lk 211), ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiiviga 2009/72/EÜ, mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/54/EÜ (
ELT 2009, L 211, lk 55
), millega on kehtestatud põhivõrguettevõtjate ja jaotusvõrguettevõtjate sõltumatus elektrienergia tootmise või tarnimise tegevustest, mis on konkurentsile avatud.
Neil asjaoludel otsustas Cour de cassation (kassatsioonikohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:
„Kas [direktiivi 85/374] artiklit 2 ja artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et elektrienergia jaotusvõrguettevõtjat võib käsitada „tootjana“, kui ta muudab elektrienergia pingetaset selle lõpptarbijale tarnimiseks?“
Eelotsuse küsimuse analüüs
Vastuvõetavus
Formaalselt vastuvõetamatuse vastuväidet esitamata osutab Euroopa Komisjon võimalusele, et esitatud küsimus on vastuvõetamatu, kuna see ei ole põhikohtuasja lahendamiseks asjakohane, võttes arvesse, et kahju, mille hüvitamist Cafpi nõuab, on kahju, mis on tekitatud selle äriühingu majandustegevuse käigus kasutatavatele elektroonikaseadmetele, samas kui direktiiv 85/374 reguleerib vastavalt artiklile 9 üksnes ettevõtja vastutust oma puudusega toodete eest tarbija ees.
Sellega seoses tuleb märkida, et direktiivi 85/374 artikli 9 punktist b küll nähtub, et seda direktiivi kohaldatakse varale tekitatud kahju või vara hävitamise suhtes, tingimusel et vara on tavaliselt sellist liiki, mis on mõeldud erakasutuseks või ‑tarbimiseks, ja see oli peamiselt kannatanu enda erakasutuses või ‑tarbimises.
Euroopa Kohtu praktikast tuleneb siiski, et kuna direktiiviga 85/374 läbi viidud ühtlustamine ei hõlma kutsealaseks tegevuseks kavandatud ja kutsetegevuses kasutatud varale tekitatud kahju hüvitamist, ei keela see direktiiv liikmesriigil näha ette vastutuse kohaldamise korda, mis vastab direktiiviga ette nähtud korrale (4. juuni 2009. aasta kohtuotsus Moteurs Leroy Somer,
C‑285/08
,
EU:C:2009:351
, punkt
).
Nagu eelotsusetaotluse esitanud kohus vastuseks Euroopa Kohtu esitatud taotlusele selgituste saamiseks märkis, nähtub aga praegusel juhul tsiviilseadustiku artiklist 1386‑2 (nüüd artikkel 1245‑1), et direktiivi 85/374 Prantsuse õiguskorda ülevõtmisel ei piiranud liikmesriigi seadusandja tootevastutuse korra kohaldamisala üksnes sellise kahju hüvitamisega, mis on tekitatud erakasutuseks või ‑tarbimiseks mõeldud ja sel eesmärgil kasutatud varale.
Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on Euroopa Kohus pädev lahendama liidu õiguse sätteid puudutavaid eelotsusetaotlusi olukorras, kus põhikohtuasja faktilised asjaolud ei ole küll vahetult liidu õiguse kohaldamisalas, kuid liidu õigusnormid on riigisisese õigusega muudetud kohaldatavaks seeläbi, et riigisiseses õiguses on viidatud nende sisule (7. novembri 2018. aasta kohtuotsus K ja B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Sellises olukorras on Euroopa Liidul nimelt selge huvi selle vastu, et lahknevate tõlgenduste vältimiseks tulevikus tõlgendataks liidu õigusest üle võetud sätteid ühetaoliselt (7. novembri 2018. aasta kohtuotsus K ja B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kui riigisisene õigus on muutnud liidu õigusnormid viimaste kohaldamisalasse mittekuuluvate olukordade suhtes vahetult ja tingimusteta kohaldatavaks, on liidu õigusnormide tõlgendamine sellistes olukordades Euroopa Kohtu poolt seega põhjendatud, et tagada nende olukordade ja liidu õigusnormide kohaldamisalasse kuuluvate olukordade ühesugune käsitlemine (7. novembri 2018. aasta kohtuotsus K ja B,
C‑380/17
,
EU:C:2018:877
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Kuna – nagu on märgitud käesoleva kohtuotsuse punktis 29 – Prantsuse seadusandja otsustas direktiivi 85/374 ülevõtmisel Prantsuse õiguskorda kohaldada selle direktiiviga kehtestatud tootevastutuse korda ka kahju suhtes, mis on tekitatud varale, mis ei ole mõeldud erakasutuseks või ‑tarbimiseks, tuleb käesoleva kohtuotsuse punktides 30–32 viidatud kohtupraktikat arvestades järeldada, et liidul on selge huvi selle vastu, et Euroopa Kohus lahendaks eelotsusetaotluse, mistõttu tuleb seda pidada vastuvõetavaks.
Sisulised küsimused
Kuivõrd eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab oma küsimuses direktiivi 85/374 artiklile 2, siis tuleb kõigepealt märkida, et see artikkel sisaldab mõiste „toode“ määratlust ja näeb sellega seoses sõnaselgelt ette, et elektrienergiat tuleb käsitada tootena selle direktiivi tähenduses.
Nende vastutavate isikute ring, kelle vastu on kahju kannatanud isikul õigus esitada hagi direktiivis 85/374 ette nähtud vastutuse kohaldamise korra alusel, on määratletud artiklites 1 ja 3. Arvestades asjaolu, et selle direktiiviga ühtlustatakse täielikult need küsimused, mida direktiiv reguleerib, tuleb vastutavate isikute ringi pidada nendes artiklites ammendavalt kindlaks määratuks ja nende kindlaksmääramine ei saa sõltuda täiendavate kriteeriumide kehtestamisest, mis ei tulene neist artiklitest (10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus Skov ja Bilka,
C‑402/03
,
EU:C:2006:6
, punktid
ja
, ning 7. juuli 2022. aasta kohtuotsus Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia,
C‑264/21
,
EU:C:2022:536
, punkt
).
Neil asjaoludel tuleb esitatud küsimust mõista nii, et sellega soovitakse teada, kas direktiivi 85/374 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et elektrienergia jaotusvõrguettevõtjat tuleb pidada „tootjaks“ selle sätte tähenduses, kui ta muudab elektrienergia pingetaset selle lõpptarbijale tarnimiseks.
Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale ei tule liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvestada mitte üksnes selle sõnastust, vaid ka konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa säte on (17. detsembri 2020. aasta kohtuotsus CLCV jt (diiselmootori katkestusseade),
C‑693/18
,
EU:C:2020:1040
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Esiteks nähtub direktiivi 85/374 artikli 3 lõike 1 sõnastusest, et „„[t]ootja“ tähendab valmistoote valmistajat, mis tahes tooraine tootjat või koostisosa valmistajat ja iga isikut, kes tootel oma nime, kaubamärki või muud selgesti eristatavat tunnust kasutades esineb selle tootjana“.
Mis puudutab teiseks selle sätte konteksti, siis tuleb märkida, et direktiivi 85/374 artiklist 5 – tõlgendatuna direktiivi neljanda põhjenduse alusel – tuleneb, et sama toote „tootjaks“ direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses võib pidada mitut isikut, mistõttu võivad nad kõik olla solidaarselt vastutavad tootele tekitatud kahju eest.
Toote erinevate tootmis‑ ja turustamisahelasse kuuluvate ettevõtjate vastavate rollide kohta on Euroopa Kohus täpsustanud, et valik tehti selle kasuks, et üldjuhul vastutab puudusega toote tekitatud kahju eest tootja, kuna enamikul juhtudel piirdub tarnija vaid toote edasimüümisega sellisena, nagu ta selle ostis, ning ainult tootjal on võimalik mõjutada toote kvaliteeti (vt selle kohta 10. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus Skov ja Bilka,
C‑402/03
,
EU:C:2006:6
, punktid
ja
).
Mis puudutab toote tootmise ja turustamise protsessi eristamist, siis tuleb samuti meenutada, et Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et toodet tuleb pidada käibele lastuna direktiivi 85/374 artikli 11 tähenduses, kui see on tootja juhitavast valmistamise protsessist väljunud ning jõudnud turustamise protsessi, milles seda kasutamiseks või tarbimiseks üldsusele pakutakse (vt selle kohta 9. veebruari 2006. aasta kohtuotsus O’Byrne,
C‑127/04
,
EU:C:2006:93
, punkt
).
Mis puudutab kolmandaks direktiiviga 85/374 taotletavat eesmärki, siis on selle neljandas põhjenduses märgitud, et tarbijate kaitsmiseks peab vastutus hõlmama kõiki tootmisprotsessi kaasatud tootjaid niivõrd, kuivõrd nende tarnitud valmistoode, koostisosa või tooraine on puudusega.
Mõiste „tootja“ direktiivi 85/374 artikli 3 lõike 1 tähenduses, mis on liidu õiguse autonoomne mõiste, vastab seega tarbijakaitse eesmärgile, mis nõuab ühelt poolt seda, et tootjaks võib pidada mitut isikut, ja teiselt poolt seda, et tarbija võib esitada oma nõude neist ükskõik kelle vastu, mis tähendab, et ei ole asjakohane otsida ühtainust, „kõige õigemat“ vastutavat isikut, kelle vastu peaks tarbija oma õigustele tuginema (vt selle kohta 7. juuli 2022. aasta kohtuotsus Keskinäinen Vakuutusyhtiö Fennia,
C‑264/21
,
EU:C:2022:536
, punkt
).
Käesoleval juhul puudutab esitatud küsimus olukorda, kus on tegemist elektrienergia jaotusvõrguettevõtjaga, kes muudab elektrienergia pingetaset selle lõpptarbijale tarnimiseks, kusjuures olgu täpsustatud, et ilma nimetatud ettevõtja sekkumiseta ei oleks tarbijal Électricité de France’i toodetud kõrgepinge elektrit üldse võimalik kasutada.
Järelikult ei piirdu selliselt tegutsev ettevõtja üksnes toote – käesoleval juhul elektrienergia – tarnimisega, vaid osaleb ka toote tootmisprotsessis, muutes mõnda selle omadust, nimelt selle pinget, et muuta see üldsusele kasutamiseks või tarbimiseks pakkumiseks sobivaks.
Vastupidi Prantsuse valitsuse väidetele on elektrienergia pingetase üks selle toote omadus, sõltumata sellest, kas elektri ülepinge kujutab endast sellise ohutuse puudumist, mida üldsus võib õigustatult oodata. Sellega seoses tuleb märkida, et toote teatavat omadust võib muuta, ilma et toode oleks enne või pärast kõnealust muutmist puudusega.
Sellest järeldub, et elektrienergia jaotusvõrguettevõtjat, kes muundab elektrienergia pingetaset, tuleb pidada „tootjaks“ direktiivi 85/374 artikli 3 lõike 1 tähenduses.
Vastupidi eelotsusetaotluse esitanud kohtu poolt märgitule ei ole mõiste „tootja“ selline tõlgendus vastuolus käesoleva kohtuotsuse punktis 24 viidatud direktiivide sätetega, eelkõige nendega, mis näevad ette elektri tootmise ja jaotamise ülesannete eraldamise.
Nimelt, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 35 osutatud kohtupraktikast, peab vastutavate isikute ring, kelle vastu on kahju kannatanud isikul õigus esitada hagi direktiivis 85/374 ette nähtud vastutuse kohaldamise korra alusel, olema kindlaks määratud üksnes selle direktiivi artiklite 1 ja 3 alusel, ilma et oleks võimalik kehtestada täiendavaid kriteeriume, mida nendes artiklites ei ole ette nähtud. Käesoleva kohtuotsuse punktis 24 nimetatud direktiivid taotlevad teistsuguseid eesmärke.
Eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb eelotsuse küsimusele vastata, et direktiivi 85/374 artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et elektrienergia jaotusvõrguettevõtjat tuleb pidada „tootjaks“ selle sätte tähenduses, kui ta muudab elektrienergia pingetaset selle lõpptarbijale tarnimiseks.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustab kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohus. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (kümnes koda) otsustab:

Nõukogu 25. juuli 1985. aasta direktiivi 85/374/EMÜ liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus‑ ja haldusnormide ühtlustamise kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. mai 1999. aasta direktiiviga 1999/34/EÜ, artikli 3 lõiget 1

tuleb tõlgendada nii, et

elektrienergia jaotusvõrguettevõtjat tuleb pidada „tootjaks“ selle sätte tähenduses, kui ta muudab elektrienergia pingetaset selle lõpptarbijale tarnimiseks.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.