CELEX: 62017CJ0395
Valsts pienākumu neizpilde
Pašu resursi
Aizjūras zemju un teritoriju (AZT) asociācija ar Eiropas Savienību
Lēmums 91/482/EEK
Lēmums 2001/822/EK
Atļauja bez muitas nodokļiem ievest Eiropas Savienībā izstrādājumus, kuriem ir AZT izcelsme
Preču pārvadājuma sertifikāts EUR. 1
Sertifikātu nelikumīga izsniegšana, ko veic AZT iestādes
Importētāju dalībvalstu neiekasēti muitas nodokļi
LES 4. panta 3. punkts
Lojālas sadarbības princips
Dalībvalsts, kura uztur īpašas attiecības ar attiecīgajām AZT, atbildība
Pienākums atlīdzināt Savienības pašu resursu zaudējumus, ko ir izraisījusi sertifikātu EUR. 1 nelikumīga izsniegšana
Piena pulvera un rīsa ievešana no Kirasao, kā arī putraimu un rupja maluma miltu ievešana no Arubas

Ar prasības pieteikumu Eiropas Komisija lūdz Tiesu konstatēt, ka, neatlīdzinot pašu resursu zaudējumus, kas bija jākonstatē un jāietver Eiropas Savienības budžetā saskaņā ar Padomes Regulas (EEK, Euratom) Nr. 1552/89 (1989. gada 29. maijs) par Lēmuma 88/376/EEK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu piemērošanu (
OV 1989, L 155, 1. lpp.
) 2., 6., 10., 11. un 17. pantu (tagad – Regulas (EK) Nr. 1150/2000 (2000. gada 22. maijs), ar ko īsteno Lēmumu 94/728/EK, Euratom par Kopienu pašu resursu sistēmu (
OV 2000, L 130, 1. lpp.
) 2., 6., 10., 11. un 17. pants), ja preču pārvadājuma sertifikāti EUR. 1 netika izsniegti, pārkāpjot, pirmkārt, Padomes Lēmuma 91/482/EEK (1991. gada 25. jūlijs) par aizjūras zemju un teritoriju asociāciju ar Eiropas Ekonomikas Kopienu (
OV 1991, L 263, 1. lpp.
; turpmāk tekstā – “AZT 1991. gada lēmums”) 101. panta 1. punktu un minētā lēmuma II pielikuma 12. panta 6. punktu attiecībā uz piena pulvera un rīsa ievešanu no Kirasao [
Curaçao
] laikā no 1997. līdz 2000. gadam un, otrkārt, Padomes Lēmuma 2001/822/EK (2001. gada 27. novembris) par aizjūras zemju un teritoriju asociāciju ar Eiropas Kopienu (turpmāk tekstā – “Lēmums par aizjūras asociāciju”) (
OV 2001, L 314, 1. lpp.
, turpmāk tekstā – “AZT 2001. gada lēmums”) 35. panta 1. punktu un minētā lēmuma III pielikuma 15. panta 4. punktu attiecībā uz putraimu un rupja maluma miltu ievešanu no Arubas laikā no 2002. līdz 2003. gadam, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi pienākumus, kas tai noteikti EK līguma 5. pantā (jaunajā redakcijā – EKL 10. pants, pēc tam – LES 4. panta 3. punkts).
Atbilstošās tiesību normas
Starptautiskās tiesības
Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūti tika parakstīti Sanfrancisko 1945. gada 26. jūnijā. Šo statūtu 73. pantā, kurš ietilpst to XI nodaļā “Deklarācijas par teritorijām, kurām nav pašpārvaldes”, ir noteikts:
“Apvienoto Nāciju Organizācijas dalībvalstis, kuras ir atbildīgas vai uzņemas atbildību par to teritoriju pārvaldi, kuru tautas vēl nav sasniegušas pilnīgu pašpārvaldi, atzīst principu, ka šajās teritorijās dzīvojošo intereses ir primāras, un kā svētu pienākumu uzņemas saistības maksimāli veicināt šo teritoriju iedzīvotāju labklājību starptautiskās miera un drošības sistēmas ietvaros, kas noteikta šajos statūtos, un šim nolūkam:
[..]
b) attīstīt pašpārvaldi, pienācīgi ņemt vērā šo tautu politiskos centienus un palīdzēt tām pakāpeniski izveidot brīvas politiskās iestādes atbilstoši katras teritorijas un tās tautu īpašajiem apstākļiem un to dažādajām attīstības pakāpēm;
[..].”
Savienības tiesības
EK līgums
Fakti, kas ir pārmestās pienākumu neizpildes pamatā, ir radušies gan pirms, gan pēc Amsterdamas līguma, ar kuru ir grozīts EK līgums, stāšanās spēkā. Tomēr noteikumi, kas attiecas uz šo prasību par valsts pienākumu neizpildi, būtībā ir palikuši identiski. EK līguma 5. panta (jaunajā redakcijā – EKL 10. pants) redakcija bija šāda:
“Dalībvalstis veic gan vispārējus, gan īpašus attiecīgus pasākumus, lai nodrošinātu to pienākumu izpildi, ko rada šis Līgums vai Kopienas iestāžu darbība. Tās atvieglina Kopienas uzdevumu veikšanu.
Tās atturas no visiem pasākumiem, kas varētu traucēt šā Līguma mērķu sasniegšanu.”
Šis noteikums būtībā ir aizstāts ar LES 4. panta 3. punktu.
Šī līguma ceturtajā daļā “Aizjūras zemju un teritoriju asociēšana” bija ietverti tā 131.–137. pants (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 182.–188. pants, pēc tam – LESD 198.–204. pants). Atbilstoši minētajam 131. pantam (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 182. pants, pēc tam – LESD 198. pants):
“Dalībvalstis piekrīt asociēt ar Kopienu zemes un teritorijas ārpus Eiropas, kuras uztur īpašas attiecības ar Beļģiju, Dāniju, Franciju, Itāliju, Nīderlandi un Apvienoto Karalisti. Šīs zemes un teritorijas, turpmāk sauktas par “zemēm un teritorijām”, ir uzskaitītas šā Līguma IV pielikumā.
Asociēšanas mērķis ir veicināt šo zemju un teritoriju ekonomisku un sociālu attīstību, kā arī nodibināt to ciešus ekonomiskus sakarus ar Kopienu.
Saskaņā ar šā Līguma preambulā izklāstītajiem principiem asociēšana galvenokārt kalpo šo zemju un teritoriju iedzīvotāju interesēm un labklājībai, palīdzot sasniegt tādu ekonomisku, sociālu un kultūras attīstību, pēc kādas viņi tiecas.”
Minētā līguma 133. panta 1. punktā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 184. panta 1. punkts, pēc tam – LESD 200. panta 1. punkts) bija paredzēts:
“Saskaņā ar šī Līguma noteikumiem, kas paredz pakāpeniski aizliegt dalībvalstīm savstarpējos muitas nodokļus, dalībvalstis pilnībā atceļ ievedmuitas nodokļus precēm, kuru izcelsme ir zemēs un teritorijās.”
Saskaņā ar šī paša Līguma 136. pantu (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 187. pants, pēc tam – LESD 203. pants):
“Pirmos piecus gadus pēc tam, kad šis līgums stājies spēkā, sīkākus nosacījumus un procedūru, kā ar Kopienu asociē šīs zemes un teritorijas, nosaka šim Līgumam pievienotā Īstenošanas konvencija.
Pirms beidzas šā panta iepriekšējā daļā minētās konvencijas darbība, Padome vienprātīgi pieņem noteikumus turpmākajam laikam, pamatojoties uz jau sasniegto un šajā Līgumā ietvertajiem principiem.”
EK līguma 227. panta 1. un 3. punktā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EKL 299. panta 1. un 3. punkts, pēc tam – LES 52. panta 1. punkts un LESD 355. panta 2. punkts) bija paredzēts:
“1.   Šis Līgums attiecas uz Beļģijas Karalisti, Dānijas Karalisti, Vācijas Federatīvo Republiku, Grieķijas Republiku, Spānijas Karalisti, Francijas Republiku, Īriju, Itālijas Republiku, Luksemburgas Lielhercogisti, Nīderlandes Karalisti, Austrijas Republiku, Portugāles Republiku, Somijas Republiku, Zviedrijas Karalisti un Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti.
[..]
3.   Īpašā asociācijas procedūra, kas izklāstīta šā Līguma ceturtajā daļā, attiecas uz tām aizjūras zemēm un teritorijām, kas uzskaitītas šā Līguma IV pielikumā.
Šis Līgums neattiecas uz tām aizjūras zemēm un teritorijām, kas uztur īpašas attiecības ar Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienoto Karalisti un kuras nav iekļautas iepriekšminētajā sarakstā.”
EK līguma IV pielikumā (jaunajā redakcijā pēc grozījumiem – EK līguma II pielikums, pēc tam – LESD II pielikums) “Aizjūras zemes un teritorijas, uz kurām attiecas Līguma ceturtās daļas noteikumi” ietvertajā sarakstā tostarp ir norādīta Aruba un Nīderlandes Antiļas, kuru vidū ir arī Kirasao.
Regula Nr. 1552/89 un Regula Nr. 1150/2000
Regulas Nr. 1552/89 2., 6., 10., 11. un 17. pantā (tagad – Regulas Nr. 1150/2000 2., 6., 10., 11. un 17. pants) pamatlietas faktu rašanās laikā secīgi bija reglamentēti nosacījumi, saskaņā ar kuriem dalībvalstīm bija jākonstatē un jāietver Savienības budžetā to pašu resursi, tostarp muitas nodokļi.
AZT 1991. gada un 2001. gada lēmumi
AZT 1991. gada lēmuma pirmajā apsvērumā bija paredzēts:
“Tā kā uz nākamo periodu ir jāparedz noteikumi, kas piemērojami aizjūras zemju un teritoriju asociācijai ar Eiropas Ekonomikas kopienu, še turpmāk “AZT”; tā kā šie noteikumi attiecas uz Francijas Republikas teritorijām, Apvienotās Karalistes valstīm un teritorijām, Nīderlandes Karalistes valstīm un daļēji Grenlandi.”
Saskaņā ar šī lēmuma 1. pantu šī lēmuma mērķis bija veicināt un paātrināt tā I pielikumā uzskaitīto AZT ekonomisko, kultūras un sociālo attīstību un stiprināt to ekonomisko struktūru. Šī pielikuma 4. punktā Nīderlandes Antiļas, kuru vidū ir arī Kirasao, kā arī Aruba, bija minētas kā AZT, kas pieder Nīderlandes Karalistei.
AZT 1991. gada lēmuma 6. panta pirmajā daļā bija noteikts:
“Iestādes, kas piedalās 10. pantā minētajā partnerattiecību procedūrā, atbilstoši savām pilnvarām regulāri pārbauda tās piemērošanas rezultātus un sniedz atzinumus un stimulus, kas nepieciešami šī lēmuma mērķu sasniegšanai.”
Atbilstoši šī lēmuma 10. pantam:
“Lai AZT kompetentajām vietējām varas iestādēm dotu iespēju aktīvāk iesaistīties AZT asociācijas ar Kopienu principu īstenošanā, vienlaikus ievērojot konkrēto dalībvalstu attiecīgo centrālo pārvalžu kompetenci, tiek ieviesta apspriešanās procedūra, kuras pamatā ir partnerības princips starp Komisiju, dalībvalsti un AZT.
Šī partnerība, kuras noteikumi ir izklāstīti šī lēmuma 234., 235. un 236. pantā, ļaus izpētīt asociācijas sasniegumus un apspriest iespējamās problēmas attiecībās starp AZT un Kopienu.”
Minētā lēmuma 101. panta 1. punkts bija formulēts šādi:
“AZT izcelsmes precēm pie to importēšanas Kopienā netiek piemērotas muitas nodevas un maksājumi ar līdzvērtīgu iedarbību.”
Saskaņā ar AZT 1991. gada lēmuma 108. panta 1. punkta pirmo ievilkumu noteiktas izcelsmes izstrādājumu jēdziens un ar to saistītās administratīvās sadarbības metodes bija izklāstītas tā II pielikumā.
Atbilstoši šī lēmuma 234. pantam:
“Kopienas rīcība, cik vien iespējams, ir balstīta uz ciešām apspriedēm starp Komisiju, AZT dalībvalsti un AZT kompetentajām vietējām varas iestādēm.
Šīs apspriedes turpmāk tekstā tiek sauktas par “partnerību”.”
Minētā lēmuma 235. panta 1. un 2. punktā bija paredzēts:
“1.   Partnerība aptver to darbību plānošanu, sagatavošanu, finansēšanu, uzraudzību un novērtēšanu, kuras Kopiena veic saskaņā ar šo lēmumu, kā arī visus problēmjautājumus, kas rodas attiecībās starp AZT un Kopienu.
2.   Šajā nolūkā AZT asociācija vai nu pēc vienas un tās pašas dalībvalsts AZT ģeogrāfiskās zonas, vai pēc AZT grupas un it īpaši pēc attiecīgo AZT pieprasījuma var izveidot konsultatīvas darba grupas, kuru sastāvā ir trīs 234. pantā minētie partneri. Šīs grupas izveido:
–
vai nu uz
ad hoc
pamata, lai risinātu īpašas problēmas,
–
vai uz pastāvīgu laiku, kas atlicis saskaņā ar asociācijas lēmumu; šādā gadījumā tās tiekas vismaz reizi gadā, lai novērtētu šī lēmuma īstenošanu vai risinātu citus 1. punktā minētos jautājumus.”
Saskaņā ar šī paša lēmuma 237. pantu:
“Atkarībā no īpašiem noteikumiem par attiecībām starp AZT un tajos paredzētajiem Francijas aizjūras departamentiem šo lēmumu piemēro, no vienas puses, teritorijām, kurās piemēro Eiropas Kopienas dibināšanas līgumu, un saskaņā ar minētajā līgumā noteiktajiem nosacījumiem un, no otras puses, AZT teritorijām.”
AZT 1991. gada lēmuma II pielikuma 1. pantā, kurš attiecas uz jēdziena “noteiktas izcelsmes izstrādājumi” definīciju un administratīvās sadarbības metodēm, bija noteikts:
“Lai īstenotu lēmuma noteikumus par sadarbību tirdzniecības jomā, par izstrādājuma izcelsmes vietu uzskata zemes vai teritorijas, kas turpmāk sauktas par “AZT”, Kopienu vai ĀKK valstis, ja tas ir pilnībā iegūts vai ir tur pietiekami apstrādāts vai pārstrādāts.”
Šī pielikuma 12. panta 1. un 6. punktā bija paredzēts:
“1.   Produktu noteiktas izcelsmes statusu šā pielikuma nozīmē pierāda ar preču pārvadājuma sertifikātu EUR. 1, kura paraugs ir ietverts šī pielikuma 4. pielikumā.
[..]
6.   Preču pārvadājuma sertifikātu EUR. 1 izdod eksportētājas AZT muitas dienesti, ja preces var uzskatīt par noteiktas izcelsmes ražojumiem šī pielikuma izpratnē.”
Minētā pielikuma 26. pantā “Preču pārvadājuma sertifikātu EUR. 1 un veidlapu EUR. 2 pārbaude” bija paredzēts:
“1.   Preču pārvadājuma sertifikātu EUR. 1 un veidlapu EUR. 2 pēcmuitošanas pārbaudi veic izlases veidā un ikreiz, kad importētājvalsts muitas iestādēm ir pamatotas šaubas par dokumenta autentiskumu vai par informācijas, kas saistīta ar attiecīgo izstrādājumu patieso izcelsmi, precizitāti.
[..]
6.   Ja pārbaudes procedūra vai visa cita pieejamā informācija norāda, ka ir pārkāpti šī pielikuma noteikumi, AZT pēc savas ierosmes vai pēc Komisijas lūguma veic atbilstīgas pārbaudes vai pietiekami steidzami rīkojas, lai šīs pārbaudes tiktu veiktas nolūkā atklāt un nepieļaut šādus pārkāpumus. Komisija var piedalīties šajās pārbaudēs.
[..]
7.   Strīdus, kurus nevar izšķirt starp importētājvalsts un eksportējošo AZT muitas iestādēm, vai kuri rada problēmas ar šī pielikuma interpretāciju, iesniedz izcelsmes komitejā, kas izveidota ar [Padomes Regulu (EEK) Nr. 802/68 (1968. gada 27. jūnijs) par preču izcelsmes jēdziena vienotu definīciju (
OV 1968, L 148, 1. lpp.
)].”
Atbilstoši šīs regulas 12. panta 1. punktam izcelsmes komiteju veido dalībvalstu pārstāvji un tās priekšsēdētājs ir Komisijas pārstāvis.
AZT 1991. gada lēmums bija spēkā līdz 2001. gada 1. decembrim. Tā paša gada 2. decembrī stājās spēkā AZT 2001. gada lēmums. Šī pēdējā minētā lēmuma 4. panta 1. punktā bija paredzēts:
“Atbilstīgi partnerībai, kas noteikta 7. pantā, AZT iestādes uzņemas galveno atbildību par asociācijas un attīstības stratēģiju formulēšanu un īstenošanu, kopā ar Komisiju un dalībvalsti, ar kuru šīs AZT ir saistītas, sagatavojot Vienotos programmdokumentus [..] un sadarbības programmas.”
AZT 2001. gada lēmuma 7. pantā bija paredzēts:
“1.   Lai ļautu AZT pilnībā piedalīties AZT un EK asociācijas īstenošanā, pienācīgi ņemot vērā attiecīgo dalībvalstu institucionālo organizāciju, asociācija izmanto konsultāciju procedūru, pamatojoties uz turpmāk minētajiem noteikumiem. Tā risina visus jautājumus, kas rodas saistībā ar AZT un Kopienas attiecībām.
[..]
3.   Pastāv atsevišķas partnerattiecības starp Komisiju, dalībvalsti, ar kuru AZT ir saistīta, un katru AZT, ko pārstāv tās iestādes, lai praksē īstenotu šā lēmuma mērķus un principus, īpaši tos, kas minēti 4. un 19. pantā. Šīs trīspusējās apspriedes turpmāk saucamas par “partnerattiecībām”.
Šajā nolūkā katrai AZT izveido partnerattiecību darba grupu, kas darbojas kā padomdevēja. To biedri ir trīs iepriekš minētie partneri. Šīs darba grupas var sasaukt pēc Komisijas, kādas dalībvalsts vai kādas AZT lūguma. Pēc viena partnera pieprasījuma vairākas darba grupas var organizēt kopīgas sanāksmes, lai apsvērtu jautājumus, kuros ieinteresētas visas puses, vai asociācijas reģionālos aspektus.
4.   Konsultācijas īsteno atbilstoši katra no trim partneriem attiecīgajām organizatoriskajām, tiesiskajām un finansiālajām iespējām.
[..]”
Šī lēmuma 35. pantā bija paredzēts:
“1.   AZT izcelsmes izstrādājumus Kopienā ieved bez ievedmuitas.
2.   Noteiktas izcelsmes izstrādājuma jēdziens un ar to saistītās administratīvās sadarbības metodes izklāstītas III pielikumā.”
Minētā lēmuma III pielikuma 2. panta, kurš attiecās uz jēdziena “noteiktas izcelsmes izstrādājumi” definīciju un administratīvās sadarbības metodēm, 1. punktā bija paredzētas preces, kuras var uzskatīt par AZT izcelsmes izstrādājumiem.
Saskaņā ar šī pielikuma 14. panta 1. punkta a) apakšpunktu uz AZT izcelsmes izstrādājumiem, kas importēti Kopienā, varēja tikt attiecināts AZT 2001. gada lēmums, uzrādot sertifikātu EUR. 1.
Minētā pielikuma 15. panta 1. un 4. punktā bija paredzēts:
“1.   Preču pārvadājuma sertifikātu EUR. 1 izsniedz eksportētājas AZT muitas iestādes pēc eksportētāja rakstiska pieteikuma vai, ja eksportētājs uzņemas atbildību, pēc viņa pilnvarotā pārstāvja rakstiska pieteikuma.
[..]
4.   Preču pārvadājuma sertifikātu EUR. 1 izsniedz eksportētājvalsts muitas iestādes, ja attiecīgos izstrādājumus var uzskatīt par AZT, Kopienas vai ĀKK valstu izcelsmes izstrādājumiem un ja tie atbilst citām šā pielikuma prasībām.”
AZT 2001. gada lēmuma III pielikuma “Izcelsmes apliecinājuma pārbaude” 32. pants bija izteikts šādi:
“1.   Lai nodrošinātu pareizu šā pielikuma piemērošanu, AZT, Kopiena un ĀKK valstis ar kompetentās muitas administrācijas starpniecību palīdz viena otrai, pārbaudot preču pārvadājuma sertifikātu EUR. 1 autentiskumu vai faktūras deklarācijas, kā arī šajos dokumentos sniegtās informācijas pareizību.
[..]
2.   Turpmākas izcelsmes apliecinājumu pārbaudes veic izlases veidā vai vienmēr, kad importētājvalsts muitas iestādēm ir radušās pamatotas bažas par šādu dokumentu autentiskumu, attiecīgo izstrādājumu noteiktas izcelsmes statusu vai citu šajā pielikumā minēto prasību izpildi.
[..]
8.   Ja pārbaudes procedūra vai visa cita pieejamā informācija norāda, ka ir pārkāpti šā panta noteikumi, AZT pēc savas ierosmes vai pēc Kopienas lūguma veic atbilstīgas pārbaudes vai pietiekami steidzami rīkojas, lai šīs pārbaudes tiktu veiktas nolūkā atklāt un nepieļaut šādus pārkāpumus. Komisija var piedalīties šajās pārbaudēs.”
Šī pielikuma 34. panta “Strīdu izšķiršana” pirmajā daļā bija paredzēts:
“Ja rodas strīdi saistībā ar 32. pantā paredzētajām pārbaudes procedūrām, ko muitas iestādes, kas iesniegušas pieprasījumu veikt pārbaudi, un muitas iestādes, kuras atbild par šīs pārbaudes veikšanu, nevar atrisināt, vai ja rodas jautājumi par šī pielikuma interpretāciju, šos strīdus nodod izskatīšanai Muitas kodeksa komitejai (izcelsmes nodaļai), kas izveidota ar [Padomes Regulu (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV 1992, L 302, 1. lpp.
)].”
Atbilstoši šīs regulas 247. panta 1. punktam Muitas kodeksa komiteju veidoja dalībvalstu pārstāvji un tās priekšsēdētājs bija Komisijas pārstāvis.
Muitas kodekss
Padomes Regulas (EEK) Nr. 2913/92 (1992. gada 12. oktobris) par Kopienas Muitas kodeksa izveidi (
OV 1992, L 302, 1. lpp.
), kas grozīta ar Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 2700/2000 (2000. gada 16. novembris) (
OV 2000, L 311, 17. lpp.
), (turpmāk tekstā – “Muitas kodekss”) 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā, kā arī 239. pantā bija precizēti nosacījumi, saskaņā ar kuriem dalībvalstis var atturēties no muitas nodokļu vēlākas iegrāmatošanas vai šādu nodokļu atmaksas vai atlaišanas.
Regula (EK, Euratom) Nr. 1605/2002
Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 (2002. gada 25. jūnijs) par Finanšu regulu, ko piemēro Eiropas Kopienu vispārējam budžetam (
OV 2002, L 248, 1. lpp.
), kura grozīta ar Padomes Regulu (EK, Euratom) Nr. 1995/2006 (2006. gada 13. decembris) (
OV 2006, L 390, 1. lpp.
), (turpmāk tekstā – “Finanšu regula”) 73.a pantā ir noteikts:
“Neskarot īpašu regulu noteikumus un Padomes lēmuma piemērošanu attiecībā uz Kopienu pašu resursu sistēmu, Kopienu tiesībām attiecībā pret trešām personām un trešo personu tiesībām attiecībā pret Kopienām noilguma termiņš ir pieci gadi.
Noilguma termiņa aprēķināšanai izmantojamo dienu un minētā termiņa pārtraukšanas nosacījumus paredz īstenošanas noteikumos.”
Regula (EK, Euratom) Nr. 2342/2002
Komisijas Regulas (EK, Euratom) Nr. 2342/2002 (2002. gada 23. decembris), ar ko īsteno Regulu Nr. 1605/2002 (
OV 2002, L 357, 1. lpp.
), redakcijā ar grozījumiem, kas izdarīti ar Komisijas Regulu (EK, Euratom) Nr. 478/2007 (2007. gada 23. aprīlis) (
OV 2007, L 111, 13. lpp.
), (turpmāk tekstā – “īstenošanas regula”) 85.b panta “Noteikumi par noilguma termiņu” 1. punkta pirmajā daļā ir paredzēts:
“Noilguma termiņš Kopienas prasījumiem attiecībā uz trešām personām sākas nākamajā dienā pēc tam, kad beidzies ar [..] parādzīmi parādniekam paziņotais termiņš.”
Nīderlandes tiesības
Saskaņā ar
Statuut voor het Koninkrijk der Nederlanden
(Nīderlandes Karalistes harta), redakcijā, kas bija piemērojama strīdīgajā laika posmā, Nīderlandes Karaliste sastāvēja no trim valstīm (
landen
), proti, Nīderlandes (
Nederland
), Nīderlandes Antiļām (
Nederlandse Antillen
) un Arubas [
Aruba
]. Šajā laikposmā Kirasao bija Nīderlandes Antiļu neatņemama sastāvdaļa.
Saskaņā ar šīs hartas 3. panta 1. punkta b) apakšpunktu ārlietas bija “Karalistes kompetencē”.
Minētās hartas 50. panta 1. punktā bija noteikts:
“Karalis kā karalistes galva ar motivētu dekrētu var atsaukt vai atcelt normatīvos un administratīvos pasākumus Nīderlandes Antiļās un Arubā, kas ir pretrunā šai hartai, starptautiskiem instrumentiem, Karalistes likumiem vai Karalistes valsts pārvaldes noteikumiem vai interesēm, kuru veicināšana vai aizsardzība ir Karalistes kompetencē. [..]”
Tās pašas hartas 51. panta redakcija bija šāda:
“Ja kāda institūcija Nīderlandes Antiļās un Arubā nepilda vai nepienācīgi pilda savas funkcijas saskaņā ar hartu, starptautisku instrumentu, Karalistes likumu vai Karalistes valsts pārvaldes noteikumiem, Karalistes valsts pārvaldes noteikumos, kuros ir norādīts juridiskais pamats un šo noteikumu pamatojums, var noteikt, kā minētās funkcijas ir jāveic”.
Nīderlandes Karalistes hartas 52. pantā bija noteikts:
“Ar karaļa piekrišanu valsts tiesiskajā regulējumā karalim kā Karalistes galvai vai vadītājam kā Karalistes struktūrai var tikt piešķirtas pilnvaras attiecībā uz šīs valsts lietām.”
Tiesvedības rašanās fakti
Laikā no 1997. līdz 2000. gadam piena pulveris un rīss no Kirasao tika ievesti Vācijā, kā arī 2002. un 2003. gadā putraimi un rupja maluma milti no Arubas tika ievesti Nīderlandē.
Kirasao un Arubas iestādes šīm precēm izdeva preču pārvadājuma sertifikātus EUR. 1 (turpmāk tekstā – “sertifikāti EUR. 1”), lai gan tās neatbilda nosacījumiem, kas bija jāizpilda, lai tās varētu tikt uzskatītas par preferenciālas izcelsmes precēm saskaņā ar AZT 1991. gada lēmuma 101. panta 1. punktu un AZT 2001. gada lēmuma 35. panta 1. punktu.
Attiecībā uz sertifikātu EUR. 1 izsniegšanu, ko bija veikušas Kirasao un Arubas iestādes, Eiropas Birojs krāpšanas apkarošanai (
OLAF
) veica izmeklēšanu. Tas misijas ziņojumus par Kirasao un Arubu publicēja attiecīgi 2000. gada 24. oktobrī un 2004. gada 23. decembrī.
Pēc šīm izmeklēšanām Komisija informēja Nīderlandes un Vācijas iestādes par sertifikātu EUR. 1 nelikumību un aicināja tās iekasēt muitas nodokļus par attiecīgo importu. Nīderlandes un Vācijas iestādes konstatēja tikai daļu no šiem muitas nodokļiem, jo pārējiem bija iestājies noilgums.
Ar attiecīgi 2012. gada 27. janvāra un 31. maija vēstulēm Komisija uzskatīja, ka Nīderlandes Karaliste ir atbildīga par Kirasao un Arubas iestāžu pieļauto kļūdu. Tā lūdza Nīderlandes Karalisti attiecīgi vēlākais līdz 2012. gada 20. martam un 20. jūlijam atlīdzināt zaudējumus, kas saistīti ar pašu resursiem.
Pirmstiesas procedūra
Tā kā Nīderlandes Karaliste neizpildīja šo lūgumu, Komisija 2013. gada 21. novembrī tai nosūtīja brīdinājuma vēstuli, uz kuru Nīderlandes iestādes atbildēja 2014. gada 20. februārī, noliedzot jebkādu atbildību par tās AZT darbībām.
Komisija 2014. gada 17. oktobrī nosūtīja Nīderlandes Karalistei argumentētu atzinumu, kurā tā saglabāja brīdinājuma vēstulē pausto viedokli. Termiņš nepieciešamo pasākumu veikšanai, lai izpildītu šajā argumentētajā atzinumā norādītās prasības, beidzās 2014. gada 17. decembrī.
Ar 2015. gada 19. novembra vēstuli Nīderlandes Karaliste atbildēja uz argumentēto atzinumu, noliedzot jebkādu atbildību.
Tādējādi Komisija nolēma celt šo prasību.
Par prasību
Par prasības pieņemamību
Lietas dalībnieku argumenti
Nīderlandes Karaliste apstrīd prasības pieņemamību, pamatojoties uz to, ka prasības pieteikums esot neskaidrs un tajā saskaņoti un precīzi neesot sniegts pamatojums tai pārmestajai pienākumu, kas izriet no EK līguma 5. panta (jaunajā redakcijā – EKL 10. pants, pēc tam – LES 4. panta 3. punkts), neizpildei. Šajā ziņā Nīderlandes Karaliste norāda, ka dažās prasības pieteikuma daļās Komisija, šķiet, apgalvo, ka tā ir atbildīga par savu AZT muitas iestāžu darbībām tā, it kā tās būtu tās pašas iestādes, turpretim citās daļās Komisija tai pārmetot atbilstošu pasākumu, lai novērstu šo iestāžu veiktu nelikumīgu EUR. 1 sertifikātu izsniegšanu, neveikšanu.
Komisija apgalvo, ka tās prasība ir pieņemama.
Tiesas vērtējums
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru attiecībā uz Tiesas Reglamenta 120. panta c) punktu pieteikumā par lietas ierosināšanu ir pietiekami skaidri un precīzi jānorāda strīda priekšmets un izvirzīto pamatu kopsavilkums, lai atbildētājs varētu sagatavot savu aizstāvību un lai Tiesa varētu veikt pārbaudi. No tā izriet, ka galvenie faktiskie un tiesiskie apstākļi, ar kuriem ir pamatota šāda prasība, prasības pieteikumā ir jānorāda loģiski un saprotami un ka prasības pieteikumā ietvertajiem prasījumiem ir jābūt formulētiem nepārprotami, lai izvairītos no tā, ka Tiesa lemj
ultra petita
vai arī nelemj par kādu iebildumu (spriedums, 2018. gada 11. jūlijs, Komisija/Beļģija,
C‑356/15
,
EU:C:2018:555
,
32.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tiesa ir arī nospriedusi, ka atbilstoši LESD 258. pantam celtajai prasībai ir jāietver loģiski un precīzi iebildumi, lai dalībvalstij un Tiesai ļautu precīzi novērtēt norādītā Savienības tiesību pārkāpuma apmēru, kas ir obligāts nosacījums, lai minētā valsts vēlāk varētu izmantot savus aizstāvības līdzekļus un lai Tiesa varētu pārbaudīt, vai pastāv apgalvotā pienākumu neizpilde (spriedums, 2018. gada 11. jūlijs, Komisija/Beļģija,
C‑356/15
,
EU:C:2018:555
,
33.
punkts un tajā minētā judikatūra).
It īpaši jānorāda, ka Komisijas prasībā ir jābūt loģiski un detalizēti izklāstītiem iemesliem, kas tai ir radījuši pārliecību, ka attiecīgā dalībvalsts nav izpildījusi kādu no Līgumos paredzētajiem pienākumiem (spriedums, 2018. gada 11. jūlijs, Komisija/Beļģija,
C‑356/15
,
EU:C:2018:555
,
34.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā gadījumā ir jākonstatē, ka Komisija ir precīzi norādījusi Savienības tiesību normu, kuru, iespējams, ir pārkāpusi Nīderlandes Karaliste, proti, EK līguma 5. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 10. pants, pēc tam – LES 4. panta 3. punkts), kā arī tai pārmestos faktus, proti, atlīdzības neizmaksāšanu par summu, kurai pieskaitīti procenti un kas atbilst tradicionālo pašu resursu zaudējumiem, kuri radušies šo sertifikātu EUR. 1 izsniegšanas, ko ir veikušas Kirasao un Arubas iestādes, rezultātā, neievērojot AZT 1991. gada un 2001. gada lēmumus.
Turklāt, lai gan Komisijas prasības pieteikumā ir norādīts, ka Nīderlandes Karaliste, iespējams, nav veikusi atbilstošus pasākumus, lai izvairītos no šādas nelikumīgas izsniegšanas, no šī prasības pieteikuma skaidri izriet, ka Komisijas prasības priekšmets ir nevis šī iespējamā bezdarbība, bet gan tikai tas, ka Nīderlandes Karaliste nav samaksājusi atlīdzību par tradicionālajiem pašu resursu zaudējumiem, kas radušies, nelikumīgi izsniedzot attiecīgos sertifikātus EUR. 1.
Turklāt, kā ģenerāladvokāts būtībā ir norādījis secinājumu 43. punktā, tas, ka minētajā prasības pieteikumā nav precizēts, vai, pēc Komisijas domām, šī pretlikumīgā izsniegšana ir notikusi Kirasao un Arubas iestāžu darbības rezultātā, par ko ir vainojama Nīderlandes Karaliste, vai arī tās ir sekas tam, ka šī dalībvalsts nav spējusi veikt atbilstošus pasākumus, lai novērstu šādu izsniegšanu, nav traucējušas Nīderlandes Karalistei faktiski izmantot savas tiesības uz aizstāvību saistībā ar pārmesto pienākumu neizpildi.
Tādēļ Nīderlandes Karalistes izvirzītā iebilde par nepieņemamību ir jānoraida.
Par lietas būtību
Lietas dalībnieku argumenti
Komisija apgalvo, ka saskaņā ar lojālas sadarbības principu, kas ir ietverts EK līguma 5. pantā (jaunajā redakcijā – EKL 10. pants, pēc tam – LES 4. panta 3. punkts) Nīderlandes Karalistei ir pienākums atlīdzināt tradicionālo pašu resursu zaudējumus, kas radušies no tā, ka Kirasao un Arubas iestādes, neievērojot AZT 1991. un 2001. gada lēmuma noteikumus, izsniedza sertifikātus EUR. 1 un, šādi rīkojoties, neļāva importētājām dalībvalstīm piedzīt noteiktus muitas nodokļus par attiecīgo importu.
Šajā ziņā Komisija uzskata, pirmkārt, ka Apvienotajai Karalistei, ņemot vērā īpašās attiecības, kādas tai ir ar šīm AZT, kas, pēc Komisijas domām, nav neatkarīgas valstis un ir šīs Karalistes neatņemama sastāvdaļa, kā dalībvalstij ir jāuzņemas atbildība par Kirasao un Arubas iestāžu pieņemtajiem aktiem un nolaidību, kas ir pretrunā AZT 1991. un 2001. gada lēmumiem.
Komisija piebilst, ka Nīderlandes Karaliste nevarot atsaukties uz Kirasao un Arubas autonomiju saskaņā ar Nīderlandes Karalistes hartu, lai pamatotu savu no lojālas sadarbības principa izrietošo saistību neievērošanu. Turklāt šo AZT autonomija neesot absolūta, jo saskaņā ar šīs hartas 50.–52. pantu Nīderlandes Karalistes iestādēm esot pilnvaras nodrošināt, ka Kirasao un Arubas iestādes ievēro AZT 1991. un 2001. gada lēmumu noteikumus.
Otrkārt, Komisija atgādina, ka saskaņā ar lojālas sadarbības principu dalībvalstīm ir jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai nodrošinātu Savienības tiesību piemērojamību un efektivitāti. Šajā gadījumā Kirasao un Arubas iestāžu veiktā nelikumīgā sertifikātu EUR. 1 izsniegšana padarīja neiespējamu muitas nodokļu iekasēšanu un šo nodokļu kā pašu resursu nodošanu Savienības budžetā. Tā kā Nīderlandes Karaliste nav atlīdzinājusi šos pašu resursu zaudējumus, tā ir apdraudējusi Savienības pašu resursu sistēmas pareizu darbību, jo minētie zaudējumi ir jāatlīdzina visām dalībvalstīm, palielinot pašu resursus, pamatojoties uz nacionālo kopienākumu. Tāpēc, lai aizsargātu Savienības budžetu, Nīderlandes Karaliste būtu saucama pie atbildības par Kirasao un Arubas iestāžu izdarīto AZT 1991. un 2001. gada lēmumu pārkāpumu un tai būtu pienākums atlīdzināt no šī pārkāpuma izrietošos pašu resursu zaudējumus.
Treškārt, Komisija apgalvo, ka Nīderlandes Karalistei ir jāmaksā nokavējuma procenti par summu, kas atbilst šo pašu resursu zaudējumiem. Pēc Komisijas domām, pienākums maksāt šādus nokavējuma procentus, ņemot vērā nesaraujamo saikni starp pienākumu noteikt Savienības pašu resursus, pienākumu tos noteiktajā termiņā ierakstīt Komisijas kontā un, visbeidzot, pienākumu samaksāt nokavējuma procentus, nav pamatots ar Savienības pašu resursu tiesisko regulējumu, bet gan tieši izriet no lojālas sadarbības pienākuma.
Nīderlandes Karaliste, kuru atbalsta Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste, apstrīd tai pārmesto pienākumu neizpildi. Lai arī Nīderlandes Karaliste, pirmkārt, atzīst, ka tā ir tieši atbildīga par to zemju rīcību, no kurām tā sastāv, tā uzskata, ka šī atbildība attiecas tikai uz tās kā Savienības dalībvalsts pienākumu neizpildi.
Saskaņā ar Tiesas judikatūru, kas izriet no 1979. gada 4. oktobraAtzinuma 1/78 (Starptautiskais nolīgums par dabisko kaučuku) (
EU:C:1979:224
,
62.
punkts), esot svarīgi noteikt, kādā statusā Nīderlandes Karaliste varētu tikt atzīta par atbildīgu, proti, kā Savienības dalībvalsts vai kā tās AZT pārstāve starptautiskajās attiecībās. Saskaņā ar EK līguma 227. panta 3. punktu (jaunajā redakcijā – EKL 299. panta 3. punkts, pēc tam – LESD 355. panta 2. punkts) šī Līguma teritoriālā piemērošanas joma esot ierobežota ar Karalistes Eiropas daļu, proti, Nīderlandi, savukārt AZT regulējot vienīgi īpašs režīms, uz kuru attiecas šī Līguma ceturtā daļa. Tādējādi šī paša Līguma vispārīgie noteikumi, ja nav skaidras atsauces, AZT neesot piemērojami. It īpaši AZT attiecībā uz preču importu Savienībā esot jāuzskata par trešajām valstīm. Tāpēc AZT nevarot tikt uzskatītas par neatņemamu tās dalībvalsts sastāvdaļu, kurai tās ir piesaistītas.
Šajā kontekstā Nīderlandes Karaliste uzsver, ka, tā kā vienīgi Karalistei ir subjekta statuss starptautiskajās publiskajās tiesībās un pilnvaras slēgt Līgumus, tā ir ratificējusi EK līgumu tikai Nīderlandei, kas nozīmē, ka tikai Nīderlandes Karalistei ir saistošas tiesības un pienākumi, kas izriet no tās pievienošanās Savienībai.
Nīderlandes Karaliste uzskata, ka, ņemot vērā Nīderlandes Antiļu un Arubas autonomiju, apgalvojums, ka Nīderlandes Karaliste esot atbildīga par šo AZT iestāžu rīcību, ir pretrunā LES 4. panta 2. punktam un Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 73. pantam. Saskaņā ar Nīderlandes Karalistes hartas noteikumiem Nīderlandes Antiļas un Aruba strīdīgajā laika posmā nevarēja tikt uzskatītas par Nīderlandes daļu, jo, lai gan šīm abām teritorijām – tāpat kā Nīderlandei – ir Nīderlandes Karalistes zemes (
landen
) statuss, katrai no tām bija savs
Staatsregeling
(pamatlikums) un liela autonomija Karalistes līmenī. Turklāt Nīderlandes Karalistes hartas 50.–52. pantā Nīderlandei neesot piešķirta nekāda kompetence attiecībā uz Kirasao un Arubas iestādēm un esot paredzēta tikai iespēja Karalistes Ministru padomē pieņemt lēmumus attiecībā uz šīm teritorijām.
Otrkārt, Nīderlandes Karaliste norāda, ka apgalvotā pienākuma atlīdzināt resursu zaudējumus un samaksāt nokavējuma procentus pamatojums neesot rodams nedz Savienības pašu resursu tiesiskajā regulējumā, nedz AZT 1991. un 2001. gada lēmumos. Tādējādi šāda pienākuma atzīšana būtu pretrunā tiesiskās drošības principam. Nīderlandes Karaliste piebilst, ka Komisija šajā ziņā nevarot atsaukties uz EK līguma 5. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 10. pants, pēc tam – LES 4. panta 3. punkts), nepierādot, ka Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi Savienības tiesību aktos noteiktās saistības. Tomēr Komisija neesot iesniegusi šos pierādījumus un tikai apgalvojot, ka Nīderlande nav “pienācīgi” reaģējusi uz attiecīgo AZT izdarīto pārkāpumu.
Nīderlandes Karaliste arī norāda, ka saskaņā ar AZT 1991. un 2001. gada lēmumiem par sertifikātu EUR. 1 izsniegšanu bija atbildīgas tikai AZT iestādes, savukārt dalībvalstu iestādēm šajā ziņā neesot bijis nekādu iejaukšanās iespēju vai atbildības. It īpaši šajos AZT 1991. un 2001. gada lēmumos esot bijusi paredzēta tāda administratīvās sadarbības sistēma starp, no vienas puses, AZT varas iestādēm un, no otras puses, Komisiju, kā arī dalībvalstu iestādēm, kas ļauj pārbaudīt šo lēmumu ievērošanu un šim nolūkam tieši vērsties AZT iestādēs. Turklāt partnerības ietvaros bija jāatrisina problēmas, kas rodas starp AZT un Savienību.
Piedevām Nīderlandes kā dalībvalsts atbildības apstrīdēšana būtu pretrunā tiesiskās drošības un labas pārvaldības principiem. Šajā ziņā Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka – pretēji judikatūrai, kas izriet no 2014. gada 13. novembra sprieduma Nencini/Parlaments (
C‑447/13 P
,
EU:C:2014:2372
,
48.
punkts), – Komisija nav rīkojusies saprātīgā termiņā, jo šī iestāde konkrētos muitas nodokļus ir pieprasījusi samaksāt attiecīgi vairāk nekā septiņus gadus un vairāk nekā vienpadsmit gadus pēc tam, kad
OLAF
bija atklājis attiecīgos pārkāpumus.
Tiesas vērtējums
Vispirms ir jāuzsver, ka, lai gan laikā, kad Kirasao un Arubas iestādes veica darbības, kas ir šīs prasības par pienākumu neizpildi pamatā, lojālas sadarbības princips bija nostiprināts EK līguma 5. pantā un vēlāk – EKL 10. pantā, šīs tiesību normas laikā, kad Komisija aicināja Nīderlandes Karalisti atlīdzināt pašu resursu zaudējumus, kas, pēc Komisijas domām, bija radušies šādas rīcības rezultātā, jau bija aizstātas ar LES 4. panta 3. punktu. No tā izriet, ka prasība ir jāizvērtē, ņemot vērā šajā pēdējā minētajā normā ietverto lojālas sadarbības principu.
Saskaņā ar LES 4. panta 3. punkta otro daļu Nīderlandes Karalistei kā Savienības dalībvalstij ir jāveic visi attiecīgi vispārējie vai īpašie pasākumi, lai izpildītu saistības, kādas tai izriet no Līgumiem vai Savienības iestāžu aktiem.
Lai gan šajā nolūkā visām šīs dalībvalsts iestādēm ir jānodrošina Savienības tiesību normu ievērošana savu kompetenču ietvaros, tikai šī dalībvalsts saskaņā ar LESD 258. pantu Savienībai ir atbildīga par pienākumu, kas izriet no šīm tiesību normām, izpildi (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2012. gada 4. oktobris, Byankov,
C‑249/11
,
EU:C:2012:608
,
64.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2014. gada 13. maijs, Komisija/Spānija,
C‑184/11
,
EU:C:2014:316
,
43.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Tomēr, kā Komisija ir precizējusi savā replikas rakstā, šī prasība sakarā ar valsts pienākumu neizpildi ir balstīta nevis uz Nīderlandes iestāžu pieļautajām kļūdām, bet gan uz šīs dalībvalsts atbildību par pašu resursu zaudējumiem, kas ir saistīti ar to, ka nav ievēroti – un tas netiek apstrīdēts – AZT 1991. un 2001. gada lēmumu noteikumi, kas reglamentē sertifikātu EUR. 1 izsniegšanu, ko veic Kirasao un Arubas iestādes.
Kā izriet no EK līguma 227. panta 3. punkta, lasot to kopā ar šī līguma IV pielikumu (jaunajā redakcijā – EK līguma 299. panta 3. punkts un EK līguma II pielikums, pēc tam – LESD 355. panta 2. punkts un LESD II pielikums), Kirasao un Aruba bija minētas šajā pielikumā uzskaitīto AZT vidū un tāpēc tās tika pakļautas īpašajai asociācijas shēmai, kas definēta EK līguma ceturtajā daļā, kurā bija ietverti tā 131.–137. pants (jaunajā redakcijā – EKL 182.–188. pants, pēc tam – LESD 198.–204. pants), proti, shēmai, kuras noteikumi un procedūras tika noteiktas ar AZT 1991. un 2001. gada lēmumiem, pamatojoties uz minētā līguma 136. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 187. pants, pēc tam – LESD 203. pants).
Šajā kontekstā ir jāuzsver, ka, lai gan Tiesa ir atzinusi, ka EK līguma vispārīgie noteikumi, tas ir, tie, kas nav minēti tā ceturtajā daļā, nav piemērojami AZT bez tiešas atsauces (spriedums, 2014. gada 5. jūnijs, X un TBG,
C‑24/12 un C‑27/12
,
EU:C:2014:1385
,
45.
punkts, kā arī tajā minētā judikatūra), Nīderlandes Karalistei pārmestā pienākumu neizpilde neietilpst situācijā, uz kuru attiecas šī judikatūra. Komisija neapgalvo, ka lojālas sadarbības princips ir attiecināms uz Kirasao un Arubu, bet apgalvo, ka saskaņā ar šo principu Nīderlandes Karaliste ir atbildīga par Kirasao un Arubas iestāžu veiktās sertifikātu EUR. 1 nelikumīgas izsniegšanas sekām. Kā tika atgādināts šī sprieduma 72. punktā, minētais princips ir saistošs Nīderlandes Karalistei kā Savienības dalībvalstij.
Ņemot vērā šos apsvērumus, ir jāizvērtē, pirmkārt, vai Nīderlandes Karaliste – atbilstoši pienākumiem, kas tai kā dalībvalstij ir saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu, – ir atbildīga Savienībai par sertifikātu EUR. 1 izsniegšanu, ko, iespējams, ir veikušas Kirasao un Arubas iestādes, neievērojot AZT 1991. un 2001. gada lēmumus, un, otrkārt, vai tai saskaņā ar šo tiesību normu ir jāatlīdzina minētā rezultātā radušos iespējamo Savienības pašu resursu zaudējumu summa, vajadzības gadījumā tai pieskaitot nokavējuma procentus, un, treškārt, apstiprinošas atbildes gadījumā, vai Nīderlandes Karalistei pārmestā pienākumu neizpilde ir pamatota.
–
Par Nīderlandes Karalistes atbildību sakarā ar iespējamu Kirasao un Arubas iestāžu veiktu sertifikātu EUR. 1 nelikumīgu izsniegšanu
Komisija apgalvo, ka īpašo attiecību starp Kirasao un Arubu un Nīderlandes Karalisti dēļ šai dalībvalstij ir jāatbild Savienībai par Kirasao un Arubas iestāžu rīcību un bezdarbību, tām veicot sertifikātu EUR. 1 izsniegšanu, neievērojot AZT 1991. gada un 2001. gada lēmumus.
Nīderlandes Karaliste ir viena no dalībvalstīm, kura saskaņā ar EK līguma 131. panta pirmo daļu (jaunajā redakcijā – EKL 182. panta pirmā daļa, pēc tam – LESD 198. panta pirmā daļa) uztur “īpašas attiecības” ar AZT. Saskaņā ar šo tiesību normu šo valstu un teritoriju pakļaušana īpašajai asociācijas procedūrai, kas paredzēta EK līguma ceturtajā daļā, šīs sertifikātu izsniegšanas laikā balstījās uz šīm īpašajām attiecībām.
Minētās īpašās attiecības raksturo tas, ka AZT nav neatkarīgas valstis, bet gan zemes un teritorijas, kas ir atkarīgas no šādas valsts, kura it īpaši nodrošina to starptautisko pārstāvību (šajā ziņā skat. Atzinumu 1/78 (Starptautiskais nolīgums par dabisko kaučuku), 1979. gada 4. oktobris,
EU:C:1979:224
,
62.
punkts, un Atzinumu 1/94 (PTO līgumam pievienotie nolīgumi), 1994. gada 15. novembris,
EU:C:1994:384
,
17.
punkts).
Saskaņā ar EK līguma 131. pantu (jaunajā redakcijā – EKL 182. pants, pēc tam – LESD 198. pants) šī īpašā asociācijas procedūra, kas definēta šī līguma ceturtajā daļā un paredzēta AZT ekonomiskās, sociālās un kultūras attīstības veicināšanai, var tikt piemērota tikai tām zemēm un teritorijām, kurām ir īpašas attiecības ar attiecīgo dalībvalsti, kura ir pieprasījusi, lai tām tiktu piemērota šī īpašā asociācijas procedūra. Runājot konkrēti par Kirasao un Arubu, kas ir daļa no Nīderlandes Antiļu salām, dalībvalstis, stājoties spēkā EEK līgumam, noslēdza 1962. gada 13. novembra Konvenciju 64/533/EEK, ar kuru groza Eiropas Ekonomikas kopienas dibināšanas līgumu, lai īpašo asociācijas procedūru, kas paredzēta Līguma ceturtajā daļā, piemērotu Nīderlandes Antiļām (
OV 1964, P 150, 2414
. lpp.).
Tādējādi jēdzieni, kas izmantoti tostarp AZT 1991. gada lēmuma pirmajā apsvērumā, kā arī 234. pantā un 235. panta 2. punktā, kā arī, it īpaši, AZT 2001. gada lēmuma 4. un 7. pantā, lai noteiktu dalībvalsti, kurai “pieder” AZT, vai AZT “piederības” dalībvalsti, ir īpašo attiecību starp tām saskaņā ar EK līguma 131. panta pirmo daļu izpausme (jaunajā redakcijā – EKL 182. panta pirmā daļa, pēc tam – LESD 198. panta pirmā daļa). Šādu interpretāciju apstiprina AZT 1991. gada lēmuma 1. pants – lasot to kopā ar šī lēmuma I pielikuma 4. punktu –, no kura izriet, ka Kirasao un Aruba ir Nīderlandes Karalistes AZT.
Turklāt saskaņā ar minēto īpašo asociācijas procedūru Kirasao un Arubas izcelsmes izstrādājumiem saskaņā ar EK līguma 133. panta 1. punktu (jaunajā redakcijā – EKL 184. panta 1. punkts, pēc tam – LESD 200. panta 1. punkts), lasot to kopā ar AZT 1991. gada lēmuma 101. panta 1. punktu, 108. panta 1. punkta pirmo ievilkumu, kā arī II pielikumu (AZT 2001. gada lēmuma 35. pants un III pielikums), bija privileģēta piekļuve iekšējam tirgum bez muitas nodokļiem un maksājumiem ar līdzvērtīgu iedarbību.
Tomēr sertifikātu EUR. 1 izsniegšanu regulēja Savienības tiesības. Saskaņā ar AZT 1991. gada lēmuma II pielikuma 12. panta 6. punktu (AZT 2001. gada lēmuma III pielikuma 15. panta 4. punkts), kas AZT teritorijām tika piemērots saskaņā ar tā 237. pantu, šādi sertifikāti, kas apliecina šo izcelsmi, bija jāizsniedz AZT iestādēm. Tādējādi, kad šīs iestādes izsniedza šādus sertifikātus, tām bija jāievēro prasības, kas ietvertas AZT 1991. gada lēmuma II pielikumā (AZT 2001. gada lēmuma III pielikums).
Turklāt procedūras, kas paredzētas AZT 1991. un 2001. gada lēmumos, lai izšķirtu strīdus vai problēmas, kuras varētu rasties šajā kontekstā, atspoguļo centrālo nozīmi, kāda EK līguma ceturtajā daļā definētās asociācijas procedūras ietvaros ir īpašajām attiecībām EK līguma 131. panta pirmās daļas (jaunajā redakcijā – EKL 182. panta pirmā daļa, pēc tam – LESD 198. panta pirmā daļa) izpratnē starp attiecīgo AZT un dalībvalsti, kurā tā ietilpst.
Šajā ziņā it īpaši ir jāņem vērā AZT 1991. gada lēmuma II pielikuma 26. panta 7. punkts, kā arī AZT 2001. gada lēmuma III pielikuma 34. pants, saskaņā ar kuriem tādi strīdi saistībā ar sertifikātu EUR. 1 likumību, kuri nevar tikt izšķirti starp importētājvalsts un eksportējošo AZT muitas iestādēm, ir jāizskata izcelsmes komitejas un pēc tam muitas kodeksa komitejas līmenī tādas procedūras ietvaros, kurā tostarp piedalās tās dalībvalsts pārstāvis, kurā ietilpst eksportējošā AZT, bet ne šīs AZT kompetentās vietējās varas iestādes.
Turklāt attiecībā uz iespējamo to problēmu risinājumu, kas varētu rasties sakarā ar sertifikātu EUR. 1 nelikumīgu izsniegšanu AZT 1991. gada lēmuma 234. un 235. pantā (pēc tam – AZT 2001. gada lēmuma 7. pantā) minēto partnerattiecību ietvaros, ir jākonstatē, ka šīs partnerattiecības nevarēja balstīties uz divpusēju dialogu starp attiecīgo AZT un Komisiju, bet tām bija nepieciešama trīspusēja apspriešanās, kurā papildus Komisijai ir jāpiedalās arī par AZT atbildīgajai dalībvalstij un AZT kompetentajām vietējās varas iestādēm. Saskaņā ar AZT 1991. gada lēmuma 10. panta pirmo daļu, lai nodrošinātu “konkrēto dalībvalstu attiecīgo centrālo pārvalžu kompetences” ievērošanu, šajā trīspusējā apspriedē ir nepieciešama tās dalībvalsts līdzdalība, kurā ietilpst AZT. Tāpat AZT 2001. gada lēmuma 7. panta 1. punktā ir uzsvērta nepieciešamība ievērot “attiecīgo dalībvalstu institucionālo organizāciju”.
Šādos apstākļos īpašas attiecības EK līguma 131. panta pirmās daļas (jaunajā redakcijā – EKL 182. panta pirmā daļa, pēc tam – LESD 198. panta pirmā daļa) izpratnē starp Nīderlandes Karalisti un tās AZT var šai dalībvalstij radīt īpašu atbildību attiecībā pret Savienību, ja šīs AZT iestādes sertifikātus EUR. 1 izsniedz, pārkāpjot minētos lēmumus.
Tomēr Nīderlandes Karaliste apstrīd šādas atbildības esamību. Pirmkārt, tā apgalvo, ka, tā kā EK līgums tika ratificēts tikai attiecībā uz Nīderlandi, atbilstoši judikatūrai, kas izriet no 1979. gada 4. oktobraAtzinuma 1/78 (Starptautiskais nolīgums par dabisko kaučuku) (
EU:C:1979:224
,
62.
punkts), Kirasao un Aruba, no vienas puses, ir jānošķir no Nīderlandes Karalistes kā dalībvalsts, no otras puses. Otrkārt, saskaņā ar Nīderlandes Karalistes apgalvoto AZT 1991. gada un 2001. gada lēmumos paredzētā administratīvās sadarbības sistēma ļaujot tieši vērsties pie minēto AZT iestādēm, kas nozīmējot, ka Komisija nevarot Nīderlandes Karalisti saukt pie atbildības par šo iestāžu rīcību, pamatojoties uz LES 4. panta 3. punktu. Treškārt, šādas atbildības atzīšana apdraudētu šo AZT autonomiju, tādējādi pārkāpjot LES 4. panta 2. punktu un Apvienoto Nāciju Organizācijas Statūtu 73. pantu.
Attiecībā uz pirmo argumentu Tiesa iepriekšējā punktā minētā atzinuma 62. punktā patiešām būtībā ir atzinusi, ka gadījumā, ja dalībvalsts noslēdz starptautisku nolīgumu kā AZT, kas ietilpst šajā valstī, starptautiskais pārstāvis, tā nerīkojas kā dalībvalsts. Šādam konstatējumam, kas ļāva Tiesai secināt, ka šāda pārstāvība neietekmēja “pilnvaru nodalīšanu Kopienā”, nav nozīmes, novērtējot dalībvalsts atbildību sakarā ar sertifikātu EUR. 1 izsniegšanu, ko veic šīs dalībvalsts AZT iestādes, pārkāpjot AZT 1991. gada un 2001. gada lēmumus, proti, izsniegšanu, kas bija reglamentēta AZT teritorijās piemērojamajos Savienības tiesību aktos.
Attiecībā uz otro Nīderlandes Karalistes argumentu, kas ir saistīts ar administratīvās sadarbības sistēmu, kura izveidota ar AZT 1991. gada un 2001. gada lēmumiem, ir jāatzīst, ka saskaņā ar AZT 1991. gada lēmuma II pielikuma 26. panta 6. punktu un pēc tam AZT 2001. gada lēmuma III pielikuma 32. panta 8. punktu attiecīgās AZT iestādēm, ja pirmā lēmuma II pielikuma 26. panta 1. punktā, pēc tam otrā lēmuma III pielikuma 32. panta 2. punktā paredzētā pārbaudes procedūra vai jebkura cita pieejamā informācija norādīja, ka šī pielikuma noteikumi ir pārkāpti, bija tostarp jāveic nepieciešamās izmeklēšanas. Tomēr, no vienas puses, šajos pašos noteikumos bija paredzēts, ka Komisija “var piedalīties” izmeklēšanā, kuras mērķis ir atklāt un novērst to noteikumu pārkāpumus, kuri reglamentē sertifikātu EUR. 1 izsniegšanu, neuzliekot tai šajā ziņā pienākumu. No otras puses, lai gan AZT 1991. gada lēmuma II pielikuma 26. panta 7. punktā un pēc tam AZT 2001. gada lēmuma III pielikuma 34. pantā bija noteikts, ka strīdi, kas rodas saistībā ar šādu izmeklēšanu vai rada interpretācijas problēmu, “tiek izskatīti” strīdu izšķiršanas procedūrā, no paša šo noteikumu formulējuma izriet, ka tie attiecas tikai uz strīdiem, kas rodas starp importētājvalsti un eksportētāju AZT, un tāpēc nav saistoši Komisijai.
Turklāt, pretēji Nīderlandes Karalistes apgalvotajam, noteikumi par apspriedēm, ko sauc par “partnerību”, neliedz dalībvalsti saukt pie atbildības saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu par sertifikātu EUR. 1 nelikumīgu izsniegšanu, ko ir veikušas tās AZT iestādes. Saskaņā ar pašu AZT 1991. gada lēmuma 234. panta formulējumu Savienības rīcībai ir jābūt balstītai, “cik vien iespējams”, tikai uz šādām apspriedēm starp Komisiju, dalībvalsti, kurā ietilpst AZT, un šīs AZT kompetentajām vietējām varas iestādēm. Turklāt saskaņā ar šī lēmuma 235. panta 2. punktu tostarp pēc attiecīgo AZT pieprasījuma “var tikt izveidotas” asociācijas darba grupas, lai risinātu visas problēmas, kas rodas starp AZT un Savienību. Tāpat arī AZT 2001. gada lēmuma 7. panta 3. punktā bija paredzēts tikai tas, ka partnerattiecību darba grupas, kas izveidotas katrai AZT, “var sasaukt” pēc tostarp AZT pieprasījuma. Tādējādi, lai arī ir taisnība, ka šī partnerību procedūra šajā gadījumā nav tikusi īstenota, tomēr ir skaidrs, ka šo noteikumu formulējums norāda, šīs procedūras izmantošana ir fakultatīva.
Arī trešais arguments, kas balstās uz Kirasao un Arubas konstitucionālo autonomiju, nav pieņemams, jo Nīderlandes Karaliste nav norādījusi, kā dalībvalsts atbildība par tās AZT darbībām, kuras neatstāj negatīvu ietekmi uz uzdevumiem, kas pēdējām minētajām uzticēti ar AZT 1991. gada un 2001. gada lēmumiem, varētu apdraudēt to autonomiju.
Tāpat ir jāizvērtē, par kāda veida kļūdām, ko AZT ir pieļāvusi sertifikātu EUR. 1 izsniegšanas kontekstā, tai dalībvalstij, kurā tā ietilpst, ir jābūt atbildīgai.
Šajā ziņā no lojālas sadarbības principa, kas nostiprināts LES 4. panta 3. punktā, izriet, ka dalībvalstīm tiek prasīts veikt visus atbilstošos pasākumus, lai nodrošinātu Savienības tiesību piemērojamību un efektivitāti (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2010. gada 7. oktobris, Stils Met,
C‑382/09
,
EU:C:2010:596
,
44.
punkts, un 2017. gada 5. decembris, Vācija/Padome,
C‑600/14
,
EU:C:2017:935
,
94.
punkts).
Ievērojot preferenciālo un izņēmuma raksturu, kāds piemīt muitas procedūrai, kura tiek piemērota izstrādājumiem, kuriem ir AZT izcelsme, saskaņā ar nosacījumiem, kas paredzēti EK līguma 133. panta 1. punktā (jaunajā redakcijā – EKL 184. panta 1. punkts, pēc tam – LESD 200. panta 1. punkts) un AZT 1991. gada lēmuma 101. panta 1. punktā, lasot to kopā ar 108. panta 1. punkta pirmo ievilkumu, kā arī ar II pielikumu (AZT 2001. gada lēmuma 35. pants un III pielikums), iepriekšējā punktā atgādinātais pienākums šajā gadījumā ir īpaši stingrs. Tādēļ atbildība attiecībā pret Savienību, kāda ir dalībvalstij, kurā ietilpst AZT, saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu attiecas arī uz visām kļūdām, kuras pieļāvušas šīs AZT iestādes saistībā ar sertifikātu EUR. 1 izsniegšanu.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jāsecina, ka Nīderlandes Karaliste atbilstoši tai kā dalībvalstij uzliktajiem pienākumiem saskaņā ar EK līguma 131. panta pirmo daļu (jaunajā redakcijā – EKL 182. panta pirmā daļa, pēc tam – LESD 198. panta pirmā daļa), kā arī LES 4. panta 3. punktu ir atbildīga Savienībai par sertifikātu EUR. 1 izsniegšanu, ko Kirasao un Arubas iestādes, iespējams, ir veikušas, neievērojot AZT 1991. gada un 2001. gada lēmumus (pēc analoģijas skat. šodien pasludināto spriedumu Komisija/Apvienotā Karaliste (Atbildība par AZT rīcību), C‑391/17, 95. punkts).
–
Par pienākumu atlīdzināt iespējamos pašu resursu zaudējumus saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu
Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru atbilstoši lojālas sadarbības principam dalībvalstīm ir pienākums likvidēt Savienības tiesību pārkāpuma radītās prettiesiskās sekas. Tāpēc dalībvalstu iestādēm savu kompetenču ietvaros ir jāveic visi vajadzīgie pasākumi, lai labotu šo tiesību pārkāpumu (šajā nozīmē skat. spriedumus, 2007. gada 21. jūnijs, Jonkman u.c., no
C‑231/06 līdz C‑233/06
,
EU:C:2007:373
,
37.
un
38.
punkts; kā arī 2017. gada 26. jūlijs, Comune di Corridonia u.c.,
C‑196/16 un C‑197/16
,
EU:C:2017:589
,
35.
punkts un tajā minētā judikatūra, kā arī 2019. gada 27. jūnijs, Belgisch Syndicaat van Chiropraxie u.c.,
C‑597/17
,
EU:C:2019:544
,
54.
punkts).
Tā kā sertifikāta EUR. 1 izsniegšana, neievērojot AZT 1991. gada un 2001. gada lēmumus, saskaņā ar Muitas kodeksa 220. panta 2. punkta b) apakšpunktā un 239. pantā paredzētajiem nosacījumiem liedz attiecīgās importētājas dalībvalsts iestādēm iekasēt muitas nodokli, kas tām būtu bijis jāsaņem, ja šādu sertifikātu EUR. 1 nebūtu, no tā izrietošie tradicionālo Savienības pašu resursu zaudējumi ir prettiesiskas Savienības tiesību pārkāpuma sekas. Saskaņā ar Tiesas judikatūru šādi zaudējumi ir jāatlīdzina vai nu ar citiem pašu resursiem, vai ar izdevumu korekciju (pēc analoģijas skat. spriedumus, 2005. gada 15. novembris, Komisija/Dānija,
C‑392/02
,
EU:C:2005:683
,
54.
punkts, un 2006. gada 5. oktobris, Komisija/Vācija,
C‑105/02
,
EU:C:2006:637
,
88.
punkts).
Tāpēc dalībvalstij, kas ir atbildīga Savienībai par šādu sertifikātu nelikumīgu izsniegšanu, saskaņā ar lojālas sadarbības principu ir jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai labotu šo Savienības tiesību aktu pārkāpumu, un, it īpaši, tai ir jāatlīdzina no tā izrietošie pašu resursu zaudējumi (pēc analoģijas skat. šodien pasludināto spriedumu Komisija/Apvienotā Karaliste (Atbildība par AZT rīcību), C‑391/17, 98. punkts).
Konkrēti attiecībā uz jautājumu par to, vai šādu pašu resursu zaudējumu summai attiecīgā gadījumā ir jāpieskaita nokavējuma procenti, ir pietiekami norādīt, ka tikai atlīdzība par to muitas nodokļu summu, kuru nav varēts iekasēt, nav pietiekama, lai izbeigtu pretlikumīgas sertifikātu EUR. 1 izsniegšanas nelikumīgās sekas.
Šāda interpretācija nevar tikt apšaubīta ar argumentu, kas balstīts uz tiesiskās drošības principu, uz kuru atsaucas Nīderlandes Karaliste un Apvienotā Karaliste, un saskaņā ar kuru šāds atlīdzināšanas pienākums nevarot pastāvēt, ja Savienības tiesībās attiecībā uz to nav skaidras tiesību normas. Pienākums atlīdzināt pašu resursu zaudējumus, kas izriet no sertifikātu EUR. 1 nelikumīgas izsniegšanas, ir tikai īpaša izpausme pienākumam, kas izriet no lojālas sadarbības principa, saskaņā ar kuru dalībvalstīm ir jāveic visi nepieciešamie pasākumi, lai labotu Savienības tiesību aktu pārkāpumus un dzēstu to nelikumīgās sekas. Kā izriet no pastāvīgās judikatūras, kas ir atgādināta šī sprieduma 98. punktā, šis pēdējais minētais pienākums attiecas uz visām šo tiesību pārkāpuma nelikumīgajām sekām, it īpaši finansiāla rakstura sekām, kādas ir aplūkotas šajā lietā.
Tomēr nokavējuma procentus sāk aprēķināt tikai no dienas, kad attiecīgajai dalībvalstij ir nosūtīts pieprasījums atlīdzināt minētos pašu resursu zaudējumus.
Ņemot vērā visus šos apsvērumus, ir jāsecina, ka dalībvalstij, kas ir atbildīga Savienībai par sertifikātu EUR. 1 nelikumīgu izsniegšanu, ko ir veikusi kāda tai piederoša AZT, saskaņā ar lojālas sadarbības principu ir jāatlīdzina iespējamie pašu resursu zaudējumi, kuriem vajadzības gadījumā ir pieskaitīti nokavējuma procenti.
–
Par pārmesto pienākumu neizpildi
No Tiesas rīcībā esošajiem lietas materiāliem izriet, ka no 1997. gada līdz 2000. gadam, kā arī no 2002. līdz 2003. gadam preces, par kurām varēja saņemt sertifikātus EUR. 1, ko izsniedza Kirasao un Arubas iestādes, Nīderlandē un Vācijā tika importētas bez ievedmuitas nodokļiem.
Starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka minētās iestādes izsniedza attiecīgos sertifikātus EUR. 1, lai gan attiecīgās preces neatbilda nosacījumiem, kas bija jāizpilda, lai tās saskaņā ar AZT 1991. gada lēmuma 101. panta 1. punktu un AZT 2001. gada lēmuma 35. panta 1. punktu varētu tikt uzskatītas par preferenciālas izcelsmes precēm. Tāpat netiek apstrīdēts, ka zināšanu par šiem noteikumiem trūkums ir licis zaudēt Savienībai pašu resursus ievedmuitas nodokļu veidā.
Šādos apstākļos Nīderlandes Karalistei saskaņā ar LES 4. panta 3. punktu ir jāatlīdzina šī pašu resursu zaudējuma summa, kā to ar 2012. gada 27. janvāra un 31. maija vēstulēm ir pieprasījusi Komisija.
Turklāt Nīderlandes Karaliste apgalvo, ka tiesiskās drošības un labas pārvaldības principi šajā gadījumā izslēdz iespēju konstatēt šī atlīdzināšanas pienākuma neizpildi, jo Komisija atbilstoši judikatūrai, kas izriet no 2014. gada 13. novembra sprieduma Nencini/Parlaments (
C‑447/13 P
,
EU:C:2014:2372
,
48.
punkts), tai neesot pieprasījusi izmaksāt šādu atlīdzību saprātīgā termiņā.
Šajā ziņā ir jāatgādina, ka judikatūra, kas izriet no iepriekšējā punktā minētā sprieduma, attiecas uz īstenošanas regulas 85.b pantu, kurā paredzēts, ka piecu gadu noilguma termiņš saskaņā ar Finanšu regulas 73.a pantu sākas dienā pēc tam, kad ir beidzies termiņš, kāds parādniekam ir norādīts paziņojumā par parādu.
Taisnība, ka minētajā spriedumā Tiesa nosprieda, ka gadījumos, kad attiecīgajos tiesību aktos šis jautājums nav regulēts, tiesiskās drošības princips prasa, lai attiecīgā iestāde sniegtu šo paziņojumu saprātīgā laika termiņā, precizējot, ka termiņš, kādā ir jānosūta paziņojums par parādu, ir uzskatāms par nesaprātīgu, ja šī paziņošana notiek vēlāk nekā pēc pieciem gadiem, sākot no brīža, kad iestāde faktiski varēja izvirzīt savu prasījumu (šajā nozīmē skat. spriedumu, 2014. gada 13. novembris, Nencini/Parlaments,
C‑447/13 P
,
EU:C:2014:2372
,
48.
un
49.
punkts).
Tomēr, lai gan nav jāpārbauda, vai Finanšu regulas 73.a pants un īstenošanas regulas 85.b pants ir piemērojami pienākumam atlīdzināt pašu resursu zaudējumus atbilstoši LES 4. panta 3. punktam, kā tas ir šajā lietā, ir jākonstatē, ka Komisija katrā ziņā nav pārsniegusi piecu gadu termiņu, pēc kura paziņojuma par parādu nosūtīšanas termiņš saskaņā ar judikatūru, kas izriet no iepriekšējā punktā minētā sprieduma, būtu uzskatāms par nesaprātīgu. Starp lietas dalībniekiem nav strīda par to, ka Savienības pašu resursu zaudēšana, kas izriet no tā, ka Kirasao un Arubas iestādes nelikumīgi izsniedza sertifikātus EUR. 1, kļuva galīga tikai 2009. gadā. Tā kā pirms šī datuma Komisija nevarēja pieprasīt minēto zaudējumu atlīdzību, ir jāuzskata, ka tā ir ievērojusi minēto piecu gadu termiņu, kad tā 2012. gadā pieprasīja Nīderlandes Karalistei izmaksāt šo atlīdzību.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka, neatlīdzinot pašu resursu zaudējumus, kas saistīti ar sertifikātu EUR. 1 nelikumīgu izsniegšanu, ņemot vērā AZT 1991. gada, pēc tam 2001. gada lēmumus, ko Kirasao un Arubas iestādes veikušas saistībā ar attiecīgi piena pulvera un rīsa ievešanu no Kirasao laikā no 1997. līdz 2000. gadam un putraimu un rupja maluma miltu ievešanu no Arubas laikā no 2002. līdz 2003. gadam, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi tai LES 4. panta 3. punktā paredzētos pienākumus.
Par tiesāšanās izdevumiem
Saskaņā ar Tiesas Reglamenta 138. panta 1. punktu lietas dalībniekam, kuram spriedums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram spriedums ir labvēlīgs. Tā kā Komisija ir prasījusi piespriest Nīderlandes Karalistei atlīdzināt tiesāšanās izdevumus un Nīderlandes Karalistei spriedums ir nelabvēlīgs, pēdējai minētajai ir jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Atbilstoši tā paša reglamenta 140. panta 1. punktam, saskaņā ar kuru dalībvalstis, kas ir iestājušās lietā, savus tiesāšanās izdevumus sedz pašas, Lielbritānijas Karaliste savus tiesāšanās izdevumus sedz pati.

Ar šādu pamatojumu Tiesa (virspalāta) nospriež:

1)
Neatlīdzinot pašu resursu zaudējumus, kas saistīti ar preču pārvadājuma sertifikātu EUR. 1 nelikumīgu izsniegšanu, ņemot vērā Padomes Lēmumu 91/482/EEK (1991. gada 25. jūlijs) par aizjūras zemju un teritoriju asociāciju ar Eiropas Ekonomikas Kopienu un Padomes Lēmumu 2001/822/EK (2001. gada 27. novembris) par aizjūras zemju un teritoriju asociāciju ar Eiropas Kopienu, ko Kirasao un Arubas iestādes veikušas saistībā ar attiecīgi piena pulvera un rīsu ievešanu no Kirasao laikā no 1997. līdz 2000. gadam un putraimu un rupja maluma miltu ievešanu no Arubas laikā no 2002. līdz 2003. gadam, Nīderlandes Karaliste nav izpildījusi tai LES 4. panta 3. punktā paredzētos pienākumus.

2)
Nīderlandes Karaliste atlīdzina tiesāšanās izdevumus.

3)
Lielbritānijas un Ziemeļīrijas Apvienotā Karaliste sedz savus tiesāšanās izdevumus pati.

[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – holandiešu.