CELEX: 62014TJ0512
Prasība atcelt tiesību aktu
ERAF
Regulas (EK) Nr. 1083/2006 41. panta 3. punkts
Atteikums piešķirt finansiālo ieguldījumu lielam projektam
Uzņēmums, kas atbildīgs par projekta realizāciju
Tieša skāruma neesamība
Nepieņemamība

Tiesvedības priekšvēsture
2007. gada 1. oktobrī Eiropas Komisija ar Lēmumu C(2007) 4562 pieņēma darbības programmu “Inovatīvā ekonomika”, kuru iesniedza Polijas Republika, piemērojot Padomes 2006. gada 11. jūlija Regulas (EK) Nr. 1083/2006, ar ko paredz vispārīgus noteikumus par Eiropas Reģionālās attīstības fondu, Eiropas Sociālo fondu un Kohēzijas fondu un atceļ Regulu (EK) Nr. 1260/1999 (
OV 2006, L 210, 25. lpp.
), 32. pantu.
No prasības pieteikuma izriet, ka pēc darbības programmas “Inovatīvā ekonomika” valsts īstenošanas tiesību normu pieņemšanas prasītāja
Green Source Poland sp. z o.o
., Polijas privāto tiesību sabiedrība, kas dibināta 2004. gada decembrī ar vienīgo mērķi uzbūvēt un ekspluatēt bioetanola ražošanas rūpnīcu Polijā, 2008. gada 12. maijā Polijas iestādēm iesniedza subsīdiju pieteikumu saistībā ar projektu “Inovatīvas biokomponenšu ražošanas tehnoloģijas iegāde un ieviešana biodegvielas ražošanai” (turpmāk tekstā – “projekts”) un ka 2012. gada 25. aprīlī Polijas iestādes un prasītāja parakstīja līgumu saistībā ar subsīdijas piešķiršanu šī projekta īstenošanai darbības programmas “Inovatīvā ekonomika” ietvaros (turpmāk tekstā – “līgums”).
No līguma izriet, ka subsīdiju, kas paredzēta daļas no attiecīgā lielā projekta attaisnoto izdevumu segšanai, Polijas Republika 85 % apmērā finansēja no Eiropas Reģionālās attīstības fonda (ERAF) iemaksas un 15 % apmērā – no valsts līdzekļiem (skat. līguma 1. panta 4. punktu). Turklāt tostarp tika paredzēts, ka, ja Komisija atteiktos iemaksāt līdzekļus saskaņā ar Regulas Nr. 1083/2006 41. panta 3. punktu, līgums beigtos datumā, kad Komisijas lēmums tiek paziņots saņēmējam (skat. līguma 5. panta 24. punktu), un ka šādā gadījumā saņēmējs apņemas atmaksāt visu vai daļu no līdzekļiem, kurus jau samaksājušas Polijas iestādes (skat. līguma 5. panta 26. punktu).
2012. gada 10. septembrī saskaņā ar Regulas Nr. 1083/2006 39.–41. pantu Polijas Republika iesniedza Komisijai pieteikumu par ERAF finansiālo ieguldījumu projektā. Pieteikumā ieguldījuma saņemšanai, kuru Polijas Republika iesniedza saskaņā ar Komisijas 2006. gada 8. decembra Regulas (EK) Nr. 1828/2006, kas paredz noteikumus par to, kā īstenot Padomes Regulu (EK) Nr. 1083/2006 un Eiropas Parlamenta un Padomes Regulu (EK) Nr. 1080/2006 par Eiropas Reģionālās attīstības fondu (
OV 2006, L 371, 1. lpp.
), XXII pielikumu, Polijas Reģionālās attīstības ministrija ir norādīta kā “iestāde, kas atbildīga par pieteikumu”, un prasītāja – kā “organizācija, kas atbildīga par projekta realizāciju (saņēmēja)”.
Ar 2012. gada 27. novembra vēstuli, kas adresēta Polijas Republikai, Komisija pauda šaubas par to, vai tā var apstiprināt ERAF ieguldījumu projektā, tostarp ņemot vērā noteiktas problēmas, kas saistītas ar tiesiskā regulējuma pārskatīšanu biodegvielas jomā, ar to, ka projekts nav inovatīvs, ar to, ka trūkst informācijas priekšizpētē, un ar valsts atbalstu, un uzaicināja Polijas Republiku izskatīt iespēju to atsaukt un attiecīgajā gadījumā iesniegt jaunu informāciju.
Ar 2013. gada 25. janvāra vēstuli Polijas Republika atbildēja uz Komisijas apsvērumiem, tostarp nosūtot dokumentu, kurā ietvertas prasītājas atbildes uz Komisijas jautājumiem.
Ar 2013. gada 6. maija vēstuli, kas adresētā Polijas Republikai, Komisija saglabāja savu nostāju saistībā ar to, ka projekts neatbilst noteiktiem nosacījumiem, kas paredzēti Regulas Nr. 1083/2006 40. pantā, saistībā ar to, ka tas nav inovatīvs, saistībā ar šaubām par tā ekonomisko dzīvotspēju un saistībā ar to, ka vides ietekmes analīzē iztrūkst noteikta informācija.
Ar 2013. gada 5. jūlija vēstuli Polijas Republika atbildēja uz Komisijas apsvērumiem, nosūtot tai dokumentu, kurā ietvertas prasītājas atbildes uz Komisijas jautājumiem.
2013. gada 17. jūlijā pēc prasītājas lūguma Briselē (Beļģija) notika sanāksme starp prasītājas pārstāvjiem un Komisijas dienestiem.
Ar 2013. gada 24. jūlija vēstuli, kas adresēta Polijas Republikai, Komisija apstiprināja savu nostāju saistībā ar to, ka projekts neatbilst noteiktiem nosacījumiem, kas paredzēti Regulas Nr. 1083/2006 40. pantā, saistībā ar to, ka tas nav inovatīvs, saistībā ar šaubām par tā ekonomisko dzīvotspēju, saistībā ar tā ietekmi uz vidi un tā saskaņotību ar Eiropas Savienības vides politiku un uzaicināja Polijas Republiku iesniegt savus apsvērumus, precizējot, ka, ja tās vērtējums apstiprināsies, tā pieņemšot projektam nelabvēlīgu lēmumu.
Ar 2013. gada 24. septembra vēstuli Polijas Republika atbildēja uz Komisijas apsvērumiem, nosūtot tai dokumentu, kurā ietvertas prasītājas atbildes uz Komisijas jautājumiem.
2014. gada 7. aprīlī, pamatojoties uz Regulas Nr. 1083/2006 41. panta 3. punktu, Komisija pieņēma Lēmumu C(2014) 2289
final
(turpmāk tekstā – “apstrīdētais lēmums”), ar kuru tā atteicās piešķirt finansiālo ieguldījumu projektā (1. pants). Apstrīdētajā lēmumā ir precizēts, ka visi izdevumi saistībā ar projektu tādā izdevumu pārskatā, kādi tie bija pirms lēmuma, ir jāgroza turpmāko izdevumu pārskatā (2. pants). Apstrīdētais lēmums ir adresēts Polijas Republikai (3. pants).
Tiesvedība un lietas dalībnieku prasījumi
Ar prasības pieteikumu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 26. jūnijā, prasītāja cēla šo prasību, lūdzot Vispārējo tiesu:
—
atcelt apstrīdēto lēmumu;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Ar atsevišķu dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2014. gada 2. oktobrī, Komisija atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 130. panta 1. punktam izvirzīja iebildi par nepieņemamību, lūdzot Vispārējo tiesu:
—
noraidīt prasību kā nepieņemamu;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Prasītāja iesniedza savus apsvērumus par iebildi par nepieņemamību Vispārējās tiesas kancelejā 2014. gada 21. novembrī, lūdzot Vispārējo tiesu:
—
noraidīt Komisijas iebildumus un atzīt prasību par pieņemamu;
—
noteikt termiņu Komisijas atbildei pēc būtības;
—
piespriest Komisijai atlīdzināt ar šo tiesvedības stadiju saistītos tiesāšanās izdevumus.
Ar Vispārējās tiesas (ceturtā palāta) 2015. gada 25. marta rīkojumu iebilde par nepieņemamību tika apvienota ar lietas izskatīšanu pēc būtības un tika atlikts lēmums par tiesāšanās izdevumiem.
2015. gada 7. maijā Komisija iesniedza iebildumu rakstu Vispārējās tiesas kancelejā, lūdzot Vispārējo tiesu:
—
atzīt prasību par nepieņemamu;
—
pakārtoti noraidīt prasību kā nepamatotu;
—
piespriest prasītājai atlīdzināt tiesāšanās izdevumus.
Prasītāja iesniedza repliku Vispārējās tiesas kancelejā 2015. gada 3. jūlijā, un Komisija iesniedza atbildi uz repliku Vispārējās tiesas kancelejā 2015. gada 22. septembrī.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 12. novembrī, prasītāja lūdza rīkot tiesas sēdi.
Ar dokumentu, kas Vispārējās tiesas kancelejā iesniegts 2015. gada 14. decembrī, Komisija lūdza apvienot šo lietu ar lietu T‑403/15
JYSK
/Komisija. Prasītāja savus apsvērumus par pieteikumu par lietu apvienošanu iesniedza 2016. gada 6. janvārī. Ar 2016. gada 18. marta lēmumu Vispārējās tiesas ceturtās palātas priekšsēdētājs nolēma neapvienot šīs abas lietas šajā tiesvedības stadijā.
Tika uzklausīti lietas dalībnieku mutvārdu paskaidrojumi un to atbildes uz jautājumiem, ko Vispārējā tiesa uzdeva 2016. gada 24. novembra tiesas sēdē.
Juridiskais pamatojums
Ievada apsvērumi
Ir jāatgādina, ka saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu jebkura fiziska vai juridiska persona ar šīs tiesību normas pirmajā un otrajā daļā minētajiem nosacījumiem var celt prasību par lēmumiem, kuri tai adresēti, un par lēmumiem, kuri, lai gan ir pieņemti citai personai adresētas regulas vai lēmuma formā, to skar tieši un individuāli, kā arī par reglamentējošiem aktiem, kas to skar tieši, bet nav saistīti ar īstenošanas pasākumiem.
Turklāt saskaņā ar Tiesas pastāvīgo judikatūru prasības atcelt tiesību aktu priekšmets var būt vienīgi akti vai lēmumi, kas rada saistošas tiesiskas sekas, kuras skar prasītāja intereses, būtiski grozot tā tiesisko stāvokli (šajā ziņā skat. spriedumus, 1981. gada 11. novembris, IBM/Komisija,
60/81
,
EU:C:1981:264
,
9.
punkts, un 2016. gada 20. septembris, Malis u.c./Komisija un ECB, no
C‑105/15 P līdz C‑109/15 P
,
EU:C:2016:702
,
51.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Šajā lietā nav strīda par to, pirmkārt, ka apstrīdētais lēmums nav reglamentējošs akts, kas nav saistīts ar īstenošanas pasākumiem, un, otrkārt, ka Komisija to paziņoja Polijas Republikai, līdz ar to prasītāja nevar tikt uzskatīta par minētā lēmuma adresāti LESD 263. panta ceturtās daļas nozīmē.
Šajos apstākļos ir jāpārbauda, vai prasītāja ir tiesīga celt prasību atcelt minēto lēmumu, jo tas to skar tieši un individuāli.
Par jautājumu, vai prasītāju skar tieši
Iebildē par nepieņemamību Komisija tostarp apgalvo, ka prasītāju apstrīdētais lēmums neskar tieši. Tā būtībā apgalvo, ka attiecīgā dalībvalsts ir vienīgā adresāte lēmumam piešķirt vai atteikt, kā šajā lietā, ERAF finansiālo ieguldījumu lielā projektā un ka šim lēmumam nav tiešu tiesisku seku attiecībā uz prasītāju.
Prasītāja apstrīd Komisijas argumentus.
Prasības pieteikumā prasītāja apgalvo, ka to skar apstrīdētais lēmums, jo, pirmkārt, šajā lēmumā tā ir norādīta kā “pieteikuma iesniedzēja” un, otrkārt, šī lēmuma sekas ir tūlītēja un tieša resursu liegšana, kuri ir nepieciešami, lai īstenotu projektu, tādējādi tai liedzot to īstenot un liekot tai ciest zaudējumus, kuri izriet no jau veiktajiem izdevumiem. Prasītāja piebilst, ka pieteikumā par finansiālo ieguldījumu tā ir norādīta kā “atbildīgā par projekta īstenošanu un saņēmēja”.
Apsvērumos par iebildi par nepieņemamību, pirmkārt, prasītāja apgalvo, ka Komisija balstās uz pārāk formālu judikatūras izpratni, neņemot vērā lietas ekonomiskos un juridiskos faktorus. Konkrētāk, prasītāja norāda, ka no lietas materiāliem izriet, ka projekts nav dzīvotspējīgs bez Savienības līdzekļiem un Polijas Republika nevēlas piešķirt papildu līdzekļus. Prasītāja arī apstrīd Komisijas tēzi, saskaņā ar kuru lēmums netraucē meklēt alternatīvu finansējumu, jo tas ir pretrunā publiskā atbalsta, kurš balstīts uz subsīdiju stimula iedarbību, reģionālajai attīstībai sistēmas loģikai.
Otrkārt, atgādinot judikatūru attīstības atbalsta jomā, kurā ir atzīta tieša skaršana, ja adresātu iespēja neīstenot Savienības pasākumu ir tīri teorētiska, un ka nav šaubu par to nodomu rīkoties saskaņā ar to, prasītāja apgalvo, ka Polijas Republikas pilnvaras neīstenot apstrīdēto lēmumu ir tīri teorētiskas. Tā norāda, ka no lietas materiāliem izriet, ka Polijas iestādes ar paziņojumiem norāda, ka tām nav nodoma vēlāk finansēt projektu, un tās ar saistību izbeigšanas klauzulu, kas ietverta subsīdijas līgumā, ir pārnesušas uz prasītāju apstrīdētā lēmuma tiesiskās sekas, kurš rada tūlītējas sekas attiecībā uz prasītāju un neatstāj nekādu rīcības brīvību dalībvalstij. Prasītāja piebilst, ka, tā kā Komisijai ir plaša rīcības brīvība saskaņā ar Regulas Nr. 1083/2006 39.–41. pantu, ja finansējuma saņēmēja prasība būtu nepieņemama, tad Komisija būtu atbrīvota no atbildības, jo dalībvalsts parasti akceptē lēmumu, atsakās no projekta (kurā tai nav tiešas intereses) un izmanto līdzekļus citiem projektiem.
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka šīs lietas gadījums atšķiras no gadījumiem, uz kuriem attiecas judikatūra saistībā ar Komisijas lēmumiem samazināt vai apturēt atbalstu, jo līdzekļu pārvaldībā ir pieļauts prettiesiskums. Prasītāja uzskata, ka šajos pēdējos minētajos gadījumos atbildība par intervenču izvēli, īstenošanu un pārbaudi ir dalībvalstīm, savukārt lielie projekti ir pakļauti Komisijas individuālai iepriekšējai apstiprināšanai, kas izslēdz jebkādu dalībvalsts atbildību projektu izvēlē vai apstiprināšanā, jo tā [dalībvalsts] rīkojas vienkārši kā vidutāja un tai nav intereses apstrīdēt Komisijas lēmumu, jo šai dalībvalstij nav nekāda juridiskā riska saistībā ar saņēmēju sabiedrību. Līdz ar to šī sabiedrība nevar celt nekādu sūdzību pret valsti, jo atteikums sniegt ieguldījumu nav pakļauts valsts pārbaudei un ir Komisijas lēmuma automātiskas sekas, saistībā ar kuru saņēmējam ir tieša interese. Prasītāja visbeidzot norāda, ka šo pieeju ir apstiprinājusi Vispārējā tiesa 1994. gada 19. maija spriedumā Consorzio gruppo di azione localeMurgia Messapica/Komisija (
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
), kuras faktiskā un juridiskā situācija atbilst prasītājas situācijai.
No pastāvīgās judikatūras izriet, ka nosacījums, ka lēmumam, kas ir prasības priekšmets, fiziska vai juridiska persona ir “jāskar tieši”, prasa, lai būtu izpildīti divi kumulatīvi kritēriji, proti, pirmkārt, lai apstrīdētais Savienības pasākums tieši ietekmētu attiecīgās personas tiesisko stāvokli un, otrkārt, lai tas nepieļautu nekādu rīcības brīvību šā pasākuma adresātiem, kuri ir atbildīgi par tā īstenošanu, kas ir pavisam automātiska un izriet tikai no Savienības tiesiskā regulējuma, nepiemērojot citus starpnoteikumus (skat. spriedumu, 2009. gada 10. septembris, Komisija/Ente per le Ville Vesuviane un Ente per le Ville Vesuviane/Komisija,
C‑445/07 P un C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
45.
punkts un tajā minētā judikatūra, un rīkojumu, 2013. gada 9. jūlijs, Regione Puglia/Komisija,
C‑586/11 P
, nav publicēts,
EU:C:2013:459
,
31.
punkts un tajā minētā judikatūra). Otrais kritērijs, kas saistīts ar attiecīgās dalībvalsts rīcības brīvības neesamību, arī ir izpildīts, ja šīs valsts iespēja neīstenot Savienības tiesību aktu ir tīri teorētiska un nav nekādu šaubu par tās nodomu rīkoties saskaņā ar to (skat. spriedumus, 2009. gada 10. septembris, Komisija/Ente per le Ville Vesuviane un Ente per le Ville Vesuviane/Komisija,
C‑445/07 P un C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
46.
punkts un tajā minētā judikatūra, un 2011. gada 3. marts, Caixa Geral de Depósitos/Komisija,
T‑401/07
, nav publicēts,
EU:T:2011:72
,
61.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Līdz ar to ir jāpārbauda, vai šie abi kumulatīvie kritēriji ir izpildīti šajā lietā.
Par pirmo kritēriju par tiešu skaršanu
Saistībā ar pirmo kritēriju par tiešo skaršanu, kas izklāstīts iepriekš 32. punktā, pirmkārt, ir jānorāda, ka Regulas Nr. 1083/2006 14. panta 1. punkta nozīmē Savienības budžetu, kas piešķirts Eiropas strukturālajiem un investīciju fondiem, izpilda pēc dalītas pārvaldības principa starp dalībvalstīm un Komisiju. Eiropas Parlamenta un Padomes 2012. gada 25. oktobra Regulas (ES, Euratom) Nr. 966/2012 par finanšu noteikumiem, ko piemēro Savienības vispārējam budžetam, un par Padomes Regulas (EK, Euratom) Nr. 1605/2002 atcelšanu (
OV 2012, L 298, 1. lpp.
) 59. pantā ir paredzēts – ja Komisija izpilda budžetu, īstenojot dalīto pārvaldību, budžeta izpildes uzdevumi tiek deleģēti dalībvalstīm. Konkrēti, Regulas Nr. 966/2012 180. panta nozīmē projektu, kurus finansē ar līdzekļiem, saistībā ar kuriem tiek īstenota dalītā pārvaldība, pārvaldību, izvēli un pārbaudi nosaka regulas, kas attiecas uz šiem līdzekļiem, proti, saistībā ar ERAF – Eiropas Parlamenta un Padomes 2006. gada 5. jūlija Regula (EK) Nr. 1080/2006 par Eiropas Reģionālās attīstības fondu un Regulas (EK) Nr. 1783/1999 atcelšanu (
OV 2006, L 210, 1. lpp.
) un Regula Nr. 1083/2006.
Otrkārt, līdz ar to, lai noteiktu apstrīdētā lēmuma tiesiskās sekas, ir jāņem vērā atbilstošās tiesību normas, ar kurām tostarp tiek regulēta projektu izvēle, konkrētāk, lielo projektu, kurus finansē ERAF, izvēle.
Šajā aspektā no Regulas Nr. 1083/2006 atbilstošajām tiesību normām izriet, ka:
—
struktūrfondu mērķu sasniegšanai veido ciešu sadarbību, sauktu par partnerību, starp Komisiju un katru dalībvalsti (skat. Regulas Nr. 1083/2006 11. panta 1. punktu);
—
fondi nodrošina atbalstu, kas papildina valstu darbības, un to ieguldījums neaizstāj dalībvalstu strukturālos izdevumus (skat. Regulas Nr. 1083/2006 9. panta 1. punktu un 15. panta 1. punktu);
—
katra dalībvalsts iesniedz Komisijai valsts stratēģisko ietvardokumentu, ar kuru nodrošina, ka fondu atbalsts ir saderīgs ar Savienības stratēģiskajām pamatnostādnēm kohēzijas jomā un ir atsauces instruments, sagatavojot fondu plānošanu (skat. Regulas Nr. 1083/2006 27. panta 1. un 2. punktu);
—
katrā dalībvalstī fondu darbības īsteno ar darbības programmu palīdzību saskaņā ar dalībvalsts sagatavoto stratēģisko ietvardokumentu, kurš iesniegts Komisijai izvērtēšanai un pieņemšanai (skat. Regulas Nr. 1083/2006 32. panta 1.–5. punktu);
—
dalībvalstis ir atbildīgas par darbības programmu vadību un kontroli un šajā ziņā tostarp paredz vadošo iestādi, sertifikācijas iestādi, kā arī starpniekinstitūcijas, lai veiktu dažus vai visus to uzdevumus, un revīzijas iestādi (skat. Regulas Nr. 1083/2006 58. pantu, 59. panta 1. un 2. punktu un 70. panta 1. punktu). Vadības iestādei ir uzticēta darbības programmas pārvaldība un īstenošana un tostarp tā “nodrošina, ka darbības finansēšanai izraugās saskaņā ar kritērijiem, ko piemēro darbības programmai, un ka darbības visā īstenošanas laikā atbilst spēkā esošajiem [Savienības] un attiecīgās valsts noteikumiem” (Regulas Nr. 1083/2006 60. panta a) punkts);
—
saistībā ar katru darbības programmu dalībvalstis izveido uzraudzības komiteju, kura nodrošina darbības programmas efektīvu un kvalitatīvu īstenošanu, tostarp izvērtējot un apstiprinot finansējamo darbību atlases kritērijus (skat. Regulas Nr. 1083/2006 63. un 65. pantu);
—
katru darbību, proti, projektu vai projektu grupu, kas paredzēta darbības programmas mērķu sasniegšanai, izraugās vadošā iestāde saskaņā ar uzraudzības komitejas noteiktajiem kritērijiem (skat. Regulas Nr. 1083/2006 2. panta 2. punktu);
—
ja dalībvalsts izvēlas lielu projektu, proti, “izdevumus saistībā ar darbību, kura ietver virkni būvdarbu, darbību vai pakalpojumu ar mērķi veikt vienotu un noteiktu ekonomisku vai tehnisku uzdevumu un kurai ir skaidri noteikti mērķi, un kuras kopējās izmaksas pārsniedz EUR 50 miljonus” (skat. Regulas Nr. 1083/2006 39. pantu), un to ietver darbības programmā, lai saņemtu ERAF finansējumu, tas ir jāapstiprina Komisijai, lai tiktu izvērtēts tā mērķis un ietekme, kā arī paredzētā Savienības līdzekļu izmantošana (skat. Regulas Nr. 1083/2006 preambulas 49. apsvērumu):
—
šajā ziņā lielo projektu Komisijai iesniedz dalībvalsts vai tās vadošā iestāde, nosūtot informāciju, kas norādīta Regulas Nr. 1083/2006 40. pantā (skat. šīs regulas 41. panta 1. punktu);
—
dalībvalsts vai vadošā iestāde iesniedz atbalsta pieteikumu saskaņā ar pieteikuma shēmām (saukts “Lielais projekts – Pieteikums apstiprināt finansējumu saskaņā ar Regulas [..] Nr. 1083/2006 39.–41. pantu”), kas paredzētas Regulas Nr. 1828/2006 XX–XXII pielikumos (skat. šīs pēdējās minētās regulas 40. panta 2. punkta e) apakšpunktu un 3. punktu);
—
pamatojoties uz šajā pieteikumā ietverto informāciju, Komisija izvērtē lielā projekta saderību ar darbības programmas prioritātēm vai attiecīgajām programmām, tā ieguldījumu, lai sasniegtu minēto prioritāšu mērķus, un tā saderību ar citām Savienības politikas jomām (skat. Regulas Nr. 1083/2006 41. panta 1. punktu);
—
ja pieteikums ir iesniegts atbilstoši Regulas Nr. 1083/2006 40. pantam, Komisija lēmumu pieņem, cik ātri vien iespējams, bet ne vēlāk kā trīs mēnešus pēc lielā projekta iesniegšanas (skat. Regulas Nr. 1083/2006 41. panta 2. punktu);
—
Komisijas lēmumā, ja tas ir labvēlīgs, ir aprakstīts projekta fiziskais objekts, norādīta summa, uz kuru attiecas līdzfinansējuma likme, un plāns līdzekļu ieguldījumam (skat. Regulas Nr. 1083/2006 41. panta 2. punktu);
—
ja Komisija atsakās sniegt ieguldījumu lielajā projektā, tā dalībvalstij paziņo atteikuma iemeslus (skat. Regulas Nr. 1083/2006 41. panta 3. punktu);
—
ja Komisija atsakās sniegt ieguldījumu lielajā projektā un dalībvalsts maksājumus, kas ir saistīti ar šo lielo projektu, jau ir iekļāvusi Komisijai iesniegto izdevumu pārskatā, tad ir attiecīgi jākoriģē izdevumu deklarācija pēc Komisijas lēmuma pieņemšanas (skat. Regulas Nr. 1083/2006 78. panta 4. punktu).
No visām šīm tiesību normām izriet, ka vienīgi attiecībās starp Komisiju un dalībvalsti norisinās darbības saistībā ar to, ka Komisija izvērtē un apstiprina vai neapstiprina dalībvalstij ERAF finansiālo ieguldījumu lielajam projektam (pēc analoģijas skat. rīkojumu, 2012. gada 6. marts, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/Komisija,
T‑453/10
, nav publicēts,
EU:T:2012:106
,
46.
punkts).
No iepriekš 36. punktā atgādinātajām tiesību normām izriet, ka par darbību, kas finansējamas ar ERAF, ieskaitot lielo projektu atlasi, ir atbildīga dalībvalsts; dalībvalsts ir arī tā, kas, atlasījusi lielo projektu ERAF finansējumam darbības programmas ietvaros, iesniedz Komisijai apstiprināšanas pieteikumu, kurā ir ietverta ar to saistītā informācija, un kas vajadzības gadījumā to papildina; ka Komisija izvērtē lielo projektu uz šī pieteikuma pamata; ka izvērtēšanas rezultātu Komisija paziņo vienīgi dalībvalstij un ka, ja Komisija atsaka ieguldījumu lielajā projektā, dalībvalstij ir jākoriģē Komisijai jau iesniegtā izdevumu deklarācija, kurā ietverti izdevumi saistībā ar šo lielo projektu. Tādēļ Komisija attiecīgajai dalībvalstij piešķir vai atsaka ERAF finansiālo ieguldījumu lielajā projektā. Līdz ar to tiesības uz attiecīgo Savienības finanšu atbalstu pieder attiecīgajai dalībvalstij (pēc analoģijas skat. rīkojumu, 2016. gada 9. jūnijs, IREPA/Komisija un Revīzijas palāta,
T‑825/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:345
,
38.
punkts).
Tas atbilst tam, ka saskaņā ar judikatūru ERAF atbalsts ir paredzēts kā sistēma starp Komisiju un dalībvalsti (šajā ziņā skat. spriedumu, 2011. gada 3. marts, Caixa Geral de Depósitos/Komisija,
T‑401/07
, nav publicēts,
EU:T:2011:72
,
69.
punkts).
Treškārt, ir jāatgādina, ka saskaņā ar pastāvīgo judikatūru tas, ka lēmumā piešķirt Savienības ERAF finanšu atbalstu vienība tiek norādīta kā iestāde, kas atbildīga par projekta realizēšanu, nenozīmē, ka šī pati vienība ir tiesību uz šo atbalstu īpašniece. Tā kā finanšu atbalsta pieteikumā vienība tiek norādīta kā atbildīgā iestāde, sekas arī nav tādas, ka tai būtu tieša saikne ar Savienības atbalstu. Tāpat tas, ka vienība tiek norādīta kā finanšu atbalsta saņēmēja, nenozīmē, ka tā ir tiesību uz šo atbalstu īpašniece. Par tiesību uz šo atbalstu īpašnieci ir jāuzskata dalībvalsts kā lēmuma piešķirt ERAF finanšu atbalstu adresāte (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 10. septembris, Komisija/Ente per le Ville Vesuviane un Ente per le Ville Vesuviane/Komisija,
C‑445/07 P un C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
47.
–
54.
punkts un tajos minētā judikatūra, un rīkojumu, 2011. gada 14. septembris, Regione Puglia/Komisija,
T‑84/10
, nav publicēts,
EU:T:2011:468
,
30.
punkts un tajā minētā judikatūra; pēc analoģijas skat. arī rīkojumus, 2015. gada 21. maijs, APRAM/Komisija,
T‑403/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:317
,
36.
un
62.
punkts un tajos minētā judikatūra, un 2016. gada 9. jūnijs, IREPA/Komisija un Revīzijas palāta,
T‑825/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:345
,
38.
–
40.
punkts un tajos minētā judikatūra).
No iepriekš 40. punktā izklāstītās judikatūras izriet, ka šajā lietā par tiesību uz ERAF atbalstu projektam īpašnieci ir jāuzskata Polijas Republika, nevis prasītāja.
Ceturtkārt, ir jāatgādina, ka šajā lietā atbilstoši iepriekš 36. punktā atgādinātajām tiesību normām tā faktiski ir Polijas Republika, kas 2012. gada 10. septembrī iesniedza Komisijai pieteikumu par ERAF finansiālo ieguldījumu projektā (skat. šī sprieduma 4. punktu).
Turklāt ar apstrīdēto lēmumu Komisija ir atteikusies piešķirt Polijas Republikai minēto finansiālo ieguldījumu (skat. šī sprieduma 12. punktu). Pirmkārt, apstrīdētā lēmuma 3. pantā Polijas Republika ir norādīta kā vienīgā šī lēmuma adresāte. Otrkārt, apstrīdētā lēmuma 1. panta, jo tajā ir atteikts piešķirt ERAF ieguldījumu, sekas ir tādas, ka netiek pieļauts, ka Polijas Republika varētu attiecināt uz ERAF tās iespējamos, ar projektu saistītos izdevumus. Tādēļ apstrīdētā lēmuma 2. pantā Polijas Republikai ir uzdots koriģēt visus izdevumus saistībā ar projektu, kuri jau varētu būt bijuši iesniegti Komisijai izdevumu deklarācijā pirms šī lēmuma.
Līdz ar to saskaņā ar apstrīdēto lēmumu tā ir Polijas Republika, kurai ir liegts ERAF finansiālais ieguldījums projekta finansēšanai un kurai ir jākoriģē ar šo projektu saistītie eventuālie izdevumi, kuri jau ir iesniegti Komisijai.
Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka apstrīdētajam lēmumam nav seku attiecībā uz prasītājas juridisko situāciju un ka līdz ar to pirmais tieša skāruma kritērijs šajā lietā nav izpildīts.
Šis secinājums nav atspēkots ar prasītājas izvirzītajiem argumentiem.
Pirmkārt, tas, ka prasītāja palīdzēja Polijas iestādēm sagatavot to atbildes uz Komisijas vēstulēm un ka tā lūdza sarīkot sanāksmi ar Komisijas dienestiem, kurā tā piedalījās, nepierāda tiešas saiknes esamību starp prasītāju un apstrīdēto lēmumu, jo šādas saknes esamība var tikt pierādīta tikai tad, ja apstrīdētais tiesību akts tieši ietekmē prasītājas tiesisko situāciju, nepiemērojot citus starpnoteikumus (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2010. gada 5. oktobris, Provincie Groningen un Provincie Drenthe/Komisija,
T‑69/09
, nav publicēts,
EU:T:2010:423
,
51.
un
52.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Otrkārt, prasītājas norādītais apstāklis, saskaņā ar kuru apstrīdētā lēmuma preambulas 6., 15. un 17. apsvērumā ar, protams, neveiksmīgu formulējumu prasītāja ir norādīta kā “pieteikuma iesniedzēja” un Polijas Republikas iesniegtajā pieteikuma formulārā prasītāja ir norādīta kā “organizācija, kas ir atbildīga par projekta realizāciju (saņēmēja)” (pieteikuma formulāra A.2.1. sadaļa), un uz to ir norāde projekta aprakstā (pieteikuma formulāra B.1.2. sadaļa), nenozīmē, ka tai ir tieša saikne ar ERAF finanšu atbalstu vai ka tā pati ir tiesību uz šo atbalstu īpašniece (pēc analoģijas skat. rīkojumus, 2008. gada 25. septembris, Regione Siciliana/Komisija,
T‑363/03
, nav publicēts,
EU:T:2008:403
,
25.
punkts, un 2011. gada 14. septembris, Regione Puglia/Komisija,
T‑84/10
, nav publicēts,
EU:T:2011:468
,
34.
punkts).
Treškārt, prasītāja apgalvo, ka iepriekš 40. punktā atgādinātā judikatūra neesot piemērojama šajā lietā, jo šajā judikatūrā, kas saistīta ar atbalsta samazināšanu, atcelšanu vai slēgšanu, atbildība par projektu atlasi, īstenošanu un pārbaudi ir dalībvalstīm, Komisijai neveicot nekādu izvēli. Tā apgalvo, ka, tieši pretēji, lielo projektu jomā, kā tas ir šajā lietā, dalībvalsts esot rīkojoties kā “vienkāršs starpnieks” un neesot atbildīga par projektu izvēli vai apstiprināšanu, kura esot vienīgi Komisijas ziņā. Tādējādi tā nevarot iesniegt nekādu sūdzību pret dalībvalsti.
Šiem argumentiem nevar piekrist.
Vispirms ir jānorāda, ka iepriekš 40. punktā minētā judikatūra attiecas gan uz darbībām, kas nav lieli projekti, gan tādām, kas tieši ir lieli projekti (spriedums, 2006. gada 2. maijs, Regione Siciliana/Komisija,
C‑417/04 P
,
EU:C:2006:282
,
1.
punkts; rīkojumi, 2004. gada 8. jūlijs, Regione Siciliana/Komisija,
T‑341/02
,
EU:T:2004:228
,
16.
punkts, un 2008. gada 25. septembris, Regione Siciliana/Komisija,
T‑363/03
, nav publicēts,
EU:T:2008:403
,
1.
un
4.
punkts).
Turpinājumā, pretēji prasītājas apgalvotajam, no iepriekš 36. punktā atgādinātajām Regulas Nr. 1083/2006 tiesību normām izriet, ka par darbību atlasi, ieskaitot lielos projektus, ir atbildīgas dalībvalstis. Komisija neveic nekādu lielo projektu atlasi, kurus valsts iestādēm piedāvā pieteicēji, bet vienīgi (un tikai attiecībā pret dalībvalstīm) veic izvērtēšanu par to lielo projektu saderīgumu un pienesumu (šīs regulas 41. panta 2. punkta nozīmē), kurus valsts iestādes jau ir atlasījušās un tai iesniegušas, lai apstiprinātu vai atteiktu ERAF finansiālo ieguldījumu.
Šajā ziņā argumentācija, kas izklāstīta 1994. gada 19. maija spriedumā Consorzio gruppo di azione localeMurgia Messapica/Komisija (
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
), uz kuru norāda prasītāja, nav piemērojama šajā lietā. Pirmkārt, ir jānorāda, ka minētā sprieduma 25. un 26. punktā Vispārējā tiesa ir koncentrējusi savu analīzi uz nosacījuma par prasītājas individuālo skārumu, saistībā ar tiešo skārumu vienīgi norādot, ka šajā lietā apstrīdētajam lēmumam ir tiešas sekas attiecībā uz prasītāju un nav iesaistītas citas valsts vai Savienības iestādes. Otrkārt, no Paziņojuma dalībvalstīm, kas nosaka ievirzes saistībā ar globālajām integrētajām subsīdijām, sakarā ar kurām dalībvalstis ir aicinātas iesniegt priekšlikumus Kopienas iniciatīvas ietvaros saistībā ar lauku attīstību (
OV 1991, C 73, 33. lpp.
), 6. punkta, kurš ir piemērojams attiecīgajā lietā, izriet, ka “vietējās grupas”, subsīdijas adresātes, tika “izvēlētas partnerattiecībās starp Komisiju un dalībvalstīm, pamatojoties uz dalībvalstu plašākiem priekšlikumiem”. No minētā sprieduma izriet, ka Itālijas iestādes bija Komisijai iesniegušas daudzus projektus un ka tā bija izvēlējusies atsevišķus projektus (spriedums, 1994. gada 19. maijs, Consorzio gruppo di azione localeMurgia Messapica/Komisija,
T‑465/93
,
EU:T:1994:56
,
5.
–
12.
punkts). Taču šajā lietā, kā tas norādīts iepriekš 52. punktā, projektu atlasi neveica Komisija, tā bija vienīgi valsts iestāžu ziņā.
Turklāt, tā kā iepriekš 40. punktā izklāstītā judikatūra tika izstrādāta lietās, kurās ERAF atbalsts tika piešķirts dalībvalstij un pēc tam tika samazināts vai pat atcelts, šī judikatūra ir vēl jo atbilstošāka, ja ERAF atbalsts dalībvalstij vēl nav piešķirts un ja līdz ar to saikne starp vienību, kas norādīta kā atbildīgā par projekta realizāciju, atbildīgā par pieteikumu vai saņēmēja, un ERAF atbalstu ir vēl jo netiešāka.
Visbeidzot saistībā ar prasītājas argumentu, saskaņā ar kuru minētā judikatūra neesot piemērojama šajā lietā, jo tā neesot varējusi iesniegt nekādu sūdzību pret dalībvalsti un līdz ar to tā būtu jāuzskata par tieši skartu ar apstrīdēto lēmumu, ir jāatgādina, ka, lai gan saskaņā ar pastāvīgo judikatūru indivīdiem ir jāgūst labums no efektīvas tiesību aizsardzības tiesā, kas tiem izriet no Savienības tiesību sistēmas, atsauce uz tiesībām uz šādu aizsardzību tomēr nevar apstrīdēt LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētos nosacījumus. Saskaņā ar pastāvīgo judikatūru to fizisko vai juridisko personu tiesiskā aizsardzība, kuras LESD 263. panta ceturtajā daļā uzskaitīto pieņemamības nosacījumu dēļ nevar tiešā veidā apstrīdēt tāda veida Savienības tiesību aktus, kāds ir apstrīdētais lēmums, ir efektīvi jānodrošina ar tiesību aizsardzības līdzekļiem valsts tiesās. Tām saskaņā ar LESD 4. pantā paredzēto lojālas sadarbības principu ir pēc iespējas jāinterpretē un jāpiemēro valsts procesuālās normas par prasības celšanu tā, lai minētās personas varētu tiesā apstrīdēt jebkura lēmuma vai cita valsts pasākuma, ar ko tām piemēro tādu Savienības tiesību aktu, kāds tiek aplūkots šajā lietā, likumību, norādot uz pēdējā minētā spēkā neesamību un tādējādi lūdzot tiesām vērsties Tiesā, uzdodot prejudiciālus jautājumus (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 10. septembris, Komisija/Ente per le Ville Vesuviane un Ente per le Ville Vesuviane/Komisija,
C‑445/07 P un C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
65.
un
66.
punkts un tajos minētā judikatūra, un rīkojumu, 2016. gada 9. jūnijs, IREPA/Komisija un Revīzijas palāta,
T‑825/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:345
,
48.
un
49.
punkts un tajos minētā judikatūra).
Šajā lietā saskaņā ar piemērojamajiem valsts tiesību aktiem prasītāja tostarp būtu varējusi kompetentajā valsts tiesā iebilst pret līguma izbeigšanu vai pret Polijas iestāžu atlīdzināšanas lūgumu saskaņā ar šo līgumu, atsaucoties uz apstrīdētā lēmuma, kas izraisīja minētos lūgumus, spēkā neesamību. Prasītāja tādējādi būtu varējusi panākt to, ka valsts tiesa iztaujā Tiesu par apstrīdētā lēmuma spēkā esamību, uzdodot prejudiciālus jautājumus.
Katrā ziņā ir svarīgi uzsvērt, ka prasība par efektīvu tiesību aizsardzību tiesā nevar izraisīt to, ka netiek ievērots LESD 263. panta ceturtajā daļā paredzētais nosacījums par tiešo skārumu (skat. rīkojumu, 2016. gada 9. jūnijs, IREPA/Komisija un Revīzijas palāta,
T‑825/14
, nav publicēts,
EU:T:2016:345
,
50.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ceturtkārt, prasītājas apgalvotie negatīvie apstākļi, proti, resursu liegšana, kuri nepieciešami, lai īstenotu projektu, neiespējamība īstenot projektu un pienākums segt zaudējumus, kuri izriet no jau radītajiem izdevumiem, pat pieņemot, ka tie tiek pierādīti, neizriet ne no paša apstrīdētā lēmuma, ne no Savienības tiesību normām, kuras reglamentē tā iedarbību, bet gan no sekām, kuras šī līguma ietvaros Polijas iestādes un prasītāja ir piešķīrušas minētajam lēmumam.
Līguma 5. panta 24. un 26. punktā ir paredzēts, kas tas tiek izbeigts gadījumā, ja Komisija pieņem nelabvēlīgu lēmumu par apstiprinājuma pieteikumu, un šādā gadījumā prasītājai ir pienākums atmaksāt no Polijas iestādēm jau saņemtos līdzekļus, ieskaitot tos, kas nenāk no ERAF. Līdz ar to sekas un pienākumi, kas izriet no līguma, iestājas starp prasītājas tiesisko situāciju un apstrīdēto lēmumu (pēc analoģijas skat. rīkojumu, 2002. gada 6. jūnijs, SLIM Sicilia/Komisija,
T‑105/01
,
EU:T:2002:147
,
53.
punkts).
Par otro kritēriju par tiešo skārumu
Saistībā ar iepriekš 32. punktā minēto otro kritēriju par tiešo skārumu ir jāatgādina, ka tieša ietekme nepastāv, ja starp lēmumu un tā sekām attiecībā uz prasītāju ir iestarpināta adresāta autonoma griba. Ja adresāta lēmums juridiski nav prasīts nedz Savienības tiesībās, nedz konkrētā Komisijas lēmumā, bet ir balstīts uz autonomu dalībvalsts lēmumu, tad nav tieša sakara starp Komisijas lēmumu un prasītāju (skat. rīkojumu, 2012. gada 6. marts, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/Komisija,
T‑453/10
, nav publicēts,
EU:T:2012:106
,
54.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Ir jāatgādina, ka šajā lietā apstrīdētā lēmuma 1. panta sekas ir tādas, ka Polijas Republikai tiek atteikts ERAF ieguldījums projektā. Tādēļ šī tiesību norma nozīmē, ka iespējamie Polijas Republikas izdevumi, kas saistīti ar šo projektu, netiks segti no ERAF puses.
Apstrīdētā lēmuma 2. pantā saskaņā ar Regulas Nr. 1083/2006 78. panta 4. punktu Polijas Republikai ir uzdots koriģēt izdevumu deklarācijas, kas jau iesniegtas Komisijai un ietver ar projektu saistītos izdevumus.
Šādos apstākļos apstrīdētā lēmuma izpildīšana no Polijas Republikas puses prasa vienīgi to, ka, pirmkārt, šie izdevumi netiek deklarēti Komisijai un ka, otrkārt, ja šādi izdevumi jau ir deklarēti Komisijai izdevumu deklarācijā pirms apstrīdētā lēmuma, tad vēlākā izdevumu deklarācija ir attiecīgi jākoriģē.
Līdz ar to ir jākonstatē, ka Polijas Republikas veiktā apstrīdētā lēmuma izpilde saskaņā ar pašu apstrīdēto lēmumu vai Savienības tiesību normām, kuras reglamentē tā sekas, neietver nekādas sekas attiecībā pret prasītāju, jo tā sekas attiecas vienīgi uz attiecībām starp Savienību, it īpaši ERAF, un Polijas Republiku.
Tādējādi apstrīdētais lēmums neliedz prasītājai realizēt projektu vai Polijas Republikai to finansēt ar finanšu resursiem, kurus nav nodrošinājis ERAF. Tāpat apstrīdētais lēmums neliek Polijas Republikai lauzt līgumu vai atgūt summas, kuras tā jau būtu izmaksājusi prasītājai projekta realizācijai.
Ģenerālavokāta D. Ruisa‑Harabo Kolomera [
D. Ruiz‑Jarabo Colomer
] secinājumu lietā Regione Siciliana/Komisija (
C‑417/04 P
,
EU:C:2006:28
) 84. punktā ERAF ieguldījuma neesamības gadījumā tika norādīts šādi:
“Tādēļ izlemt par faktiski sava pašas projekta nākotni piekrīt attiecīgajai [..] dalībvalstij. Tās rīcībā ir vairākas iespējas, piemēram, no tā atteikties, to apturēt vai nodot [citam subjektam], bet tai ir arī ļauts uzņemties segt finanšu izmaksas no sava budžeta, lai nodrošinātu tā pabeigšanu. Lai arī [ieguldījuma atcelšana rada sarežģījumus], at[sakot ieguldījumu], Komisija nenosaka, neparedz un neiesaka virzienu, kādā dalībvalstij jāvirzās, lemjot par savu teritoriālās attīstības plānu nākotni.”
Šajos apstākļos ir jākonstatē, ka prasītāju nekādā veidā tieši neietekmē apstrīdētais lēmums ne saskaņā ar Savienības tiesībām, ne saskaņā ar pašu lēmumu un ka līdz ar to šajā lietā nav izpildīts arī otrais kritērijs par tiešu skārumu.
Šie secinājumi nav atspēkoti ar prasītājas argumentiem.
Pirmkārt, prasītājas norādītais fakts, ka Polijas iestādes ir paudušas savu nodomu turpmāk nesubsidēt projektu, ja nav ERAF ieguldījuma, pat pieņemot, ka šis fakts tiek pierādīts, nekādi neizriet no apstrīdētā lēmuma un katrā ziņā ir šo iestāžu autonomās gribas pastāvēšanas izpausme, neesot nekādiem pienākumiem, kas šajā ziņā izriet no apstrīdētā lēmuma vai Savienības tiesībām (pēc analoģijas skat. spriedumu, 2009. gada 10. septembris, Komisija/Ente per le Ville Vesuviane un Ente per le Ville Vesuviane/Komisija,
C‑445/07 P un C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
56.
punkts).
Saskaņā ar judikatūru Polijas Republikas nodoms vairs nefinansēt projektu nevar būt pietiekams, lai pierādītu tiešo interesi, kas paredzēta LESD 263. panta ceturtajā daļā, jo dalībvalstij tādējādi būtu iespēja nolemt, vai attiecīgajai personai ir
locus standi
Savienības tiesās (šajā ziņā skat. rīkojumus, 2011. gada 14. septembris, Regione Puglia/Komisija,
T‑84/10
, nav publicēts,
EU:T:2011:468
,
52.
punkts, un 2015. gada 21. maijs, APRAM/Komisija,
T‑403/13
, nav publicēts,
EU:T:2015:317
,
49.
punkts).
Otrkārt, tas, kā tas ir norādīts iepriekš 3. punktā, ka līguma 5. panta 24. punktā ir paredzēta šī līguma izbeigšana, ja tiek atteikts piešķirt Komisijas ieguldījumu, neļauj arī secināt, ka saskaņā ar apstrīdēto lēmumu Polijas iestādēm nav rīcības brīvības.
Vispirms, ciktāl ar šo argumentu tiek apgalvota iespējamā rīcības brīvības neesamība, kas izriet no līguma, nevis no Savienības tiesiskā regulējuma, tas ir balstīts uz to, ka ir nepareizi saprasta judikatūra, kas iepriekš minēta 32. un 60. punktā, saskaņā ar kuru rīcības brīvības neesamībai ir tieši jāizriet no Savienības tiesībām (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2011. gada 14. septembris, Regione Puglia/Komisija,
T‑84/10
, nav publicēts,
EU:T:2011:468
,
50.
punkts un tajā minētā judikatūra).
Turpinājumā pēc analoģijas ar iepriekš 69. un 70. punktā formulētajiem apsvērumiem ir jānorāda, ka pat tas, ka Polijas iestādes un prasītāja ir nolēmušas izbeigt līgumu ERAF atbalsta atteikšanas gadījumā, arī ir to autonomās gribas pastāvēšanas izpausme, nepastāvot nekādiem pienākumiem, kas šajā ziņā izriet no Savienības tiesībām. Visbeidzot, ja šādas klauzulas pastāvēšana būtu pietiekama, lai pierādītu tiešo interesi, kas prasīta saskaņā ar LESD 263. panta ceturto daļu, tas, pirmkārt, ļautu šāda līguma pusēm nolemt, vai attiecīgajai personai ir
locus standi
Savienības tiesās, un, otrkārt, atšķirīgi izvērtēt personas situāciju, kuru skarot Komisijas lēmums, atkarībā no tā, vai tā ir vai nav noslēgusi šādu līgumu ar valsts iestādēm atbilstoši katrā dalībvalstī pastāvošajai praksei.
Treškārt, prasītājas arguments, kas izvirzīts tiesas sēdē un kas attiecas uz to, ka Polijas Republikai neesot tiesību piešķirt projektam citus līdzekļus, kas nāk no valsts budžeta, pat pieņemot, ka šāds apstāklis ir pierādīts, arī tas, ņemot vērā iepriekš 72. punktā izklāstīto judikatūru, ir balstīts uz kļūdainu Savienības tiesību izpratni, ciktāl ar to tiek izvirzīta apgalvotā rīcības brīvības neesamība, kas izriet no valsts tiesībām, nevis no Savienības tiesiskā regulējuma.
Ceturtkārt, judikatūra, kuru prasītāja norādījusi tēzes par Polijas iestāžu rīcības brīvības neesamību atbalstam, proti, spriedumi, 1971. gada 23. novembris, Bock/Komisija (
62/70
,
EU:C:1971:108
), 1985. gada 17. janvāris, Piraiki‑Patraiki u.c./Komisija (
11/82
,
EU:C:1985:18
), 1998. gada 5. maijs, Dreyfus/Komisija (
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
), 1998. gada 5. maijs, Compagnie Continentale (France)/Komisija (
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
), un 1998. gada 5. maijs, Glencore Grain/Komisija (
C‑403/96 P
,
EU:C:1998:195
), nav piemērojama šajā lietā.
Ir jāatgādina, ka Tiesa pati ir nospriedusi, ka šajos spriedumos izklāstītajam risinājumam ir izņēmuma raksturs, kurš ir izskaidrojums ar specifiskajām situācijām, saistībā ar kurām risinājums ir panākts, un tas izriet no paša šo spriedumu formulējuma (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2014. gada 6. marts, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/Komisija,
C‑248/12 P
, nav publicēts,
EU:C:2014:137
,
23.
un
26.
punkts). Tādēļ tiesa ir atgādinājusi, ka tā izņēmuma kārtā ir nospriedusi, ka prasītāja LESD 263. panta ceturtās daļas nozīmē varēja tikt tieši skarta, jo citi faktori, tostarp tīri teorētiskā iespējamība neizpildīt attiecīgo lēmumu, ļāva secināt par tiešās intereses pastāvēšanu, kas uz to attiecas (šajā ziņā skat. spriedumu, 2009. gada 10. septembris, Komisija/Ente per le Ville Vesuviane un Ente per le Ville Vesuviane/Komisija,
C‑445/07 P un C‑455/07 P
,
EU:C:2009:529
,
58.
punkts, un rīkojumu, 2014. gada 6. marts, Northern Ireland Department of Agriculture and Rural Development/Komisija,
C‑248/12 P
, nav publicēts,
EU:C:2014:137
,
25.
punkts).
Konkrēti saistībā ar spriedumiem, 1998. gada 5. maijs, Dreyfus/Komisija (
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
), 1998. gada 5. maijs, Compagnie Continentale (Francija)/Komisija (
C‑391/96 P
,
EU:C:1998:194
), un 1998. gada 5. maijs, Glencore Grain/Komisija (
C‑403/96 P
,
EU:C:1998:195
), ir jāatgādina, ka šajos spriedumos Tiesa ir balstījusies uz sociāli ekonomisko kontekstu, kurā notika attiecīgā piegādes līguma noslēgšana un kura bija raksturojama ar kritisku ekonomisku un finanšu situāciju, ar kuru bija jāsastopas saņēmējam, kā arī ar tās pārtikas un medicīniskās situācijas pasliktināšanos, un uz to, ka šajos apstākļos attiecīgā labības piegāde varēja tikt veikta vienīgi ar Savienības sniegtu finanšu resursu palīdzību. Tādējādi apturēšanas klauzulas ietveršana piegādes līgumā vienīgi atspoguļoja attiecīgā piegādes līguma ekonomiskā mērķa pakļaušanu Savienības sniegtiem finanšu resursiem (šajā ziņā skat. spriedumu, 1998. gada 5. maijs, Dreyfus/Komisija,
C‑386/96 P
,
EU:C:1998:193
,
50.
un
51.
punkts).
Izskatāmajā lietā nav analoga faktiskā un ekonomiskā konteksta, kurā bez ERAF ieguldījuma prasītājai būtu liegta jebkāda faktiskā iespēja īstenot projektu vai saņemt tam nepieciešamos resursus, jo ERAF ieguldījums nebūt nav vienīgais projekta finansēšanas avots, un ka, tieši pretēji, no Vispārējā tiesā iesniegtajiem materiāliem izriet, ka tas 84 % apmērā esot finansēts no privātajiem līdzekļiem, kā arī aptuveni 2 % apmērā – no citiem attiecīgās dalībvalsts līdzekļiem.
Tāpat, runājot par lietām, kurās pasludināti spriedumi, 1985. gada 17. janvāris, Piraiki‑Patraiki u.c./Komisija (
11/82
,
EU:C:1985:18
), un 1971. gada 23. novembris, Bock/Komisija (
62/70
,
EU:C:1971:108
), ir jāatgādina, ka tās attiecās uz īpašiem gadījumiem, kuros Komisija pēc dalībvalsts lūguma bija atļāvusi tai īstenot glābšanas pasākumus. Šajos apstākļos Tiesa varēja uzskatīt, ka nebija šaubu, ka dalībvalsts, kas lūgusi šos pasākumus, grasījās tos izpildīt, lai izraisītu visas to sekas (šajā ziņā skat. rīkojumu, 2004. gada 8. jūlijs, Regione Siciliana/Komisija,
T‑341/02
,
EU:T:2004:228
,
79.
punkts). Tomēr tas tā nevar būt šajā lietā, jo Polijas Republika nav lūgusi Komisijai pieņemt lēmumu, kas tai ļautu atteikt finansiālo ieguldījumu projektā.
Piektkārt, prasītājas argumenti par to, ka projekts nebūtu dzīvotspējīgs bez ERAF ieguldījuma un ka šiem līdzekļiem būtu bijis “stimula efekts”, ir balstīti uz nepareizu ERAF atbalsta koncepciju. ERAF atbalsts ir paredzēts dalībvalstij, kura var to izmantot projektu, pat lielu projektu, finansēšanai vienas vai vairāku darbības programmu ietvaros. Taču vienībai, kas ir atbildīga par projekta realizēšanu, nav tiesību uz šo atbalstu un tai ar to nav tiešas saiknes. Tādējādi ieguldījumu projekta dzīvotspējā un stimula efektu prasītājai nesniedz tieši ERAF atbalsts, bet gan iespējamā subsīdija, kuru tai varētu piešķirt Polijas iestādes, tostarp no līdzekļiem, kas nāk no ERAF. Apstrīdētais lēmums neliedz Polijas Republikai finansēt projektu, bet vienīgi liedz finansēt šo atbalstu no Savienības budžeta ar ERAF starpniecību.
No iepriekš izklāstītajiem apsvērumiem izriet, ka nav izpildīti abi iepriekš 32. punktā minētie kritēriji, jo prasītāju apstrīdētais lēmums neskar tieši, jo tam ir sekas vienīgi saistībā ar tiesiskajām attiecībām starp Komisiju un Polijas Republiku.
Tādēļ ir jāsecina, ka prasītāja neatbilst nevienam no pieņemamības nosacījumiem, kas paredzēti LESD 263. panta ceturtajā daļā, proti, saistībā ar tiešo skārumu, līdz ar ko nav nepieciešams izvērtēt, vai apstrīdētais lēmums prasītāju skar individuāli.
Tādējādi šī prasība ir jānoraida kā nepieņemama.
Par tiesāšanās izdevumiem
Atbilstoši Vispārējās tiesas Reglamenta 134. panta 1. punktam lietas dalībniekam, kuram nolēmums ir nelabvēlīgs, piespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus, ja to ir prasījis lietas dalībnieks, kuram nolēmums ir labvēlīgs. Tā kā prasītājai spriedums ir nelabvēlīgs, tai jāpiespriež atlīdzināt tiesāšanās izdevumus saskaņā ar Komisijas prasījumiem.

Ar šādu pamatojumu
VISPĀRĒJĀ TIESA (septītā palāta)
nospriež:

1)
prasību noraidīt kā nepieņemamu;

2)
Green Source Poland sp. z o.o
.
sedz savus, kā arī atlīdzina Eiropas Komisijas tiesāšanās izdevumus
.

Van der Woude
Ulloa Rubio
Marcoulli
Pasludināts atklātā tiesas sēdē Luksemburgā 2017. gada 4. maijā.
[Paraksti]
(
*1
)	Tiesvedības valoda – angļu.