CELEX: 62015CJ0454
Řízení o předběžné otázce
Sociální politika
Směrnice 2008/94/ES
Článek 8
Ochrana zaměstnanců v případě platební neschopnosti jejich zaměstnavatele
Ustanovení o sociálním zabezpečení
Působnost
Opatření nezbytná k ochraně nabytých nebo nabývaných práv zaměstnanců v rámci doplňkového důchodového systému
Povinnost stanovit právo na vyloučení nezaplacených důchodových příspěvků z majetkové podstaty v insolvenčním řízení
Neexistence

Žádost o rozhodnutí o předběžné otázce se týká výkladu směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele (
Úř. věst. 2008, L 283, s. 36
).
Tato žádost byla předložena v rámci sporu mezi J. Webb-Sämannem a C. Seagonem, jednajícím jako insolvenční správce společnosti Baumarkt Praktiker DIY GmbH (dále jen „Baumarkt Praktiker“), jehož předmětem je právo na vyloučení důchodových příspěvků, které tato společnost neodvedla předtím, než se stala platebně neschopnou, z majetkové podstaty v insolvenčním řízení.
Právní rámec
Unijní právo
Bod 3 odůvodnění směrnice 2008/94 uvádí:
„Je nezbytné přijmout předpisy na ochranu zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele a pro zaručení jejich minimální ochrany, především pro zaručení úhrady jejich nesplacených pohledávek, s ohledem na nezbytnost vyrovnaného hospodářského a sociálního rozvoje [v Unii]. [...]“
Článek 3 této směrnice zní následovně:
„Členské státy přijmou opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců, které vyplývají z pracovních smluv nebo z pracovních poměrů, včetně, pokud tak stanoví vnitrostátní právo, odstupného při skončení pracovního poměru.
Záruční instituce přebírá nesplacené mzdové pohledávky za období přede dnem určeným členským státem nebo případně po něm.“
Podle článku 4 uvedené směrnice:
„1.   Členské státy mohou omezit povinnost záručních institucí uvedených v článku 3 uhradit pohledávky.
2.   Pokud členské státy využijí možnosti podle odstavce 1, stanoví lhůtu, během níž musí záruční instituce uhradit nesplacené pohledávky. Tato lhůta nesmí být kratší než období pokrývající odměnu za tři poslední měsíce pracovního poměru přede dnem uvedeným v čl. 3 druhém pododstavci nebo po něm.
[...]
3.   Členské státy mohou stanovit horní mez pro úhrady prováděné záruční institucí. Tato horní mez však nesmí být nižší než úroveň, která je sociálně slučitelná se sociálním cílem této směrnice.
Pokud členské státy využijí této možnosti, uvědomí Komisi o metodách stanovení horní meze.“
Článek 6 téže směrnice stanoví:
„Členské státy mohou stanovit, že se články 3, 4 a 5 nevztahují na příspěvky vyplývající z vnitrostátních zákonných systémů sociálního zabezpečení nebo z doplňkových zaměstnaneckých nebo mezioborových systémů sociálního zabezpečení, které stojí mimo zákonné systémy sociálního zabezpečení v členských státech.“
Článek 8 směrnice 2008/94 stanoví:
„Členské státy zajistí, aby byla přijata nezbytná opatření na ochranu zájmů zaměstnanců a osob, které již odešly z podniku nebo provozovny zaměstnavatele ke dni vzniku platební neschopnosti zaměstnavatele, pokud jde o nabytá nebo nabývaná práva na starobní důchody, včetně pozůstalostních důchodů, na základě doplňkových zaměstnaneckých nebo mezioborových systémů sociálního zabezpečení, které stojí mimo vnitrostátní zákonné systémy sociálního zabezpečení.“
Článek 11 první pododstavec uvedené směrnice zní následovně:
„Tato směrnice se nedotýká možnosti členských států uplatňovat nebo přijímat právní a správní předpisy, které jsou pro zaměstnance příznivější.“
Německé právo
Ustanovení § 47 Insolvenzordnung (insolvenční řád) stanoví:
„Každý, kdo na základě věcného nebo osobního práva může uplatnit, že určitý majetek nepatří do majetkové podstaty v insolvenčním řízení, není věřitelem v insolvenčním řízení. Jeho nárok na vyloučení tohoto majetku se řídí zákony, které platí mimo insolvenční řízení.“
Ustanovení § 165 knihy III Sozialgesetzbuch (zákoník sociálního zabezpečení) zní následovně:
„1.   Zaměstnanci mají nárok na příspěvek v případě insolvence (Insolvenzgeld), pokud byli zaměstnáni v tuzemsku a pokud dosud mají mzdové pohledávky za tři měsíce práce, které předcházely vzniku platební neschopnosti.
[...]
2.   Mzdovými pohledávkami jsou veškeré nároky na odměnu vyplývající z pracovního poměru. [...] Pokud zaměstnanec část své odměny převedl podle § 1 odst. 2 bodu 3 Betriebsrentengesetz (zákon o podnikových důchodech) a je-li tato část odměny investována do penzijního fondu, penzijní pokladny nebo do produktu přímého pojištění, převedení odměny se pro účely výpočtu příspěvku v případě insolvence považuje za nedohodnuté, pokud zaměstnavatel neodvedl příspěvky subjektu vyplácejícímu důchod.“
Spor v původním řízení
Jürgen Webb-Sämann byl od 18. listopadu 1996 zaměstnán na částečný úvazek u společnosti Baumarkt Praktiker. Dne 1. října 2013 bylo proti tomuto podniku zahájeno insolvenční řízení. Insolvenčním správcem byl jmenován Christopher Seagon.
Jürgen Webb-Sämann podal u Arbeitsgericht Darmstadt (pracovní soud v Darmstadtu, Německo) žalobu, kterou se domáhal, aby byla C. Seagonovi jakožto insolvenčnímu správci společnosti Baumarkt Praktiker uložena povinnost zaplatit mu částku 1017,56 eura spolu s úroky. Žalobce v původním řízení vysvětlil, že tato částka odpovídá mzdové pohledávce, kterou měla společnost Baumarkt Praktiker povinnost poukázat na jeho osobní důchodový účet u Hamburger Pensionskasse jako příspěvky na podnikové důchodové zabezpečení.
Pohledávky, včetně těch, které se týkají příspěvků do systému podnikového důchodového zabezpečení, za dobu tří měsíců, které předcházely zahájení insolvenčního řízení, byly uspokojeny záruční institucí. Účastníci původního řízení vedou nyní spor pouze o vyloučení příspěvků na podnikové důchodové zabezpečení za měsíce leden až červen 2013.
Jürgen Webb-Sämann v této souvislosti uvedl, že má podle § 47 insolvenčního řádu nárok na vyloučení z majetkové podstaty ve výši požadované částky. Dodal, že tato částka byla sražena z titulu svěřenecké úschovy, a že proto není součástí majetkové podstaty v insolvenčním řízení. Jürgen Webb-Sämann se rovněž odvolal na článek 8 směrnice 2008/94 a tvrdí, že pokud mu nebude přiznán nárok na vyloučení dlužných částek z uvedené majetkové podstaty v insolvenčním řízení, bude v projednávané věci porušeno toto ustanovení.
Christopher Seagon tvrdil, že částka požadovaná J. Webb-Sämannem nebyla nikdy vyňata z majetku společnosti Baumarkt Praktiker, a zejména že mezi J. Webb-Sämannem a společností Baumarkt Praktiker na tuto částku nikdy nebyla uzavřena dohoda o správě svěřeného majetku. Podle C. Seagona se proto J. Webb-Sämann nemůže odvolávat na § 47 insolvenčního řádu a tvrdit, že má nárok na vyloučení.
Arbeitsgericht Darmstadt (pracovní soud v Darmstadtu) zamítl žalobu J. Webb-Sämanna. Tento soud nejprve konstatoval, že uvedený nemá nárok na vyplacení příspěvků na důchodové zabezpečení na svůj vlastní účet a že může uplatňovat pouze vyplacení na osobní důchodový účet. Uvedený soud poté uvedl, že J. Webb-Sämann neprokázal existenci dohody o správě svěřeného majetku uzavřené se společností Baumarkt Praktiker. A konečně zdůraznil, že i kdyby takováto dohoda byla uzavřena, nárok na vyloučení by byl vyloučen z důvodu, že svěřená aktiva nejsou vůči ostatním částkám nacházejícím se v majetkové podstatě v insolvenčním řízení identifikovatelná.
Jürgen Webb-Sämann podal proti tomuto rozsudku odvolání k předkládajícímu soudu. V návaznosti na argumentaci účastníků řízení, která byla shrnuta v bodech 14 a 15 tohoto rozsudku, si předkládající soud klade otázku, zda článek 8 směrnice 2008/94 brání takovému výkladu § 47 insolvenčního řádu, podle něhož J. Webb-Sämann nemá nárok na vyloučení částky příspěvků, které společnost Baumarkt Praktiker nepřevedla na Hamburger Pensionskasse.
Za těchto podmínek se Hessisches Landesarbeitsgericht (Hesenský zemský pracovní soud, Německo) rozhodl přerušit řízení a položit Soudnímu dvoru následující předběžnou otázku:
K předběžné otázce
Podstatou otázky předkládajícího soudu je, zda musí být článek 8 směrnice 2008/94 vykládán v tom smyslu, že v případě platební neschopnosti zaměstnavatele vyžaduje, aby srážky ze mzdy převedené na příspěvky na důchodové zabezpečení bývalého zaměstnance, které měl tento zaměstnavatel povinnost převést na důchodový účet ve prospěch tohoto zaměstnance, byly vyloučeny z majetkové podstaty v insolvenčním řízení.
Nejprve je třeba odpovědět na otázku, kterou ve svých písemných vyjádřeních vznesli C. Seagon a Komise, zda se ve věci v původním řízení použije článek 8 směrnice 2008/94, nebo zda se na tento případ vztahuje jen článek 3 uvedené směrnice, což předpokládá vymezit rozsah působnosti obou těchto ustanovení.
Článek 3 směrnice 2008/94 ukládá členským státům přijmout opatření nezbytná k tomu, aby záruční instituce zajišťovaly, s výhradou článku 4 této směrnice, úhradu nesplacených pohledávek zaměstnanců.
Podle článku 6 této směrnice mají členské státy možnost stanovit, že se články 3, 4 a 5 uvedené směrnice nevztahují na příspěvky vyplývající z doplňkových důchodových systémů. Možnost vyloučit tyto příspěvky tedy znamená, že tyto příspěvky v zásadě spadají pod článek 3 této směrnice.
Z toho nicméně nelze vyvodit, že nezaplacené příspěvky na důchodové zabezpečení jsou vyloučeny z rozsahu působnosti článku 8 směrnice 2008/94. Ze znění tohoto článku vyplývá, že členským státům ukládá přijmout nezbytná opatření na ochranu zájmů zaměstnanců, pokud jde o nabytá nebo nabývaná práva na starobní důchody na základě doplňkových zaměstnaneckých nebo mezioborových systémů sociálního zabezpečení, které stojí mimo vnitrostátní zákonné systémy sociálního zabezpečení.
Ačkoli příspěvky na důchodové zabezpečení nejsou v článku 8 směrnice 2008/94 výslovně uvedeny, stojí v úzké souvislosti s nabytými nebo nabývanými právy na starobní důchody, která mají být tímto ustanovením chráněna. Účelem těchto příspěvků je totiž financovat práva, která zaměstnanec nabývá v době jeho odchodu do důchodu. V této souvislosti již Soudní dvůr konstatoval, že neuhrazení příspěvků zaměstnavatelem může představovat důvod nedostatečného finančního krytí doplňkového zaměstnaneckého systému sociálního zabezpečení a že tato situace spadá pod článek 8 uvedené směrnice (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. dubna 2013, Hogan a další,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, body
až
). Z toho vyplývá, že v případě nezaplacení příspěvků na důchodové zabezpečení je relevantní jak článek 3, tak i článek 8 této směrnice.
Skutečností však zůstává, že článek 3 a článek 8 směrnice 2008/94 mají různý účel a mají za cíl dvě různé formy ochrany.
Pokud jde o článek 3 uvedené směrnice, tento článek ukládá, že úhradu nesplacených pohledávek zahrnující nejen mzdové pohledávky, ale i s výhradou článku 6 této směrnice některé příspěvky jako mzdové pohledávky zajistí záruční instituce. Kromě toho čl. 4 odst. 2 a 3 směrnice 2008/94 poskytuje členským státům možnost omezit rozsah působnosti článku 3 této směrnice. Takovéto omezení se může týkat jak lhůty, během níž musí záruční instituce uhradit nesplacené pohledávky, tak horní meze pro úhrady prováděné touto záruční institucí. Jak uvedl generální advokát v bodě 46 svého stanoviska, kromě toho ochrana zavedená článkem 3 uvedené směrnice se v zásadě zaměřuje na krátkodobé pohledávky.
Článek 8 směrnice 2008/94 přitom má věcnou působnost omezenější v tom smyslu, že se zaměřuje na ochranu zájmu zaměstnanců na výplatě jejich důchodových práv. Kromě toho, tento článek, na rozdíl od článků 3 a 4 uvedené směrnice, nestanoví výslovně možnost členských států omezit úroveň ochrany (rozsudek ze dne 25. ledna 2007, Robins a další,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, bod
). Konečně, na rozdíl od článku 3 téže směrnice je účelem jejího článku 8 zaručit ochranu dlouhodobých zájmů zaměstnanců, neboť takovéto zájmy, pokud jde o nabytá nebo nabývaná práva, se v zásadě vztahují na celou dobu trvání důchodu.
Z výše uvedeného vyplývá, že článek 8 směrnice 2008/94 se vztahuje na nezaplacené příspěvky na důchodové zabezpečení, pokud tyto nebyly vyrovnány podle článku 3 této směrnice. Jak uvedl generální advokát v bodě 37 svého stanoviska, ochrana, kterou zaručuje článek 8 uvedené směrnice, se vzájemně doplňuje s ochranou, kterou zaručuje článek 3 této směrnice, a v jednom a témž případě mohou být použita obě tato ustanovení.
V projednávaném případě ze spisu předloženého Soudnímu dvoru vyplývá, že J. Webb-Sämann obdržel podle § 165 knihy III zákoníku sociálního zabezpečení příspěvek v případě insolvence za nesplacené mzdové pohledávky za tři měsíce práce, které předcházely zahájení insolvenčního řízení na majetek společnosti Baumarkt Praktiker. Dále vzhledem k tomu, že Spolková republika Německo nevyužila možnosti, kterou jí poskytuje článek 6 směrnice 2008/94, vyloučit příspěvky na důchodové zabezpečení z rozsahu působnosti článku 3 této směrnice, byl žalobce v původním řízení rovněž odškodněn, pokud jde o jeho příspěvky na důchodové zabezpečení za tyto tři měsíce. Věc v původním řízení se ale týká příspěvků na důchodové zabezpečení za dobu devíti až tří měsíců před zahájením uvedeného insolvenčního řízení. Vzhledem k tomu, že za tyto nezaplacené příspěvky nebyla jako odškodnění poskytnuta žádná náhrada a nezaplacení se nutně projevilo na výši nabývaných práv, spadají do rozsahu působnosti článku 8 uvedené směrnice.
Je tudíž třeba položenou otázku zkoumat pouze z hlediska článku 8 směrnice 2008/94.
Podle jejího bodu 3 odůvodnění má tato směrnice za cíl zejména „ochranu zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele“ a „zaručení jejich minimální ochrany [...] s ohledem na nezbytnost vyrovnaného hospodářského a sociálního rozvoje [v Unii]“.
Uvedená směrnice, která se snaží uvést v soulad zájmy zaměstnanců a nezbytnost vyrovnaného hospodářského a sociálního rozvoje, má tedy za cíl zaručit těmto zaměstnancům, v rámci unijního práva, minimální ochranu v případě platební neschopnosti zaměstnavatele, aniž jsou dotčena, v souladu s jejím článkem 11, příznivější ustanovení, která mohou členské státy uplatňovat nebo přijímat. Úroveň ochrany vyžadovaná touto směrnicí pro každou ze specifických záruk, které zavádí, musí být určena s ohledem na pojmy použité v odpovídajícím ustanovení vykládaném, v případě potřeby, ve světle výše uvedených úvah (v tomto smyslu viz rozsudek ze dne 25. ledna 2007, Robins a další,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, body
až
).
Pokud jde o znění článku 8 směrnice 2008/94, tento obecně uvádí, že členské státy „zajistí, aby byla přijata nezbytná opatření na ochranu zájmů zaměstnanců“.
V této souvislosti již Soudní dvůr rozhodl, že členské státy mají pro účely určení jak mechanismu, tak úrovně ochrany práv na starobní důchod na základě doplňkového zaměstnaneckého systému sociálního zabezpečení v případě platební neschopnosti zaměstnavatele značný prostor pro uvážení, který vylučuje povinnost zajištění v plném rozsahu (rozsudky ze dne 25. ledna 2007, Robins a další,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, body
a
až
, jakož i ze dne 25. dubna 2013, Hogan a další,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, bod
).
I když členské státy disponují při provádění článku 8 směrnice 2008/94 značným prostorem pro uvážení, jsou přesto povinny v souladu s cíli sledovanými touto směrnicí zaručit pracovníkům minimální ochranu vyžadovanou tímto ustanovením. V této souvislosti již Soudní dvůr rozhodl, že řádné provedení článku 8 uvedené směrnice vyžaduje, aby zaměstnanec obdržel v případě platební neschopnosti svého zaměstnavatele alespoň polovinu dávek ve stáří vyplývajících z nabytých důchodových práv, na která zaplatil příspěvky v rámci doplňkového zaměstnaneckého systému sociálního zabezpečení (v tomto smyslu viz rozsudky ze dne 25. ledna 2007, Robins a další,
C‑278/05
,
EU:C:2007:56
, bod
, jakož i ze dne 25. dubna 2013, Hogan a další,
C‑398/11
,
EU:C:2013:272
, bod
), avšak nevyloučil, že za jiných okolností mohou být utrpěné ztráty, i když je jejich procentuální výše jiná, považovány za zjevně nepřiměřené vzhledem k povinnosti ochrany zájmů zaměstnanců, která je stanovena v článku 8 této směrnice.
V projednávaném případě ze spisu a zejména z informací, které poskytl J. Webb-Sämann, vyplývá, že jeho nároky na důchod se z důvodu nepřevedení příspěvků na důchodové zabezpečení po dobu dotčenou v původním řízení sníží o celkovou částku od 5 do 7 eur za měsíc. Za těchto okolností, jejichž správnost musí ověřit předkládající soud, je třeba konstatovat, že článek 8 směrnice 2008/94 nevyžaduje ochranu, která překračuje tu, která již byla v projednávaném případě žalobci v původním řízení poskytnuta.
Pokud tedy členský stát splnil povinnost zajistit minimální ochranu vyžadovanou článkem 8 směrnice 2008/94, nemůže být dotčen jeho prostor pro uvážení, pokud jde o mechanismus ochrany práv na starobní důchody na základě doplňkových zaměstnaneckých systémů sociálního zabezpečení v případě platební neschopnosti zaměstnavatele.
S ohledem na všechny výše uvedené úvahy je třeba na položenou otázku odpovědět, že článek 8 směrnice 2008/94 musí být vykládán v tom smyslu, že nevyžaduje, aby v případě platební neschopnosti zaměstnavatele byly srážky ze mzdy převedené na příspěvky na důchodové zabezpečení bývalého zaměstnance, které měl tento zaměstnavatel povinnost převést na důchodový účet ve prospěch tohoto zaměstnance, vyloučeny z majetkové podstaty v insolvenčním řízení.
K nákladům řízení
Vzhledem k tomu, že řízení má, pokud jde o účastníky původního řízení, povahu incidenčního řízení ve vztahu ke sporu probíhajícímu před předkládajícím soudem, je k rozhodnutí o nákladech řízení příslušný uvedený soud. Výdaje vzniklé předložením jiných vyjádření Soudnímu dvoru než vyjádření uvedených účastníků řízení se nenahrazují.

Z těchto důvodů Soudní dvůr (druhý senát) rozhodl takto:

Článek 8 směrnice Evropského parlamentu a Rady 2008/94/ES ze dne 22. října 2008 o ochraně zaměstnanců v případě platební neschopnosti zaměstnavatele musí být vykládán v tom smyslu, že nevyžaduje, aby v případě platební neschopnosti zaměstnavatele byly srážky ze mzdy převedené na příspěvky na důchodové zabezpečení bývalého zaměstnance, které měl tento zaměstnavatel povinnost převést na důchodový účet ve prospěch tohoto zaměstnance, vyloučeny z majetkové podstaty v insolvenčním řízení.

Podpisy.
(
*1
)   Jednací jazyk: němčina.