CELEX: 62018CJ0058
Prašymas priimti prejudicinį sprendimą
Vartotojų apsauga
Direktyva 2008/48/EB
Ikisutartinės pareigos
5 straipsnio 6 dalis
Kredito davėjo pareiga nustatyti tinkamiausią kreditą
8 straipsnio 1 dalis
Kredito davėjo pareiga atsisakyti sudaryti kredito sutartį kilus abejonių dėl vartotojo kreditingumo
Kredito davėjo pareiga įvertinti kredito tinkamumą

Prašymas priimti prejudicinį sprendimą pateiktas dėl 2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB (
OL L 133, 2008, p. 66
, ir klaidų ištaisymai
OL L 207, 2009, p. 14
,
OL L 199, 2010, p. 40
,
OL L 234, 2011, p. 46
ir
OL L 36, 2015, p. 15
) 5 straipsnio 6 dalies išaiškinimo.
Šis prašymas pateiktas nagrinėjant Michel Schyns ginčą su
Belfius Banque SA
(toliau –
Belfius
), kuris perėmė
Dexia Banque Belgique
teises, dėl su
Belfius
pasirašytos kredito sutarties siekiant finansuoti bendrovės
Home Vision SPRL
numatytą atlikti fotovoltinių plokščių įrengimą.
Teisinis pagrindas
Sąjungos teisė
Direktyva 2008/48
Direktyvos 2008/48 7, 9, 24, 26, 27 ir 44 konstatuojamosios dalys suformuluotos taip:
„(7)
Siekiant sudaryti palankesnes sąlygas gerai veikiančios vidaus rinkos vartojimo kreditų srityje kūrimuisi, būtina numatyti suderintą Bendrijos sistemą keliose pagrindinėse srityse. Atsižvelgiant į nuolat besiplečiančią vartojimo kreditų rinką ir augantį Europos piliečių mobilumą, į ateitį orientuoti Bendrijos teisės aktai, kuriuos galima pritaikyti prie būsimų kredito formų ir kurie suteikia valstybėms narėms tinkamą jų įgyvendinimo lankstumo lygį, turėtų padėti sukurti modernią vartojimo kreditų teisės bazę.
<…>
(9)
Būtinas visiškas suderinimas, siekiant užtikrinti, kad visi Bendrijos vartotojai naudotųsi aukštu ir vienodu jų interesų apsaugos lygiu, ir siekiant sukurti tikrą vidaus rinką. Todėl valstybėms narėms neturėtų būti leidžiama toliau taikyti arba priimti kitokias, nei nustatyta šioje direktyvoje, nacionalines nuostatas. Tačiau toks apribojimas turėtų būti taikomas tik pagal šią direktyvą suderintoms nuostatoms. Kai tokių suderintų nuostatų nėra, valstybės narėms turėtų būti leidžiama toliau taikyti arba priimti nacionalinės teisės aktus. <…>
<…>
(24)
Vartotojui reikia suteikti išsamią informaciją prieš jam sudarant kredito sutartį, neatsižvelgiant į tai, ar parduodant kreditą dalyvauja kredito tarpininkas. <…>
<…>
(26)
Valstybės narės turėtų imtis tinkamų priemonių, kad paskatintų atsakingą praktiką visais kredito santykių etapais, atsižvelgdamos į konkrečias jų kredito rinkos ypatybes. Tokios priemonės gali apimti, pavyzdžiui, nuostatą dėl vartotojų informavimo ir jų švietimo, įskaitant perspėjimus apie riziką, susijusią su įsipareigojimų dėl mokėjimų nevykdymu ir per dideliais įsiskolinimais. Svarbu – visų pirma besiplečiančioje kredito rinkoje, – kad kreditoriai [kredito davėjai] nesiimtų neatsakingo skolinimo veiklos ar neišduotų kredito, prieš tai neįvertinę kreditingumo, ir valstybės narės turėtų užtikrinti reikalingą priežiūrą, kad būtų išvengta tokio elgesio, ir turėtų nustatyti reikalingas priemones nubausti kreditorius [kredito davėjus] tuo atveju, jei jie tai daro. Nepažeidžiant 2006 m. birželio 14 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2006/48/EB dėl kredito įstaigų veiklos pradėjimo ir vykdymo <…> nuostatų dėl kredito rizikos, už kiekvieno vartotojo kreditingumo patikrinimą turėtų būti atsakingi kreditoriai [kredito davėjai]. <…>
(27)
Nepaisant informacijos, kuri turi būti suteikta prieš sudarant sutartį, vartotojui vis tiek gali prireikti papildomos pagalbos, kad jis galėtų nuspręsti, kuri kredito sutartis iš siūlomų produktų asortimento geriausiai atitinka jo poreikius ir finansinę padėtį. Todėl valstybės narės turėtų užtikrinti, kad kreditoriai [kredito davėjai] teiktų tokią pagalbą, susijusią su kredito produktais, kuriuos jie siūlo vartotojui. Prireikus atitinkama informacija prieš sudarant sutartį bei su siūlomais produktais susiję esminiai požymiai turėtų būti paaiškinti atskirai kiekvienam vartotojui, kad jis galėtų suprasti, koks gali būti jų poveikis jo ekonominei padėčiai. Kai taikoma, ši pareiga padėti vartotojui taip pat turėtų būti taikoma kredito tarpininkams. Valstybės narės galėtų nustatyti, kada šie paaiškinimai turi būti teikiami vartotojui ir kokia apimtimi, atsižvelgiant į konkrečias aplinkybes, kuriomis siūlomas kreditas, pagalbos vartotojui poreikį ir atskirų kredito produktų pobūdį.
<…>
(44)
Siekiant užtikrinti rinkos skaidrumą bei stabilumą ir kol vyks tolesnis derinimas, valstybės narės turėtų užtikrinti, kad būtų nustatytos tinkamos priemonės kreditoriams [kredito davėjams] kontroliuoti arba prižiūrėti.“
Kaip nurodyta Direktyvos 2008/48 1 straipsnyje, ja siekiama suderinti tam tikrus valstybių narių teisės normų, susijusių su vartojimo kredito sutartimis, aspektus.
Šios direktyvos 5 straipsnio „Informavimas prieš sudarant sutartį“ 6 dalyje nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad kreditoriai [kredito davėjai] ir, jei taikoma, kredito tarpininkai pateiktų pakankamai paaiškinimų vartotojui, kad vartotojas galėtų įvertinti, ar siūloma kredito sutartis atitinka jo poreikius ir jo finansinę padėtį, ir prireikus paaiškintų informaciją, kuri pagal 1 dalį turi būti pateikiama prieš sudarant sutartį, siūlomų produktų esmines savybes ir galimą jų konkretų poveikį vartotojui, įskaitant pasekmes, jei vartotojas nevykdytų įsipareigojimų dėl mokėjimų. Valstybės narės gali pritaikyti tokios pagalbos suteikimo būdą ir jos apimtį bei reikalavimus dėl ją suteikiančių subjektų prie konkrečių aplinkybių, kuriomis siūloma kredito sutartis, asmenų, kuriems ji siūloma, ir siūlomos rūšies kredito.“
Šios direktyvos 8 straipsnio „Pareiga įvertinti vartotojo kreditingumą“ 1 dalyje numatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad prieš sudarant kredito sutartį kreditorius [kredito davėjas] įvertintų vartotojo kreditingumą atitinkamais atvejais remdamasis iš vartotojo gauta pakankama informacija ir prireikus atlikęs patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje. Valstybės narės, kurių teisės aktuose reikalaujama, kad kreditorius [kredito davėjas] įvertintų vartotojo kreditingumą atlikęs patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje, gali išlaikyti šį reikalavimą.“
Tos pačios direktyvos 22 straipsnio „Suderinimas ir šios direktyvos privalomas pobūdis“ 1 dalyje nustatyta:
„Kadangi šioje direktyvoje pateikiamos suderintos nuostatos, valstybės narės negali toliau taikyti arba priimti savo nacionalinės teisės aktų nuostatų, besiskiriančių nuo nustatytų šioje direktyvoje.“
Direktyva 2014/17/ES
2014 m. vasario 4 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2014/17/ES dėl vartojimo kredito sutarčių dėl gyvenamosios paskirties nekilnojamojo turto, kuria iš dalies keičiamos direktyvos 2008/48/EB ir 2013/36/ES bei Reglamentas (ES) Nr. 1093/2010 (
OL L 60, 2014, p. 34
, ir klaidų ištaisymas
OL L 246, 2015, p. 11
) tikslas – sukurti ES hipotekinių kreditų rinką, užtikrinančią aukšto lygio vartotojų apsaugą.
Direktyvos 2014/17 3 konstatuojamojoje dalyje nurodyta:
„finansų krizė parodė, kad neatsakingas rinkos dalyvių elgesys gali pažeisti finansų sistemos pagrindus ir lemti visų šalių, visų pirma vartotojų, pasitikėjimo trūkumą ir turėti galimų rimtų socialinių bei ekonominių pasekmių. <…>“
Šios direktyvos 18 straipsnio 5 dalies a punkte nustatyta:
„Valstybės narės užtikrina, kad:
a)
kreditorius [kredito davėjas] suteiktų vartotojui kreditą tik tuo atveju, jei kreditingumo vertinimo rezultatai rodo, jog pagal kredito sutartį prisiimti įsipareigojimai, tikėtina, bus įvykdyti taip, kaip reikalaujama pagal tą sutartį.“
Belgijos teisė
Pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms taikytinos redakcijos
loi du 12 juin 1991 relative au crédit à la consommation
(1991 m. birželio 12 d. Vartojimo kredito įstatymas) (2010 m. birželio 21 d.
Moniteur belge
, p. 38338, toliau – Vartojimo kredito įstatymas) 10 straipsnyje buvo nurodyta:
„Kredito davėjas ir kredito tarpininkas privalo iš kredito sutartį norinčio sudaryti vartotojo ir prireikus iš asmenų, kurie suteikia asmeninę garantiją, prašyti tikslios ir išsamios informacijos, kuri, jų manymu, yra reikalinga norint įvertinti jų finansinę padėtį, gebėjimą grąžinti kreditą ir – bet kuriuo atveju – jų turimus finansinius įsipareigojimus. <…>“
Šio įstatymo 11 straipsnio 4 dalyje buvo nustatyta:
„Kredito davėjai ir prireikus kredito tarpininkai pateikia vartotojui atitinkamų paaiškinimų, kuriais remdamasis šis galėtų įvertinti, ar siūloma kredito sutartis atitinka jo poreikius ir jo finansinę padėtį, prireikus paaiškindami informaciją, kuri pagal 1 dalį turi būti pateikiama prieš sudarant sutartį, siūlomų produktų esmines savybes ir galimą jų konkretų poveikį vartotojui, įskaitant pasekmes, jei vartotojas nevykdytų įsipareigojimų dėl mokėjimų.“
Minėto įstatymo 15 straipsnio pirmoje ir antroje pastraipose buvo nurodyta:
„Kredito davėjas ir kredito tarpininkas, sudarydami kredito sutartis, kurias paprastai siūlo arba dėl kurių paprastai tarpininkauja, turi nustatyti kredito rūšį ir sumą, kurios geriausiai atitinka vartotojo finansinę padėtį sutarties sudarymo metu ir kredito tikslą.
Kredito davėjas gali sudaryti kredito sutartį tik jeigu, atsižvelgdamas į informaciją, kurią jis turi arba turėtų turėti, be kita ko, gautą per konsultacijas, numatytas
loi du 10 août 2001 relative à la Centrale des crédits aux particuliers
(2001 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymas dėl Privatiems asmenims suteikiamų kreditų centrinės įstaigos) 9 straipsnyje, ir remdamasis 10 straipsnyje nurodyta informacija, gali pagrįstai manyti, kad vartotojas sugebės vykdyti iš sutarties kylančius įsipareigojimus.“
Vartojimo kredito įstatymas buvo panaikintas nuo 2015 m. balandžio 1 d., t. y.
code de droit économique
(Ekonominės teisės kodeksas), kuris
rationae temporis
netaikomas pagrindinės bylos faktinėms aplinkybėms, įsigaliojimo dienos. Šio įstatymo 15 straipsnio pirmos pastraipos tekstas perkeltas į šio kodekso VII.75 straipsnį. Minėto kodekso VII.77 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa suformuluota panašiai kaip minėto įstatymo 15 straipsnio antra pastraipa.
Pagrindinė byla ir prejudiciniai klausimai
Siekdamas finansuoti fotovoltinių plokščių įsigijimą ir
Home Vision
numatytus atlikti jų įrengimo darbus, M. Schyns 2012 m. gegužės 22 d. su
Dexia Banque Belgique
, kurio teises perėmė
Belfius
, pasirašė 40002 EUR kredito sutartį dešimties metų laikotarpiui. Šį kreditą reikėjo grąžinti mokant 427,72 EUR mėnesines įmokas. Tą pačią dieną
Belfius
išmokėjo visą sutartą sumą M. Schyns, o šis savo ruožtu pervedė ją
Home Vision
.
Pagal M. Schyns ir
Home Vision
sudarytą sutartį
Home Vision
įsipareigojo, pirma, įrengti fotovoltines plokštes už 40002 EUR ir, antra, grąžinti M. Schyns visą šią sumą mokant 622,41 EUR mėnesines įmokas. Mainais M. Schyns dešimties metų laikotarpiu turėjo perleisti
Home Vision
žaliuosius sertifikatus, susijusius su elektros energijos gamyba naudojant minėtas plokštes.
2013 m. gruodžio 5 d. buvo paskelbtas
Home Vision
bankrotas, o aptariamos fotovoltinės plokštės niekuomet nebuvo įrengtos. M. Schyns mokėjo mėnesines kredito grąžinimo įmokas ketverius metus iki 2016 m. gruodžio 21 d., t. y. iki tada, kai kreipėsi į
justice de paix du canton de Visé
(Vizė kantono taikos teismas, Belgija) su prašymu nutraukti nagrinėjamą kredito sutartį dėl
Belfius
kaltės ir atleisti jį nuo bet kokių grąžinimo įsipareigojimų. Be to, jis paprašė iš dalies pakeisti šią sutartį, kad bendra skolos suma būtų sumažinta iki 20000 EUR ir kad ją būtų galima grąžinti mokant kas mėnesį 150 EUR.
Visų pirma M. Schyns priekaištauja bankui
Belfius
, kad šis jam paskolino per didelę sumą, atsižvelgiant į jo pajamas, ir taip pažeidė Vartojimo kredito įstatymo 10 ir paskesnius straipsnius.
Šiuo klausimu M. Schyns pažymi, kad atitinkamos kredito sutarties sudarymo dieną jo mėnesio pajamos neviršijo 1900 EUR per mėnesį ir kad, be paimto kredito, jis turėjo grąžinti dar dvi hipoteka užtikrintas paskolas, kurių bendra suma –421,67 EUR per mėnesį.
Belfius
nesutinka su M. Schyns reikalavimais ir teigia, kad pastarojo nurodytos nacionalinės teisės nuostatos yra nesuderinamos su Direktyvos 2008/48 5 straipsnio 6 dalimi, pagal kurią pareiga įvertinti kredito tinkamumą tenka vartotojui ir kuri nenustato kredito davėjui bendros pareigos parinkti tinkamiausią kreditą.
Prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad pagal taikytinas nacionalinės teisės nuostatas, visų pirma Vartojimo kredito įstatymo 15 straipsnį, kredito davėjas, verčiant jį nesudaryti sutarties, jeigu mano, kad vartotojas nesugebės grąžinti kredito, įpareigojamas įvertinti kredito tinkamumą.
Nagrinėjamu atveju, atsižvelgdamas į M. Schyns pajamų ir jau sudarytų hipoteka užtikrintų paskolų dydį, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas mano, kad sutarties sudarymo dieną buvo abejonių dėl jo galimybės grąžinti kreditą.
Šiomis aplinkybėmis
justice de paix du canton de Visé
(Vizė kantono taikos teismas, Belgija) nusprendė sustabdyti bylos nagrinėjimą ir pateikti Teisingumo Teismui šiuos prejudicinius klausimus:
„1.
a)
Ar [Direktyvos 2008/48] 5 straipsnio 6 daliai, kuria siekiama užtikrinti, kad vartotojas galėtų įvertinti, ar siūloma kredito sutartis atitinka jo poreikius ir jo finansinę padėtį, prieštarauja Vartojimo kredito įstatymo 15 straipsnio [pirma pastraipa] (dabar panaikinta ir pakeista Ekonominės teisės kodekso VII.75 straipsniu), kurioje numatyta, kad kredito davėjas ir kredito tarpininkas, sudarydami kredito sutartis, kurias paprastai siūlo arba dėl kurių paprastai tarpininkauja, turi nustatyti kredito rūšį ir sumą, kurios geriausiai atitinka vartotojo finansinę padėtį sutarties sudarymo metu ir kredito tikslą, nes joje kredito davėjui arba kredito tarpininkui numatyta bendra pareiga nustatyti kuo tinkamesnį vartotojui kredito variantą, kurios nėra minėtos direktyvos tekste?
b)
Ar [Direktyvos 2008/48] 5 straipsnio 6 daliai, kuria siekiama užtikrinti, kad vartotojas galėtų įvertinti, ar siūloma kredito sutartis atitinka jo poreikius ir finansinę padėtį, prieštarauja Vartojimo kredito įstatymo 15 straipsnio [antra pastraipa] (dabar panaikinta ir pakeista Ekonominės teisės kodekso VII.77 straipsnio 2 dalies pirma pastraipa), kurioje numatyta, kad kredito davėjas gali sudaryti kredito sutartį tik jeigu, atsižvelgdamas į informaciją, kurią turi arba turėtų turėti, ypač gautą per konsultacijas, numatytas 2001 m. rugpjūčio 10 d. Įstatymo dėl Privatiems asmenims suteikiamų kreditų centrinės įstaigos 9 straipsnyje, ir remdamasis 10 straipsnyje nurodyta informacija, turi pagrįstai manyti, kad vartotojas sugebės vykdyti iš sutarties kylančius įsipareigojimus, nes pats kredito davėjas vietoj vartotojo turi išreikšti nuomonę dėl galimo kredito sutarties sudarymo tinkamumo?
2.
Jeigu atsakymas į pirmąjį klausimą būtų neigiamas, ar [Direktyva 2008/48] turi būti aiškinama taip, kad kredito davėjas ir kredito tarpininkas bet kuriuo atveju turi vietoj vartotojo įvertinti galimo kredito sutarties sudarymo tinkamumą?“
Dėl prejudicinių klausimų
Dėl pirmojo klausimo a punkto
Savo pirmojo klausimo a punktu prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/48 5 straipsnio 6 dalis turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja nacionalinės teisės norma, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią kredito davėjai ir kredito tarpininkai, sudarydami kredito sutartis, kurias paprastai siūlo, turi nustatyti kredito rūšį ir sumą, kurios geriausiai atitinka vartotojo finansinę padėtį sutarties sudarymo metu ir kredito tikslą.
Pagal Direktyvos 2008/48 5 straipsnio 6 dalį valstybės narės užtikrina, kad kredito davėjai ir, jei taikoma, kredito tarpininkai pateiktų pakankamai paaiškinimų vartotojui, kad jis galėtų įvertinti, ar siūloma kredito sutartis atitinka jo poreikius ir jo finansinę padėtį, ir prireikus paaiškintų informaciją, kuri pagal šio straipsnio 1 dalį turi būti pateikiama prieš sudarant sutartį, siūlomų produktų esmines savybes ir galimą jų konkretų poveikį vartotojui, įskaitant pasekmes, jei vartotojas nevykdytų įsipareigojimų dėl mokėjimų.
Nors Pasiūlymo dėl Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su vartojimo kreditu, suderinimo (COM(2002) 443
final
) (
OL C 331 E, 2002, p. 200
) 6 straipsnio „Išankstinė abipusė pareiga keistis informacija ir pareiga patarti“ 3 dalyje buvo numatyta, kad „kredito davėjas ir prireikus kredito tarpininkas iš kredito sutarčių, kurias jie paprastai siūlo ar dėl kurių sudarymo tarpininkauja, pasiūlo tokią kredito rūšį ir bendrą kredito sumą, kurios, atsižvelgiant į vartotojo finansinę situaciją, siūlomo produkto pranašumus ir trūkumus ir kredito tikslą, geriausiai atitinka vartotojo poreikius“ (neoficialus vertimas), į galutinę Direktyvos 2008/48 teksto versiją ši pareiga nebuvo įtraukta. Darytina išvada, kad šia direktyva iš valstybių narių nereikalaujama numatyti bendros kredito davėjų pareigos pasiūlyti vartotojams tinkamiausią kreditą.
Šiomis aplinkybėmis iš Pakeisto pasiūlymo dėl 2005 m. spalio 7 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos dėl valstybių narių įstatymų ir kitų teisės aktų, susijusių su vartojimo kredito sutartimis, suderinimo, iš dalies keičiančios Tarybos direktyvą 93/13/EB (KOM(2005) 483 galutinis), 5.4 punkto matyti, kad Europos Komisija „mano, kad kreditorius [kredito davėjas] turėtų ne tik įvykdyti informavimo prieš pasirašant sutartį reikalavimus, bet ir pateikti papildomos informacijos tam, kad vartotojas galėtų priimti teisingą sprendimą“, kad „vartotojas visada atsako už savo galutinį sprendimą sudaryti kredito sutartį“ ir kad „valstybėms narėms palikta daugiau lankstumo pritaikyti savo perkėlimo teisės aktus prie jų rinkos komercinės padėties“.
Šiuo klausimu primintina, kad Direktyvos 2008/48 tikslas, kaip matyti iš jos 7 ir 9 konstatuojamųjų dalių, yra vartojimo kreditų srityje numatyti visišką ir privalomą suderinimą keliose pagrindinėse srityse, laikomą būtinu siekiant visiems Europos Sąjungos vartotojams užtikrinti aukštą ir vienodą jų interesų apsaugos lygį ir palengvinti tinkamai veikiančios vartojimo kreditų vidaus rinkos vystymąsi (2016 m. balandžio 21 d. Sprendimo Radlinger ir Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
,
punktas ir jame nurodyta jurisprudencija).
Nors iš šios direktyvos 22 straipsnio 1 dalies matyti, kad ja atliekamas visiškas suderinimas, t. y. valstybės narės negali toliau taikyti arba priimti kitų nacionalinių nuostatų, išskyrus numatytas minėtoje direktyvoje (2012 m. liepos 12 d. Sprendimo SC Volksbank România,
C‑602/10
,
EU:C:2012:443
,
punktas), pagal tos direktyvos 5 straipsnio 6 dalies paskutinį sakinį valstybėms narėms paliekama tam tikra veiksmų laisvė, nes jos gali „pritaikyti <…> pagalbos[, kurią vartotojams turi teikti kredito davėjai ir, kai taikoma, kredito tarpininkai,] suteikimo būdą ir jos apimtį“.
Be to, iš Direktyvos 2008/48 5 straipsnio 6 dalies ir jos 27 konstatuojamosios dalies matyti, kad nepaisant informacijos, kuri prieš sudarant sutartį turi būti suteikta pagal šios direktyvos 5 straipsnio 1 dalį, prieš sudarant kredito sutartį vartotojui gali prireikti papildomos pagalbos, kad jis galėtų nuspręsti, kokia kredito sutartis geriausiai atitinka jo poreikius ir finansinę padėtį, ir kad valstybės narės turi užtikrinti, jog kredito davėjai teiktų tokią pagalbą dėl jų siūlomų kredito produktų (2014 m. gruodžio 18 d. Sprendimo CA Consumer Finance,
C‑449/13
,
EU:C:2014:2464
,
punktas). Direktyvos 2008/48 24 konstatuojamojoje dalyje taip pat nurodyta, kad vartotojui reikia suteikti „išsamią informaciją“ prieš jam sudarant kredito sutartį.
Nagrinėjamu atveju pagrindinėje byloje aptariamomis nacionalinės teisės normomis, kuriose numatyta kredito davėjo arba kredito tarpininko pareiga nustatyti vartotojo poreikius labiausiai atitinkantį kreditą, siekiama užtikrinti aukštą vartotojų teisių apsaugos lygį turint tikslą apsaugoti vartotoją prieš sudarant sutartį.
Bet kuriuo atveju, nors valstybėms narėms paliekama laisvė nustatyti pagalbos prieš sudarant sutartį, kurią kredito davėjai ir kredito tarpininkai turi teikti vartotojams, pobūdį ir turinį, valstybės narės turi naudotis šia laisve taip, kad ji atitiktų visas Direktyvos 2008/48 nuostatas.
Taigi, nustatydamos papildomos pagalbos dydį ir nepažeisdamos kitų Direktyvos 2008/48 nuostatų, valstybės narės turi galimybę nuspręsti, kad vartotojui turi būti pristatyti keli kredito suteikimo būdai. Kadangi profesionalus kredito davėjas gali geriau nustatyti, kuris kreditas iš jo paprastai siūlomų labiausiai atitinka vartotojo poreikius, jo pristatymas yra tam tikra papildoma pagalba.
Viena vertus, vartotojui ypač svarbu prieš sudarant sutartį būti informuotam apie sutarties sąlygas ir jos sudarymo pasekmes. Būtent remdamasis šia informacija jis nusprendžia, ar nori būti saistomas sąlygų, iš anksto suformuluotų profesionalaus pardavėjo ar tiekėjo (2016 m. balandžio 21 d. Sprendimo Radlinger ir Radlingerová,
C‑377/14
,
EU:C:2016:283
,
punktas). Kita vertus, tinkamiausio kredito nustatymu siekiama pagerinti vartotojų informavimą, kad jie galėtų priimti galutinį sprendimą turėdami visą reikiamą informaciją. Galiausiai pareiga pateikti tokią informaciją negali paneigti principo, kad vartotojas atsako už galutinį sprendimą sudaryti tą kredito sutartį, kurios jis nori iš tų, kurias kredito davėjas jam pristatė prieš sudarant sutartį.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nacionalinės teisės norma, pagal kurią kredito davėjai arba kredito tarpininkai turi nustatyti ir pristatyti vartotojui geriausiai jų poreikius atitinkantį kreditą, neviršija valstybėms narėms Direktyva 2008/48, laikantis suderintų jos nuostatų, suteiktos veiksmų laisvės.
Todėl į pirmojo klausimo a punktą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2008/48 5 straipsnio 6 dalis turi būti aiškinama taip, kad jai neprieštarauja nacionalinės teisės norma, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią kredito davėjai arba kredito tarpininkai, sudarydami kredito sutartis, kurias paprastai siūlo, privalo nustatyti kredito rūšį ir sumą, kurios geriausiai atitinka vartotojo finansinę padėtį sutarties sudarymo metu ir kredito tikslą.
Dėl pirmojo klausimo b punkto ir antrojo klausimo
Savo pirmojo klausimo b punktu ir antruoju klausimu, kurie turi būti nagrinėjami kartu, prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas iš esmės siekia išsiaiškinti, ar Direktyvos 2008/48 5 straipsnio 6 dalis turi būti aiškinama taip, kad jai prieštarauja nacionalinės teisės norma, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią kredito davėjas turi nesudaryti kredito sutarties, jeigu, atlikęs vartotojo kreditingumo patikrinimą, negali pagrįstai manyti, kad šis sugebės vykdyti iš ketinamos sudaryti sutarties kylančius įsipareigojimus.
Pažymėtina, kad nors prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas nurodo tik Direktyvos 2008/48 5 straipsnio 6 dalį, minėti klausimai iš esmės yra susiję su vartotojo kreditingumo patikrinimu, numatytu šios direktyvos 8 straipsnio 1 dalyje. Todėl, kaip pažymėjo generalinė advokatė savo išvados 66 punkte, šią nuostatą reikia priskirti prie Sąjungos teisės priemonių, kurias išaiškinti Teisingumo Teismo prašo prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikęs teismas (šiuo klausimu žr. 2014 m. rugsėjo 10 d. Sprendimo Kušionová,
C‑34/13
,
EU:C:2014:2189
,
punktą).
Pagal Direktyvos 2008/48 8 straipsnio 1 dalį valstybės narės užtikrina, kad prieš sudarant kredito sutartį kredito davėjas įvertintų vartotojo kreditingumą atitinkamais atvejais remdamasis iš vartotojo gauta pakankama informacija ir prireikus atlikęs patikrinimą atitinkamoje duomenų bazėje.
Šiuo klausimu Teisingumo Teismas yra nusprendęs, kad šia pareiga įvertinti vartotojo kreditingumą siekiama numatyti kredito davėjo atsakomybę ir išvengti kredito teikimo nemokiems vartotojams (2014 m. gruodžio 18 d. sprendimo CA Consumer Finance,
C‑449/13
,
EU:C:2014:2464
,
punktas).
Taigi ikisutartinė kredito davėjo pareiga įvertinti skolininko kreditingumą, kiek ja siekiama apsaugoti vartotojus nuo pernelyg didelio įsiskolinimo ir nemokumo rizikos, padeda siekti Direktyvos 2008/48 tikslo, priminto šio sprendimo 28 punkte.
Pažymėtina, kad Direktyvoje 2008/48 nėra jokios nuostatos apie veiksmus, kurių kredito davėjas turi imtis kilus abejonių dėl vartotojo kreditingumo.
Kaip generalinė advokatė pažymėjo savo išvados 71 punkte, šiomis aplinkybėmis pareigų, kurios kredito davėjui gali būti nurodytos atlikus kreditingumo patikrinimą, nustatymas, kiek tai susiję su kredito sutartimis pagal Direktyvą 2008/48, išlieka valstybių narių kompetencija ir todėl nepatenka į šios direktyvos taikymo sritį.
Nors, kaip priminta šio sprendimo 29 punkte, Direktyvoje 2008/48 suderinami tik tam tikri valstybių narių taisyklių vartojimo kredito sutarčių srityje aspektai, iš šios direktyvos 44 konstatuojamosios dalies matyti, kad, siekiant užtikrinti rinkos skaidrumą ir stabilumą ir laukiant tolesnio suderinimo, valstybės narės turėtų užtikrinti, jog būtų imtasi kredito davėjams taikomų tinkamų reguliavimo arba kontrolės priemonių.
Todėl kredito davėjo pareigos patikrinti vartotojo kreditingumą susiejimas su teisine pasekme dėl veiksmų, kurių turi imtis kredito davėjas neigiamo įvertinimo atveju, nepažeidžia Direktyvos 2008/48 8 straipsnio 1 dalies. Šios direktyvos 26 konstatuojamojoje dalyje pakartojamas tikslas numatyti kredito davėjų atsakomybę ir atgrasyti juos nuo neatsakingo kreditų teikimo.
Be to, Direktyva 2014/17, priimta, kaip priminta jos 3 konstatuojamojoje dalyje, dėl paskolų vartotojams nekilnojamajam turtui įsigyti po tarptautinės finansų krizės, kuri parodė, kad neatsakingas rinkos dalyvių elgesys gali pakenkti finansų sistemos pagrindams, nors ir netaikoma
rationae temporis
ir
rationae materiae
, rodo Sąjungos teisės aktų leidėjo norą numatyti kredito davėjų atsakomybę, šios direktyvos 18 straipsnio 5 dalies a punkte nustatant, kad valstybės narės užtikrina, jog „kreditorius [kredito davėjas] suteiktų vartotojui kreditą tik tuo atveju, jei kreditingumo vertinimo rezultatai rodo, jog pagal kredito sutartį prisiimti įsipareigojimai, tikėtina, bus įvykdyti taip, kaip reikalaujama pagal tą sutartį“.
Todėl nacionalinės teisės normose numatyta kredito davėjo pareiga atsisakyti sudaryti kredito sutartį tuo atveju, jeigu negalima pagrįstai tikėtis, kad vartotojas, atsižvelgiant į jo finansinę ir asmeninę padėtį, galės grąžinti kreditą pagal sutartį, negali nei pakenkti Direktyvos 2008/48 8 straipsnio 1 dalies tikslui, nei paneigti principinės vartotojo atsakomybės už savo paties interesų užtikrinimą.
Iš to, kas išdėstyta, matyti, kad nacionalinės teisės norma, numatanti kredito davėjo pareigą atsisakyti sudaryti kredito sutartį tuo atveju, jeigu jis konstatuoja vartotojo nemokumą, neprieštarauja Direktyvai 2008/48.
Todėl į pirmojo klausimo b punktą ir antrąjį klausimą reikia atsakyti, kad Direktyvos 2008/48 5 straipsnio 6 dalis ir 8 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad joms neprieštarauja nacionalinės teisės norma, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią kredito davėjas turi atsisakyti sudaryti kredito sutartį, jeigu, atlikęs vartotojo kreditingumo patikrinimą, negali pagrįstai manyti, kad jis sugebės vykdyti iš ketinamos sudaryti sutarties kylančius įsipareigojimus.
Dėl bylinėjimosi išlaidų
Kadangi šis procesas pagrindinės bylos šalims yra vienas iš etapų prašymą priimti prejudicinį sprendimą pateikusio teismo nagrinėjamoje byloje, bylinėjimosi išlaidų klausimą turi spręsti šis teismas. Išlaidos, susijusios su pastabų pateikimu Teisingumo Teismui, išskyrus tas, kurias patyrė minėtos šalys, nėra atlygintinos.

Remdamasis šiais motyvais, Teisingumo Teismas (pirmoji kolegija) nusprendžia:

1.
2008 m. balandžio 23 d. Europos Parlamento ir Tarybos direktyvos 2008/48/EB dėl vartojimo kredito sutarčių ir panaikinančios Tarybos direktyvą 87/102/EEB 5 straipsnio 6 dalis turi būti aiškinama taip, kad jai neprieštarauja nacionalinės teisės norma, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią kredito davėjai arba kredito tarpininkai, sudarydami kredito sutartis, kurias paprastai siūlo, privalo nustatyti kredito rūšį ir sumą, kurios geriausiai atitinka vartotojo finansinę padėtį sutarties sudarymo metu ir kredito tikslą.

2.
Direktyvos 2008/48 5 straipsnio 6 dalis ir 8 straipsnio 1 dalis turi būti aiškinamos taip, kad joms neprieštarauja nacionalinės teisės norma, kaip nagrinėjama pagrindinėje byloje, pagal kurią kredito davėjas turi atsisakyti sudaryti kredito sutartį, jeigu, atlikęs vartotojo kreditingumo patikrinimą, negali pagrįstai manyti, kad jis sugebės vykdyti iš ketinamos sudaryti sutarties kylančius įsipareigojimus.

Parašai.
(
*1
)	Proceso kalba: prancūzų.