CELEX: 62017CJ0370
Eelotsusetaotlus
Võõrtöötajad
Sotsiaalkindlustus
Määrus (EMÜ) nr 1408/71
Kohaldatavad õigusaktid
Artikli 14 lõike 1 punkt a
Lähetatud töötajad
Artikli 14 lõike 2 punkti a alapunkt i
Töötaja, kes tavapäraselt töötab kahe või enama liikmesriigi territooriumil ja kes on tööle võetud ettevõtja filiaali või alalise esinduse poolt, mis asub liikmesriigi territooriumil, kus ei ole ettevõtja registrisse kantud asukoht
Määrus (EMÜ) nr 574/72
Artikli 11 lõike 1 punkt a
Artikli 12a lõige 1a
Tõend E 101
Siduvus
Tõend, mis on saadud pettuse teel või mida kasutatakse pettuslikult
Vastuvõtva liikmesriigi kohtu pädevus tuvastada pettus ja jätta tõend arvesse võtmata
Määruse nr 1408/71 artikli 84a lõige 3
Pädevate asutuste koostöö
Kriminaalasjas tehtud kohtuotsuse seadusjõu siduvus tsiviilasja suhtes
Liidu õiguse esimus

Eelotsusetaotlused puudutavad küsimust, kuidas tõlgendada nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97 (
EÜT 1997, L 28, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3)), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 631/2004 (
ELT 2004, L 100, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/05, lk 10) (edaspidi „määrus nr 1408/71“), artikli 14 lõike 1 punkti a ja artikli 14 lõike 2 punkti a alapunkti i ning nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse nr 1408/71 rakendamise kord (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97) (
EÜT 1997, L 28, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/03, lk 3)), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. aprilli 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 647/2005 (
ELT 2005, L 117, lk 1
) (edaspidi „määrus nr 574/72“), artikli 11 lõiget 1 ja artikli 12a lõiget 1a.
Taotlused on esitatud kahes kohtuvaidluses, milles esimeses on poolteks Caisse de retraite du personnel navigant professionnel de l’aéronautique civile (tsiviillennunduse lennupersonali pensionikassa, CRPNPAC) ja Vueling Airlines SA (edaspidi „Vueling“) ning teises Vueling ja Jean-Luc Poignant ning mis puudutavad Hispaania pädeva asutuse väljastatud tõendeid E 101 seoses Vuelingi lennupersonaliga, kes töötasid Roissy – Charles de Gaulle’i lennujaamas (Prantsusmaa).
Õiguslik raamistik
Liidu õigus
Määrus nr 1408/71
Määruse nr 1408/71 II jaotis „Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine“ sisaldas määruse artikleid 13–17a.
Määruse artiklis 13 „Üldreeglid“ oli ette nähtud:
„1.   Vastavalt artiklitele 14c ja 14f alluvad isikud, kelle suhtes käesolevat määrust kohaldatakse, ainult ühe liikmesriigi õigusaktidele. Kõnealused õigusaktid määratakse kindlaks vastavalt käesoleva jaotise sätetele.
2.   Arvestades artikleid 14–17:
a)
liikmesriigi territooriumil töötava isiku suhtes kehtivad selle riigi õigusaktid, seda ka juhul, kui ta elab teise liikmesriigi territooriumil või kui tema tööandjaks oleva ettevõtja või isiku registrisse kantud asukoht või peamine tegevuskoht asub teise liikmesriigi territooriumil;
[…]“.
Määruse artiklis 14 „Töötajate suhtes, v.a meremehed, kohaldatavad erireeglid“ oli sätestatud:
„Artikli 13 lõike 2 punktis a sätestatud reegli kohaldamisel arvestatakse järgmisi erandeid ja erijuhtumeid:
1)
a)
Liikmesriigi territooriumil tööle võetud isiku suhtes, kelle tema tööandja lähetab teise liikmesriigi territooriumile tööle sama tööandja heaks, jäävad kehtima esimesena nimetatud liikmesriigi õigusaktid, tingimusel et kõnealuse töötamise eeldatav kestus ei ületa 12 kuud ning et ta ei ole saadetud asendama teist isikut, kelle ametiaeg seal on lõppenud.
[…]
2)
Tavaliselt kahe või enama liikmesriigi territooriumil töötava isiku suhtes kohaldatavad õigusaktid määratakse kindlaks järgmiselt:
a)
isiku suhtes, kes töötab transpordivahendil või kuulub lennuekipaaži ettevõtja juures, kes pakub rendi või tasu eest või oma kulul rahvusvahelisi raudtee-, maantee-, õhu- või siseveetransporditeenuseid reisijate või kaubaveoks ja kelle registrisse kantud asukoht või peamine tegevuskoht on liikmesriigi territooriumil, kehtivad nimetatud liikmesriigi õigusaktid järgmiste piirangutega:
i)
kui ettevõtjal on filiaal või alaline esindus liikmesriigi territooriumil, kus ei paikne tema registrisse kantud asukoht ega toimu tema peamine äritegevus, kehtivad sellise filiaali või alalise esinduse poolt töölevõetud isikute suhtes selle liikmesriigi õigusaktid, kelle territooriumil selline filiaal või esindus asub;
[…]“.
Määruse nr 1408/71 IV jaotises „Võõrtöötajate sotsiaalkindlustuse halduskomisjon“ sisalduva artikli 80 „Moodustamine ja töömeetod“ lõikes 1 oli ette nähtud:
„Komisjoni juurde luuakse võõrtöötajate sotsiaalkindlustuse halduskomisjon (edaspidi „halduskomisjon“), kuhu kuulub iga liikmesriigi valitsuse esindaja, keda vajadusel abistavad eksperdid. Komisjoni esindaja võtab halduskomisjoni istungitest osa nõuandva pädevusega.“
Määruse VI jaotise „Muud sätted“ sisalduva artikli 84a „Käesoleva määrusega hõlmatud asutuste ja isikute vahelised suhted“ lõikes 3 oli sätestatud:
„Raskuste korral käesoleva määruse tõlgendamisel või kohaldamisel, mis võivad kahjustada käesoleva määrusega hõlmatud isikute õigusi, võtab pädeva riigi asutus või asjassepuutuva isiku elukohariigi asutus kontakti asjaomas(t)e liikmesriigi (liikmesriikide) asutustega. Kui mõistliku ajavahemiku jooksul ei leita lahendust, võivad asjaomased ametivõimud paluda halduskomisjonil menetlusse astuda.“
Määrus (EÜ) nr 883/2004
Määrus nr 1408/71 tunnistati kehtetuks ja asendati alates 1. maist 2010 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrusega nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise kohta (
ELT 2004, L 166, lk 1
; ELT eriväljaanne 05/05, lk 72; parandus
ELT 2004, L 202, lk 90
), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 22. mai 2012. aasta määrusega (EL) nr 465/2012 (
ELT 2012, L 149, lk 4
) (edaspidi „määrus nr 883/2004). Selle määruse II jaotis „Kohaldatava õiguse kindlaksmääramine“, mis sisaldab määruse artikleid 11–16, asendab määruse nr 1408/71 II jaotise sätted, samas kui määruse nr 883/2004 artikkel 71 ja artikli 76 lõige 6 vastavad sisuliselt määruse nr 1408/71 artiklile 80 ja artikli 84a lõikele 3.
Määrus nr 574/72
Määruse nr 574/72 artikli 11 „Formaalsused töötaja lähetamise korral vastavalt määruse artikli 14 lõikele 1 ja artikli 14b lõikele 1 ning määruse artikli 17 alusel sõlmitud kokkulepetele“ lõikes 1 oli sätestatud:
„Asutused, mille on määranud selle liikmesriigi pädev võimuorgan, kelle õigusaktid jäävad kehtima, annab järgmistel juhtudel välja tõendi selle kohta, et töötaja suhtes jäävad kuni teatava kuupäevani kehtima kõnealused õigusaktid:
a)
kui seda tõendit taotleb töötaja või tema tööandja määruse artikli 14 lõike 1 punktis b ja artikli 14b lõikes 1 osutatud juhtudel;
[…]“.
Määruse nr 574/72 artikli 12a „Eeskirjad, mida kohaldatakse määruse artikli 14 lõigetes 2 ja 3, artikli 14a lõigetes 2 kuni 4 ja artiklis 14c osutatud isikute suhtes, kes üldjuhul töötavad või tegutsevad füüsilisest isikust ettevõtjana kahe või enama liikmesriigi territooriumil“ lõikes 1a oli sätestatud:
„Kui vastavalt määruse artikli 14 lõike 2 punktile a kehtivad rahvusvahelist veoteenust osutava ettevõtja reisi- või lennupersonali kuuluva isiku suhtes selle liikmesriigi õigusaktid, mille territooriumil on tema tööandjaks oleva ettevõtja, selle filiaali või alalise esinduse registrijärgne asukoht või tegevuskoht, või kus ta elab ja peamiselt töötab, väljastab vastava liikmesriigi pädeva võimuorgani määratud asutus asjaomasele isikule tõendi, milles teata[ta]kse, et tema suhtes kehtivad liikmesriigi õigusaktid.“
Määrus (EÜ) nr 987/2009
Määrus nr 574/72 tunnistati kehtetuks ja asendati alates 1. maist 2010 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. septembri 2009. aasta määrusega (EÜ) nr 987/2009, milles sätestatakse määruse nr 883/2004 rakendamise kord (
ELT 2009, L 284, lk 1
).
Määruse nr 987/2009 artiklis 5 on ette nähtud:
„1.   Liikmesriigi asutuse väljastatud dokumente, mis näitavad isiku olukorda põhimääruse ja rakendusmääruse kohaldamise eesmärgil, ning tõendusmaterjale, mille alusel need dokumendid on välja antud, aktsepteeritakse teiste liikmesriikide asutustes niikaua, kuni need väljastanud liikmesriik ei ole neid tagasi võtnud või kehtetuks tunnistanud.
2.   Kui esineb kahtlus dokumendi kehtivuses või selles esitatud asjaolude täpsuses, palub dokumendi saanud liikmesriigi asutus dokumendi väljastanud asutuselt vajalikke selgitusi ja vajaduse korral kõnealuse dokumendi tagasivõtmist. Dokumendi väljastanud asutus vaatab dokumendi väljastamise põhjused läbi ja vajaduse korral võtab dokumendi tagasi.
3.   Kui lõike 2 kohaselt esineb kahtlus asjaomaste isikute esitatud teabe õigsuse, dokumendi või tõendite kehtivuse või seal esitatud asjaolude täpsuse suhtes, kontrollib viibimis- või elukohajärgne asutus pädeva asutuse taotlusel kõnealust teavet või dokumenti, tingimusel et sellist kontrolli on võimalik läbi viia.
4.   Kui asjaomased asutused ei saavuta kokkulepet, võib pädevate võimuorganite vahendusel pöörduda halduskomisjoni poole mitte varem kui kuu aega pärast seda, kui dokumendi saanud asutus esitas taotluse. Halduskomisjon püüab erimeelsused lahendada kuue kuu jooksul alates tema poole pöördumisest.“
Prantsuse õigus
Tööseadustik
Tööseadustiku (code du travail) artiklis L 1262-3 oli põhikohtuasjade asjaolude toimumise ajal kehtinud redaktsioonis ette nähtud:
„Tööandja ei või tugineda töötajate lähetamisele kohaldatavatele õigusnormidele, kui tema tegevus on tervikuna orienteeritud [Prantsusmaa] territooriumile või kui tegevus toimub [Prantsusmaa] territooriumil asuvates ruumides või seal asuva taristuga, mille baasil teostatakse tegevust tavapäraselt, püsivalt ja pidevalt. Ta ei või nimelt nendele õigusnormidele tugineda, kui tema tegevus hõlmab kliendiotsinguid ja potentsiaalse kliendibaasi kujundamist või töötajate värbamist sellel territooriumil.
Nendes olukordades kehtivad tööandjale tööseadustiku sätted, mis on kohaldatavad [Prantsusmaa] territooriumil asutatud ettevõtjatele.“
Seadustiku artikli L 8221-3 oli sätestatud:
„Varjatud töösuhe on varjatud tegevuse kaudu tulu saamise eesmärgil teostatav tootmis-, töötlemis- või parandamistegevus või teenuste osutamine või äritehingute teostamine isiku poolt, kes on tahtlikult jätnud täitmata oma kohustused:
[…]
2°
ei ole esitanud deklaratsioone, mis tuleb kehtivate õigusnormide alusel esitada sotsiaalkindlustusasutustele või maksuametile.“
Tsiviillennunduse seadustik
Tsiviillennunduse seadustiku (code de l’aviation civile) artiklis R. 330‑2‑1 on ette nähtud:
„Tööseadustiku artikkel [L 1262-3] on lennutranspordiettevõtjatele kohaldatav nende baaside alusel, mis asuvad Prantsusmaa territooriumil.
Baas on ruumide või taristu kogum, mille kaudu ettevõtja teostab püsivalt, tavapäraselt ja pidevalt lennutransporditegevust töötajatega, kelle tegelik kutsetegevuse koht asub seal. Eelnevate sätete tähenduses on töötaja kutsetegevuse koht seal, kus töötaja tavaliselt töötab või kus ta tööülesande vastu võtab ja kuhu ta pärast tööülesande täitmist tagasi pöördub.“
Põhikohtuasjad ja eelotsuse küsimused
Kohtuasi C‑370/17
Vueling on lennuettevõtja, kelle registrijärgne asukoht on Barcelonas (Hispaania) ja kes on kantud Bobigny (Prantsusmaa) äriregistrisse seoses lennutranspordi ja maapealse omateenindusega tegeleva äriettevõtte asutamisega asukohaga Roissy – Charles de Gaulle’i lennujaama 1. terminalis. 21. mail 2007 alustas ta regulaarlende mitme Hispaania linna ja selle lennujaama vahel.
Roissy III lennujaama (Prantsusmaa) transpordi tööinspektsioon (edaspidi „tööinspektsioon“) koostas 28. mail 2008, pärast kontrollimist, mis toimus alates sama aasta jaanuarist, Vuelingi suhtes varjatud töösuhte protokolli.
Ta tuvastas protokollis, et Vuelingi kasutuses olid Roissy – Charles de Gaulle’i lennujaamas tegevuse ja ärijuhtimise ruumid, lennupersonali puhkeruumid ja lennuks valmistumise ruumid ning üks piletimüügi ja reisijate registreerimise letiteeninduse järelevalve büroo ning et tal oli seal ühelt poolt 50 isikut tööl salongipersonalina ja 25 isikut pilootidena, kelle töölepingud olid sõlmitud Hispaania õiguse alusel, ning teiselt poolt maapealsed töötajad, sh äri tegevjuht, kelle töölepingud olid sõlmitud Prantsuse õiguse alusel.
Tööinspektsioon tuvastas, et vaid maapealne personal oli deklareeritud Prantsuse sotsiaalkindlustusasutustes ning et lennupersonalil omakorda olid tõendid E 101, mille oli väljastanud Tesorería general de la seguridad social de Cornellà de Llobregat (Cornellà de Llobregati üldine sotsiaalkindlustusfond, Hispaania) (edaspidi „Hispaania väljastav asutus“) ja mis tõendasid, et nad olid ajutiselt Prantsusmaale lähetatud määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 1 punkti a alusel. Tööinspektsioon tuvastas, et 48 töötajat olid palgatud vähem kui 30 päeva enne nende lähetuse algust Prantsusmaal, mõni sellele eelneval või samal päeval, ning ta järeldas sellest, et nad olid palgatud lähetamiseks. Ta märkis samuti, et neist töötajaist 21 puhul oli palgateatisele märgitud aadress Prantsusmaal ning ta rõhutas, et märkimisväärne hulk lähetustõenditest sisaldas valesid elukohaandmeid, varjates asjaolu, et enamikul lähetatud töötajatest ei olnud Hispaania residendi staatust, kusjuures mõni nendest ei olnud kunagi Hispaanias elanud.
Tööinspektsioon märkis veel, et Vuelingil oli Roissy – Charles de Gaulle’i lennujaamas baas tsiviillennunduse seadustiku artikli R. 330‑2‑1 tähenduses ning et selle äriühingu lennupersonal võttis tööülesanded vastu ja lõpetas töö selles lennujaamas. Ta järeldas sellest, et vastavalt tööseadustiku artiklile L 1262‑3 ei saanud Vueling tugineda töötajate lähetamisele kohaldatavatele õigusnormidele.
Tööinspektsioon tegi sellest samuti järelduse, et põhikohtuasja töötajatele kehtisid Prantsuse tööseadustiku sätted ja neil ei saanud olla lähetatud töötaja staatust. Ta leidis peale selle, et esinesid lähetuspettuse toimepanemise tunnused ja kahju tekitati töötajatele, kelle puhul olid jäetud eelkõige tagamata Prantsuse sotsiaalkindlustusskeemist tulenevad õigused, aga ka ühiskonnale, kuna tööandja ei olnud maksnud kõnealuse skeemi alusel tasumisele kuuluvaid summasid. Mis puudutab asjaolu, et nendel töötajatel oli tõend E 101, siis leidis tööinspektsioon, et kuigi see dokument annab eelduse sotsiaalkindlustuse olemasolust, ei ole see siiski tõend, mis kinnitaks lähetuse kasutamise kehtivust.
CRPNPAC esitas selle protokolli alusel 11. augustil 2008 tribunal de grande instance de Bobignyle (Bobigny esimese astme kohus, Prantsusmaa) nõude mõista välja hüvitis kahju eest, mis tekitati asjaoluga, et Roissy – Charles de Gaulle’i lennujaamas töötavat Vuelingi lennupersonali ei kindlustatud tema hallatavas täiendavas pensioniskeemis.
Peale selle alustati äriühingu Vueling suhtes kriminaalmenetlust tribunal correctionnel de Bobignys (Bobigny kriminaalkohus, Prantsusmaa), süüdistades teda rikkumises, mis seisnes töösuhte varjamises tööseadustiku artikli L 8221‑3 tähenduses, kuna ta tegutses Roissy – Charles de Gaulle’i lennujaamas ajavahemikul 21. maist 2007 kuni 16. maini 2008 tahtlikult reisijatevedu korraldava lennuettevõtjana, tegemata nõutavaid deklaratsioone sotsiaalkaitseasutustele või maksuametile, varjates nimelt Prantsusmaal töötamist ja samastades nõuetevastaselt selle töö töötajate lähetamisega, kuigi töötajad palgati ainult töötamiseks Prantsusmaa territooriumil, lähtekohaga Prantsusmaal asuvates baasides.
Arvestades seda kriminaalmenetlust ja oodates selles tehtavat lõplikku otsust, otsustas tribunal de grande instance de Bobigny (Bobigny esimese astme kohus) peatada CRPNPAC poolt Vuelingi suhtes algatatud tsiviilmenetluse.
Tribunal correctionnel de Bobigny (Bobigny kriminaalkohus) mõistis 1. juuli 2010. aasta kohtuotsusega Vuelingi õigeks.
Cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus, Prantsusmaa) tühistas 31. jaanuari 2012. aasta kohtuotsusega selle otsuse, tunnistas Vuelingi süüdi töösuhte varjamises ning määras sellele äriühingule trahvi summas 100000 eurot.
Selle süüdimõistmise põhjenduseks leidis nimetatud kohus – olles eelnevalt märkinud, et Vuelingi piloodid ja salongipersonal võeti tööle Hispaanias ja et asjaomastele töötajatele andis tõendid E 101 välja Hispaania väljastav asutus määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 1 punkti a alusel –, et nimetatud äriühing tegutses siiski Roissy – Charles de Gaulle’i lennujaamas filiaali või vähemalt tsiviillennunduse seadustiku artikli R. 330‑2‑1 tähenduses baasi kaudu. Ta tõi esile, et see üksus tegutses iseseisvalt ja et seetõttu ei saanud Vueling väita, et tema ja asjaomase lennupersonali vahel säilis koosseisuline seos.
Cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus) otsustas ka, et Vueling rikkus kohaldatavaid õigusnorme tahtlikult eelkõige seeläbi, et ta määras 41 töötaja elukohaks oma registrijärgse asukoha aadressi, suutmata seda mõjuvalt põhjendada nii, et pettusekahtlus oleks välistatud, mistõttu nimetatud äriühing ei saanud tugineda vältimatule õigusnormi rikkumisele, mis on seotud tema tegevuse õiguspärasusse uskumisega. Lisaks leidis nimetatud kohus, et ehkki tõend E 101 annab eelduse kindlustuse olemasolust Hispaania sotsiaalkindlustusskeemis, mis on Prantsusmaa sotsiaalkindlustuse pädevatele asutustele siduv, ei saa see tõend takistada Prantsuse kriminaalkohtul tuvastada, et tahtlikult on rikutud õigusnorme, millega on kindlaks määratud Prantsusmaale töötajate lähetamise kehtivuse tingimused.
Union de recouvrement des cotisations de sécurité sociale et d’allocations familiales de Seine-et-Marne (Seine-et-Marne’i sotsiaalkindlustusmaksete ja peretoetuste kogumise ühing, Prantsusmaa, edaspidi „Urssaf“) andis 4. aprillil 2012 vaidlusalustest asjaoludest teada Hispaania asutusele, kes oli väljastanud asjaomased tõendid E 101, ning palus need tühistada.
Chambre criminelle de la Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohtu kriminaalkolleegium) jättis 11. märtsi 2014. aasta otsusega rahuldamata kassatsioonkaebuse, mille Vueling oli esitanud cour d’appel de Paris’ (Pariisi apellatsioonikohus) 31. jaanuari 2012. aasta otsuse peale. Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) märkis, et Vuelingi tegevus Roissy – Charles de Gaulle’i lennujaamas toimus tavaliselt, püsivalt ja pidevalt ruumides või taristuga, mis asuvad Prantsusmaal, ning seega oli Vuelingil liikmesriigi territooriumil filiaal või vähemalt baas. Ta järeldas sellest, et Vueling ei saanud tugineda tõenditele E 101 selleks, et tõendada asjaomaste lähetuste õiguspärasust ja keelata liikmesriigi kohtul tuvastada Prantsuse õigusnormide tahtlik rikkumine.
Urssafi 4. aprilli 2012. aasta taotlusel tühistas Hispaania väljastav asutus 17. aprilli 2014. aasta otsusega need tõendid E 101.
29. mail 2014 esitas Vueling selle otsuse peale halduskorras vaide.
Jättes selle vaide 1. augusti 2014. aasta otsusega rahuldamata, asus kõrgemalseisev pädev ametiasutus seejärel siiski 5. detsembri 2014. aasta muutmisotsuses seisukohale, et tõendite E 101 tühistamine tuleb jätta õigusliku mõjuta. Selles küsimuses tugines ta seigale, et asjaolude toimumisest möödunud aega ja varem tehtud sissemaksete hüvitamise aegumisest tingitud võimatust arvestades ei ole otstarbekas tunnistada asjaomaste töötajate Hispaania sotsiaalkindlustusskeemis kindlustamine alusetuks. Ta rõhutas samuti, et asjaomastel töötajatel oli võimalik nende sissemaksete alusel saada sotsiaalkindlustushüvitisi ning et nende kindlustatuse tühistamise korral võivad nad jääda ilma sotsiaalkaitsest. Kõnealune ametiüksus leidis viimaseks, et põhikohtuasjas kõnealuste tõendite E 101 tühistamine ei ole õigustatud, kuna nende väljastamine oli lihtsalt asjaomaste töötajate Hispaania sotsiaalkindlustusskeemis kindlustamise tagajärg.
Pärast Cour de cassationi (Prantsusmaa kassatsioonikohus) 11. märtsi 2014. aasta otsuse kuulutamist jätkus CRPNPAC algatatud tsiviilmenetlus tribunal de grande instance de Bobignys (Bobigny esimese astme kohus).
Sellega seoses on nimetatud kohtul tekkinud küsimus, kas tõendeid E 101 tuleb pidada siduvaks, kui asjaomased töötajad vastu võtnud liikmesriigi kriminaalkohtud on tööandja kriminaalkorras süüdi mõistnud töösuhte varjamise eest. Konkreetselt on jäänud kahtlus selles suhtes, milline on määruse nr 574/72 artikli 11 lõike 1 punkti a ja artikli 12a lõike 1a ulatus ning selliste tõendite kuritarvitusliku või pettusliku kasutamise mõju.
Nendel asjaoludel otsustas tribunal de grande instance de Bobigny (Bobigny esimese astme kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas tõendil E 101, mille on vastavalt määruse [nr 574/72] artikli 11 lõikele 1 ja artikli 12a lõikele 1a väljastanud selle liikmesriigi ametiasutuse määratud institutsioon, kelle sotsiaalkindlustuse õigusaktid jäävad töötaja olukorrale kohaldatavateks, peab õigusmõju säilima, isegi kui tõend E 101 on saadud pettuse teel või õiguse kuritarvitamisega, mille on lõplikult tuvastanud selle liikmesriigi kohus, kus töötaja töötab või peab töötama?
2.
Kui vastus sellele küsimusele on jaatav, kas tõendi E 101 väljastamine takistab isikul, kes on kannatanud kahju oma tööandja, pettuse toimepanija tegevuse tõttu, saada selle eest hüvitist, ilma et tööandja vastu algatatud vastutuse tuvastamise hagi ohustaks töötaja kindlustatust tõendil E 101 märgitud kindlustusskeemides?“
Kohtuasi C‑37/18
Vueling võttis J.‑L. Poignanti 21. aprillil 2007 tööle teise piloodina töölepinguga, mis oli koostatud inglise keeles ja mis oli reguleeritud Hispaania õigusega. Seejärel lähetati ta 14. juuni 2007. aasta lepingulisa alusel Roissy – Charles de Gaulle’i lennujaama. Seda lähetust, mis pidi esialgu kestma kuus kuud, pikendati üks kord samaks ajavahemikuks kuni 16. juunini 2008.
30. mai 2008. aasta kirjaga esitas J.‑L. Poignant lahkumisavalduse, tuginedes eelkõige oma lepingulise olukorra õigusvastasusele Prantsuse õiguse kohaselt, seejärel aga võttis ta 2. juuni 2008. aasta e‑kirjaga lahkumisavalduse tagasi. Ta algatas 9. juunil 2008 oma töölepingu lõpetamise, tuginedes taas nimetatud õigusvastasusele.
11. juunil 2008 pöördus J.‑L. Poignant conseil des prud’hommes de Bobigny (Bobigny töövaidluskomisjon, Prantsusmaa) poole, taotledes esiteks oma lahkumisavalduse ümberkvalifitseerimist nii, et see tunnistataks töölepingu ülesütlemiseks ilma tegeliku ja tõsise põhjuseta, ja nõudes teiseks muu hulgas kindlasummalist hüvitist töösuhte varjamise eest ning sellise kahju hüvitamist, mis on tekitatud sissemaksete tegemata jätmisega Prantsuse sotsiaalkindlustusskeemi ajavahemikus 1. juulist 2007 kuni 31. juulini 2008.
Nimetatud kohus jättis 14. aprilli 2011. aasta otsusega kõik need nõuded rahuldamata. Ta leidis, et Vueling oli nõuetekohaselt täitnud kohaldatavad haldusformaalsused, eelkõige sellega, et ta taotles oma töötajatele Hispaania sotsiaalkindlustusasutustelt tõendite E 101 väljaandmist. Kohus märkis ka, et J.‑L. Poignanti lähetus ei kestnud üle aasta ning teda ei olnud saadetud Prantsusmaale asendama teist isikut.
Cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus) tühistas 4. märtsi 2016. aasta otsusega conseil des prud’hommes de Bobigny (Bobigny töövaidluskomisjon) otsuse, tuginedes käesoleva kohtuotsuse eespool punktis 30 mainitud Cour de cassationi (Prantsusmaa kassatsioonikohus) 11. märtsi 2014. aasta otsusele, ning kohustas Vuelingit maksma J.‑L. Poignantile kindlasummalise hüvitise töösuhte varjamise eest ja kahjuhüvitise Prantsuse sotsiaalkindlustusskeemi tegemata jäetud sissemaksete eest.
See kohus oli arvamusel, et J.‑L. Poignant esitas piisavaid tõendeid selle tuvastamiseks, et tema lepinguline olukord oli Prantsuse õiguse kohaselt õigusvastane. Konkreetselt märkis nimetatud kohus, et J.‑L. Poignanti kodune aadress oli jätkuvalt Prantsusmaal, samas kui tema töölepingus ja lähetust käsitlevas lepingulisas oli tema fiktiivse elukohana kirjas Barcelona. Samuti väljastati tema palgateatised märkega fiktiivsele aadressile Barcelonas.
Vueling esitas cour d’appel de Paris’ (Pariisi apellatsioonikohus) 4. märtsi 2016. aasta otsuse peale kassatsioonkaebuse Cour de cassationile (Prantsusmaa kassatsioonikohus).
Selle kassatsioonkaebuse läbivaatamise käigus on nimetatud kohtul tekkinud eelkõige küsimus, kas tõlgendus, mille Euroopa Kohus on andnud 27. aprilli 2017. aasta otsuses A‑Rosa Flussschiff (
C‑620/15
,
EU:C:2017:309
), mis puudutas vaidlust, milles tõendid E 101 väljastati määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 2 punkti a alusel, kehtib samuti vaidluse puhul, mis on seotud rikkumisega, mis seisneb töösuhte varjamises ja puudutab selle määruse artikli 14 lõike 1 punkti a alusel väljastatud tõendeid, nende töötajate suhtes, kes töötavad selle liikmesriigi territooriumil, mille kodanikud nad on ja kus nende tööandjaks oleva lennutranspordiettevõtjal on filiaal, kui ainuüksi nendest tõenditest saab järeldada, et need on saadud pettuse teel või neid on kasutatud pettuslikult.
Peale selle on nimetatud kohtul kahtlusi selles osas, kas liidu õiguse esimuse põhimõttega on vastuolus see, et liikmesriigi kohus, kellele on tema riigisisese õiguse kohaselt siduv kriminaalasjas tehtud kohtuotsuse seadusjõud tsiviilasja suhtes, teeb järeldused kriminaalkohtu lahendist, mis on tehtud liidu õiguse vastaselt, ning mõistab tsiviilasjas tööandjalt välja kahjuhüvitise töötajale ainuüksi põhjusel, et see tööandja on kriminaalkorras süüdi mõistetud töösuhte varjamises.
Nendel asjaoludel otsustas chambre sociale de la Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohtu sotsiaalkolleegium) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:
„1.
Kas tõlgendus, mille andis Euroopa Kohus oma [27. aprilli 2017. aasta] otsuses A-Rosa Flussschiff [
C‑620/15
,
EU:C:2017:309
] määruse [nr 1408/71] artikli 14 lõike 2 punktile a, on kohaldatav kohtuvaidlusele, mis käsitleb töösuhte varjamisega seotud süütegu, milles on tõend E 101 välja antud [nimetatud määruse] artikli 14 lõike 1 punkti a kohaselt vastavalt määruse [nr 574/72] artikli 11 lõikele 1, samas kui olukord kuulus [määruse nr 1408/71] artikli 14 lõike 2 punkti a alapunkti i kohaldamisalasse, töötajate puhul, kes töötavad selle liikmesriigi territooriumil, mille kodanikud nad on ja kus on teises liikmesriigis asutatud lennutranspordiettevõtjal filiaal, ning et ainuüksi tõendist E 101, milles on märgitud töötaja tegevuskohaks lennujaam ja tööandjaks lennuettevõtja, saaks järeldada, et see tunnistus on saadud pettuse teel?
2.
Kui vastus on jaatav, siis kas liidu õiguse esimuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, et liikmesriigi kohus, kellele on tema riigisisese õiguse kohaselt siduv kriminaalkohtu tehtud kohtuotsuse seadusjõud tsiviilkohtu suhtes, teeb järeldused kriminaalkohtu otsusest, mis on tehtud liidu õigusnormide vastaselt, ning mõistab tsiviilasjas tööandjalt välja kahjuhüvitise töötajale ainuüksi põhjusel, et see tööandja on kriminaalkorras süüdi mõistetud töösuhte varjamises?“
Euroopa Kohtu presidendi 22. veebruari 2018. aasta otsusega liideti kohtuasjad C‑370/17 ja C‑37/18 nende seotust arvestades kirjaliku ja suulise menetluse ning kohtuotsuse huvides.
Eelotsuse küsimuste analüüs
Esimene küsimus kohtuasjas C‑370/17 ja kohtuasjas C‑37/18
Esimesega küsimusega paluvad eelotsusetaotluse esitanud kohtud sisuliselt selgitada, kas määruse nr 574/72 artikli 11 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohtud, kelle poole on pöördutud tööandja suhtes algatatud kohtumenetluse raames asjaolude tõttu, millest võib ilmneda määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 1 punkti a alusel väljastatud tõendite E 101 saamine pettuse teel või nende pettuslik kasutamine töötajate suhtes, kes töötavad selles liikmesriigis, võivad need tõendid jätta arvesse võtmata.
Euroopa Kohtule teadolevatest asjaoludest selgub, et see küsimus on esitatud kohtuvaidluste raames, milles Prantsuse kriminaalkohtud leidsid, et tõendid E 101, mis puudutavad Hispaanias asutatud lennuettevõtja, antud juhul Vuelingi, lennupersonali, ning mille andis välja Hispaania väljastav asutus määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 1 punkti a alusel, mis puudutab töötajate lähetamist, oleks tulnud väljastada selle määruse artikli 14 lõike 2 punkti a alapunkti i alusel, mis puudutab töötajaid, kes rahvusvahelist veoteenust osutava ettevõtja lennupersonalina teevad tööd kahe või enama liikmesriigi territooriumil ning kelle on tööle võtnud filiaal, mille see ettevõtja on asutanud muu liikmesriigi kui tema peamise registrijärgse asukoha territooriumil. Need liikmesriigi kohtud leidsid, et asjaomased töötajad oleksid pidanud olema seda teist sätet kohaldades kindlustatud Prantsuse, mitte Hispaania sotsiaalkindlustusskeemis. Peale selle asusid nad seisukohale, et lennuettevõtja oli süüdi pettuses, mille eesmärk oli nende tõendite väljaandmise õiguslikest tingimustest kõrvalehoidmine või nende vältimine.
Selles suhtes olgu märgitud, et liidu õiguse üldpõhimõtte kohaselt ei saa isikud tugineda liidu normidele pettuse või kuritarvituse eesmärgil (vt selle kohta 6. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Altun jt,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Määrust nr 1408/71 puudutavast Euroopa Kohtu praktikast tuleneb, et tõendi E 101 väljaandmisel toime pandud pettuse saab tuvastada üksteist toetavate kaudsete tõendite kogumi alusel, millest nähtub, et täidetud on esiteks objektiivne tunnus, mis seisneb selles, et sellise tõendi saamise ja selle kasutamise tingimused, mis on ette nähtud selle määruse II jaotises, ei ole täidetud, ning teiseks subjektiivne tunnus, et esineb asjaomaste isikute tahe selle tõendi väljaandmise tingimustest kõrvale hoida või neid vältida, et saada tõendist tulenev eelis (vt selle kohta 6. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Altun jt,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punktid
–
).
Tõendi E 101 saamine pettuse teel võib seega tuleneda tahtlikust teost, nagu töötaja või tema tööandjaks oleva ettevõtja tegelikust olukorrast väära pildi loomine, või tahtlikust tegevusetusest, nagu asjasse puutuva teabe varjamine eesmärgiga näidata valesti selle määruse artikli 14 lõike 1 punkti a kohaldamise tingimuste täitmist (6. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Altun jt,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punkt
).
Mis puudutab käesoleval juhul esmalt objektiivset tunnust, mis on nõutav pettuse esinemise tuvastamiseks, siis olgu märgitud, et põhikohtuasjades vaidlusalused tõendid E 101 andis välja Hispaania väljastav asutus määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 1 punkti a alusel, milles on ette nähtud, et lähetatud töötajate suhtes jäävad kehtima selle liikmesriigi õigusaktid, milles tööandja on asutatud.
Määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 2 punkti a alapunkti i kohaselt, millele viitasid eelotsusetaotlused esitanud kohtud, kehtivad aga rahvusvahelisi lende teostava lennuettevõtja lennupersonalile, kelle on tööle võtnud selle ettevõtja filiaal või alaline esindus, mis asub liikmesriigi territooriumil, kus ei ole tema registrisse kantud asukoht, selle liikmesriigi õigusaktid, kelle territooriumil selline filiaal või alaline esindus asub.
Selle sätte kohaldamiseks on seega nõutud, et oleks täidetud kaks kumulatiivset tingimust: esiteks peab olema asjaomasel lennuettevõtjal filiaal või alaline esindus sellise teise liikmesriigi territooriumil, kus ei ole tema registrisse kantud asukoht, ja teiseks peab asjaomase isiku olema tööle võtnud see üksus.
Mis puudutab esimest tingimust, siis tuleb nõustuda kohtujuristiga, kes märkis oma ettepaneku punktides 139–142 sisuliselt, et mõisted „filiaal“ ja „alaline esindus“ ei ole määruses nr 1408/71 määratletud, samuti ei viidata määruses selles suhtes liikmesriikide õigusele, ja seega tuleb neid tõlgendada autonoomselt. Samamoodi identsete või sarnaste mõistetega, mis esinevad liidu õiguse muudes sätetes, tuleb neid mõista nii, et nendega peetakse silmas teisese tegevuskoha vormi, mis on olemuselt stabiilne ja pidev, et tegeleda tegeliku majandustegevusega, ning mille käsutuses on selleks materiaalsed vahendid ja töötajad ning millel on teatav autonoomia peamisest tegevuskohast (vt analoogia alusel 30. novembri 1995. aasta kohtuotsus Gebhard,
C‑55/94
,
EU:C:1995:411
, punkt
, ja 11. aprilli 2019. aasta kohtuotsus Ryanair,
C‑464/18
,
EU:C:2019:311
, punkt
).
Seoses teise tingimusega tuleb Euroopa Kohtu praktikast, mis puudutab kohaldatava õiguse kindlaksmääramist töölepingute puhul nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määruse (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (
EÜT 2001, L 12, lk 1
; ELT eriväljaanne 19/04, lk 42) artikli 19 lõike 2 punkti a tähenduses, et lennupersonali ja lennuettevõtja vahelise töösuhtega on kõige tihedamalt seotud paik, kus need töötajad täidavad põhiosa oma töökohustustest oma tööandja ees. See koht vastab kohale, kus need töötajad alustavad oma transpordikohustuste täitmist, kuhu nad pärast nende täitmist tagasi pöörduvad, kus nad saavad oma ülesanneteks juhtnööre ja korraldavad oma tööd ning kus asuvad töövahendid, kusjuures see koht võib kokku langeda töötajate põhibaasi kohaga (vt analoogia alusel 14. septembri 2017. aasta kohtuotsus Nogueira jt,
C‑168/16 ja C‑169/16
,
EU:C:2017:688
, punktid
,
,
,
ja
).
Käesoleval juhul näib aga Euroopa Kohtule esitatud tõenditest ilmnevat, et ühelt poolt oli Vuelingil põhikohtuasjades käsitletaval ajavahemikul Roissy – Charles de Gaulle’i lennujaamas baas riigisisese õiguse tähenduses, mis võib endast kujutada filiaali või alalist esindust määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 2 punkti a alapunkti i tähenduses, kuna see äriühing tegeles stabiilselt ja pidevalt lennutransporditegevusega, kasutades ruume ja taristut, mis moodustavad sellise baasi, mis, olles äri tegevjuhi alluvuses, näis seega olevat teataval määral autonoomne. Teiselt poolt viitavad samad asjaolud ka sellele, et asjaomase lennupersonali oli tööle võtnud nimetatud üksus selle sätte tähenduses, kuna seal asus koht, kus need töötajad täitsid põhilise osa oma kohustustest tööandja ees eelmises punktis selgitatud tähenduses.
Teiseks, mis puudutab pettuse subjektiivset tunnust, siis nähtub Euroopa Kohtul olevast toimikust, et Vueling ise esitas cour d’appel de Paris’le (Pariisi apellatsioonikohus) teatise, milles oli selgelt märgitud, et töötajad, kes on tööle võetud ettevõttesse, mis on nende tööandja omandis Prantsusmaal, peavad olema kindlustatud Prantsuse sotsiaalkindlustusskeemis. Lisaks näib samast toimikust ilmnevat, et Vueling oli märkinud paljude asjaomaste töötajate elukohaks oma asukoha Hispaanias, samas kui enamik neist ei olnud kunagi selles liikmesriigis elanud ja nad elasid Prantsusmaal.
Eeltoodut arvestades võisid pädevad Prantsuse asutused ja kohtud mõistlikult asuda seisukohale, et neil olid konkreetsed kaudsed tõendid, mis andsid alust arvata, et põhikohtuasjades kõne all olevad tõendid E 101, mille andis välja Hispaania väljastav asutus määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 1 punkti a alusel, sai Vueling pettuse teel või ta kasutas neid pettuslikult, kuna tema asjaomane lennupersonal oli tegelikult hõlmatud selle määruse artikli 14 lõike 2 punkti a alapunktis i ette nähtud erinormiga, ning sellele lennupersonalile oleks seetõttu pidanud kohaldama Prantsuse sotsiaalkindlustusskeemi.
Samas ei saa selliste kaudsete tõendite olemasolu, nagu on kõne all põhikohtuasjades, iseenesest olla piisav, et õigustada seda, et asjaomased töötajad vastu võtnud liikmesriigi pädev asutus või selle liikmesriigi riigisisesed kohtud tuvastavad lõplikult pettuse esinemise ja jätavad asjasse puutuvad tõendid E 101 arvesse võtmata.
Selles küsimuses olgu märgitud, et ELL artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö põhimõtte alusel, mis hõlmab samuti vastastikuse usaldamise põhimõtet, on tõend E 101 osas, milles selle eesmärk on hõlbustada töötajate vaba liikumist ja teenuste osutamise vabadust, Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt põhimõtteliselt siduv vastuvõtva liikmesriigi pädevale asutusele ja kohtutele, kuna selle alusel saab eeldada, et töötaja on nõuetekohaselt kindlustatud selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemis, kelle pädev asutus selle tõendi väljastas (vt selle kohta 6. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Altun jt,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punktid
–
, ning analoogia alusel 6. septembri 2018. aasta kohtuotsus Alpenrind jt,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
, punkt
).
Vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus ja kohtud peavad seega seni, kuni tõendit E 101 ei ole tagasi võetud või kehtetuks tunnistatud, võtma arvesse asjaolu, et asjaomase töötaja suhtes on juba kohaldatav selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusõigus, kelle pädev asutus selle tõendi väljastas (vt selle kohta 6. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Altun jt,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punkt
).
Lojaalse koostöö põhimõttest tuleneb siiski, et kui selle vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus väljendab määruse nr 1408/71 artikli 84a lõikes 3 ette nähtud menetluse raames kahtlust tõendi E 101 väljaandmise aluseks olevate faktiliste asjaolude ja seega tõendi kannete õigsuse suhtes, siis tõendi E 101 väljastanud liikmesriigi pädev asutus on kohustatud uuesti hindama selle tõendi väljastamise põhjendatust ning võtma vajaduse korral selle tõendi tagasi (vt selle kohta 6. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Altun jt,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punktid
ja
).
Selles sättes on ette nähtud, et kui asjaomased asutused ei jõua üksmeelele muu hulgas konkreetset olukorda iseloomustavatele faktilistele asjaoludele antava hinnangu suhtes ja seega küsimuses, milline määruse nr 1408/71 artikli asjakohane säte valida kohaldatava sotsiaalkindlustusõiguse kindlaks määramiseks, võivad nad pöörduda selle määruse artiklis 80 nimetatud halduskomisjoni poole, et nende seisukohti ühitada (vt selle kohta 6. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Altun jt,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punkt
).
Just pettusekahtluse kontekstis on määruse nr 1408/71 artikli 84a lõikes 3 sätestatud menetluse läbiviimine enne seda, kui vastuvõtva liikmesriigi pädevad asutused on lõplikult tuvastanud pettuse, erilise tähtsusega, kuna see võimaldab tõendi väljastanud liikmesriigi pädeval asutusel ja vastuvõtva liikmesriigi pädeval asutusel alustada dialoogi ja teha tihedat koostööd, et oma vastavast riigisisest õigusest tulenevaid uurimisvolitusi kasutades kontrollida ja kokku koguda kõik asjakohased faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis võivad hajutada või vastupidi, kinnitada kahtlusi, mida vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus on väljendanud asjaomaste tõendite E 101 väljaandmisega seotud asjaolude kohta.
Samuti annab selline menetlus, kuivõrd see võimaldab kaasata tõendi väljastanud liikmesriigi pädeva asutuse varases etapis, viimasele võimaluse esitada võistlevas menetluses oma seisukoht võimalike konkreetsete kaudsete tõendite kohta, mille on pettuse esinemise kohta esitanud vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus, ning seeläbi ajendada teda vajaduse korral asjaomased tõendid E 101 tühistama või tagasi võtma, kui ta peaks jõudma järeldusele, et need kaudsed tõendid näitavad, et need on tegelikult saadud pettuse teel või neid kasutati pettuslikult.
Sellega seoses tuleb eelkõige rõhutada, et kui vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus võiks ainuüksi pettust kinnitavate konkreetsete kaudsete tõendite esinemise tõttu teise liikmesriigi pädeva asutuse väljastatud tõendid E 101 ühepoolselt jätta arvesse võtmata, isegi kui selles etapis ei saanud põhjendatult lõplikult pettust tuvastada, kuna tõendi väljastanud asutus ei osalenud ega kontrollinud põhjalikult nende väljaandmisega seotud asjakohaseid asjaolusid, siis tekiks oht, et tuleb teha sissemakseid vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemi, mis on vastuolus põhimõttega, et kohaldatakse ainult ühe liikmesriigi õigusakte, mis on tagatud määruse nr 1408/71 II jaotisega (vt selle kohta 6. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Altun jt,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punkt
), sõltumata asjaolust, et samade töötajate eest on sissemaksed juba tehtud selle liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemi, kelle väljastatud tõendid kinnitavad, et kohaldatav on riigisisene õigus.
Lisaks, kui hiljem peaks selguma, et sissemaksed on alusetult tehtud viimati nimetatud liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemi, esineb oht, et neid sissemakseid ei saa hüvitada näiteks nagu käesoleval juhul aegumisnormide tõttu, mis on selles liikmesriigis kohaldatavad, ehkki mingit pettust ei ole lõplikult tuvastatud.
Samaaegselt suurendab määruse nr 1408/71 artikli 84a lõikes 3 sätestatud menetluse rakendamata jätmine ohtu, et asjaomaste töötajate suhtes kohaldatakse mitme liikmesriigi sotsiaalkindlustusskeemi, kõigi komplikatsioonidega, mida selline kumuleerumine võib kaasa tuua, mis kahjustaks töötajate kindlustatust ainult ühes sotsiaalkindlustusskeemis vastavalt põhimõttele, et kohaldatakse ainult ühe liikmesriigi õigusakte, ning samuti kohaldatava skeemi etteaimatavust, mis omakorda kahjustaks õiguskindlust (vt selle kohta 26. jaanuari 2006. aasta kohtuotsus Herbosch Kiere,
C‑2/05
,
EU:C:2006:69
, punkt
).
See menetlus kujutab endast seega kohustuslikku eeltingimust selleks, et teha kindlaks, kas pettuse esinemise tingimused on täidetud, ning sellest tulenevalt teha asjakohased järeldused asjaomaste tõendite E 101 kehtivuse ja asjaomaste töötajate suhtes kohaldatavate sotsiaalkindlustuse õigusnormide kohta.
Sellest tuleneb, et kui esinevad konkreetsed kaudsed tõendid, mis annavad alust arvata, et tõendid E 101 saadi pettuse teel või neid kasutati pettuslikult, ei pea vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus ühepoolselt tuvastama pettuse esinemise ja jätma need tõendid arvesse võtmata, vaid alustama viivitamata määruse nr 1408/71 artikli 84a lõikes 3 ette nähtud menetlust, et need tõendid väljastanud asutus, kelle poole on pöördunud vastuvõtva liikmesriigi asutus, saaks mõistliku aja jooksul lojaalse koostöö põhimõtte kohaselt nende kaudsete tõendite alusel uuesti hinnata, kas tõendid anti välja põhjendatult, ning vajaduse korral tühistada tõendid või need tagasi võtta, nagu nähtub käesoleva kohtuotsuse punktis 64 viidatud kohtupraktikast (vt selle kohta 6. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Altun jt,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punkt
).
Selles kontekstis ei saa juhul, kui vastuvõtva liikmesriigi kohtusse on pöördutud kohtumenetluse raames, mis on algatatud tööandja suhtes, keda kahtlustatakse tõendite E 101 saamises pettuse teel või nende kasutamises pettuslikult, see kohus samuti eirata määruse nr 1408/71 artikli 84a lõikes 3 sätestatud menetlust ega selle menetluse tulemust (vt analoogia alusel 11. juuli 2018. aasta kohtuotsus komisjon vs. Belgia,
C‑356/15
,
EU:C:2018:555
, punktid
–
).
Sellega seoses tuleb märkida, et ELTL artikli 288 teise lõigu kohaselt on selline määrus nagu määrus nr 1408/71 tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides. Lisaks paneb liidu õiguse esimuse põhimõte, mis kehtestab liidu õiguse esmajärjekorras kohaldatavuse liikmesriikide õiguse ees, kõigile liikmesriikide asutustele kohustuse tagada erinevate liidu õigusnormide täiemahuline toime, kusjuures liikmesriikide õigus ei saa mõjutada nende erinevate õigusnormide toimet nimetatud riikide territooriumil (vt selle kohta 24. juuni 2019. aasta kohtuotsus Popławski,
C‑573/17
,
EU:C:2019:530
, punktid
ja
ning seal viidatud kohtupraktika).
Seega, kui nõustuda, et vastuvõtva liikmesriigi kohus – kus on pooleli kohtuvaidlus, mille algatas karistusõiguse valdkonnas pädev asutus, selle liikmesriigi pädev asutus või mis tahes muu isik – võib tunnistada tõendi E 101 kehtetuks üksnes sellel põhjusel, et esinevad konkreetsed kaudsed tõendid, mis annavad alust arvata, et see tõend saadi pettuse teel või seda kasutati pettuslikult, sõltumata määruse nr 1408/71 artikli 84a lõikes 3 ette nähtud menetluse algatamisest ja kulgemisest, kahjustaks see liikmesriikide pädevate asutuste vahelisel lojaalsel koostööl põhinevat süsteemi, mis on kehtestatud selle määrusega (vt selle kohta 27. aprilli 2017. aasta kohtuotsus A-Rosa Flussschiff,
C‑620/15
,
EU:C:2017:309
, punkt
, ja 6. septembri 2018. aasta kohtuotsus Alpenrind jt,
C‑527/16
,
EU:C:2018:669
, punkt
). Seega eiratakse käesoleva kohtuotsuse punktides 66 ja 67 rõhutatud erilist tähtsust, mis on selle menetluse rakendamisel pettusekahtluse kontekstis.
Lisaks, kuna määruse nr 1408/71 artikli 84a lõikes 3 ette nähtud menetluse algatamine võib viia selleni, et tõendi väljastanud asutus tühistab asjaomased tõendid E 101 või võtab need tagasi, võimaldab see menetlus vajaduse korral – nagu kohtujurist oma ettepaneku punktis 86 märkis – saavutada menetlusökonoomiat, kuna vastuvõtva liikmesriigi kohtute poole pöördumine võib järelikult osutuda üleliigseks.
Seega, ainult juhul, kui vastuvõtva liikmesriigi pädev asutus on selle menetluse algatanud ja tõendid E 101 väljastanud asutus ei ole uuesti hinnanud, kas need tõendid anti välja põhjendatult, ega võtnud mõistliku aja jooksul seisukohta vastuvõtva liikmesriigi pädeva asutuse esitatud sellekohase taotluse suhtes, peab saama konkreetsetele kaudsetele tõenditele, mis annavad alust arvata, et need tõendid saadi pettuse teel või neid kasutati pettuslikult, tugineda kohtumenetluses, mis algatatakse selleks, et vastuvõtva liikmesriigi kohus tõendid E 101 arvestamata jätaks, aga seda siiski tingimusel, et isikutel, keda viidatud menetluses süüdistatakse selles, et nad on tõendid E 101 saanud pettuse teel või kasutanud neid pettuslikult, on tagatiste alusel, mis tulenevad õigusest õiglasele kohtumenetlusele, võimalus lükata ümber asjaolud, millele selles menetluses tuginetakse (vt selle kohta 6. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Altun jt,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punktid
–
).
Seega saab vastuvõtva liikmesriigi kohus niisuguses kohtumenetluses jätta tõendid E 101 arvesse võtmata vaid siis, kui täidetud on kaks kumulatiivset tingimust: esiteks, kui need tõendid väljastanud asutus, kelle poole selle liikmesriigi pädev asutus pöördus viivitamata taotlusega uuesti hinnata, kas need tõendid anti välja põhjendatult, on jätnud läbi viimata nende uuesti hindamise, arvestades viimati nimetatud asutuse edastatud asjaolusid, ega ole võtnud mõistliku aja jooksul seisukohta selle taotluse suhtes, tühistades või võttes tagasi need samad tõendid, ning teiseks, kui need asjaolud võimaldavad sellel kohtul tuvastada, järgides tagatisi, mis tulenevad õigusest õiglasele kohtumenetlusele, et asjaomased tõendid on saadud pettuse teel või neid on kasutatud pettuslikult (vt selle kohta 6. veebruari 2018. aasta kohtuotsus Altun jt,
C‑359/16
,
EU:C:2018:63
, punkt
).
Sellest järeldub, et vastuvõtva liikmesriigi kohus, kellele on esitatud tõendite E 101 kehtivuse küsimus, peab enne välja selgitama, kas määruse nr 1408/71 artikli 84a lõikes 3 ette nähtud menetlus algatati enne tema poole pöördumist vastuvõtva liikmesriigi pädeva asutuse poolt nende tõendite E 101 uuesti läbivaatamise ja tagasivõtmise taotlusega, mis on esitatud need tõendid väljastanud asutusele, ning kui see nii ei ole, siis peab ta rakendama tema kasutuses olevaid kõiki õiguslikke vahendeid tagamaks, et see asutus algatab selle menetluse.
Järelikult saab vastuvõtva liikmesriigi kohus, kelle poole on pöördutud tööandja suhtes algatatud menetluses, mis puudutab asjaolusid, millest nähtub tõendite E 101 pettuse teel saamine või nende pettuslik kasutamine, teha lõpliku otsuse sellise pettuse esinemise kohta ja jätta need tõendid arvesse võtmata üksnes juhul, kui ta pärast seda, kui ta on oma riigisisese õiguse alusel vajalikus ulatuses kohtumenetluse peatanud, tuvastab, et määruse nr 1408/71 artikli 84a lõikes 3 ette nähtud menetlus on viivitamatult algatatud, tõendid E 101 väljastanud asutus ei ole neid tõendeid uuesti läbi vaadanud ega võtnud mõistliku aja jooksul seisukohta vastuvõtva liikmesriigi pädeva asutuse esitatud asjaolude suhtes, vajaduse korral need tõendid tühistades või võttes need tagasi.
Ainult selline tõlgendus tagab määruse nr 1408/71 artikli 84a lõikes 3 ette nähtud menetluse soovitava toime, kindlustades, et asjaomaste liikmesriikide pädevad asutused alustavad viivitamata selles ette nähtud dialoogi, selleks et vastuvõtva liikmesriigi kohtul oleks vajaduse korral selles kohtus toimuva menetluse raames olemas kõik vajalikud andmed võimaliku pettuse tuvastamiseks, motiveerides samas tõendid E 101 väljastanud asutusi mõistliku aja jooksul vastama nende tõendite uuesti läbivaatamise ja tagasivõtmise taotlustele, kuna vastasel korral jätab see kohus pärast selle tähtaja möödumist need tõendid E 101 arvesse võtmata.
Käesoleval juhul nähtub Euroopa Kohtu käsutuses olevatest toimikutest siiski, et cour d’appel de Paris (Pariisi apellatsioonikohus) tuvastas oma 31. jaanuari 2012. aasta otsusega pettuse esinemise ja jättis põhikohtuasjas kõne all olevad tõendid E 101 arvesse võtmata enne seda, kui määruse nr 1408/71 artikli 84a lõikes 3 – hiljem alates 1. maist 2010 määruse nr 883/2004 artikli 76 lõikes 6, mille rakendamise kord on täpsustatud määruse nr 987/2009 artiklis 5 – ette nähtud menetlus oli algatatud ja isegi ilma, et ta oleks enne uurinud, kas seda tehti, selleks et Hispaania väljastaval asutusel oleks olnud võimalus need tõendid E 101 uuesti läbi vaadata ning vajaduse korral tühistada või tagasi võtta.
Nimelt on selge, et asjaomased töötajad vastu võtnud liikmesriigi pädev asutus, st Urssaf, edastas Hispaania väljastavale asutusele tööinspektsiooni kogutud pettusega seotud andmed, et see asutus tühistaks põhikohtuasjas kõne all olevad tõendid E 101 või võtaks need tagasi, alles 4. aprilli 2012. aasta kirjaga pärast selle cour d’appel de Paris’ (Pariisi apellatsioonikohus) kohtuotsuse kuulutamist ning saatis need talle peaaegu neli aastat pärast seda, kui tööinspektsioon oli 28. mail 2008 koostanud Vuelingi suhtes varjatud töösuhte protokolli.
Lisaks, kuigi määruse nr 883/2004 artikli 76 lõikes 6 ja sellel ajal kehtinud määruse nr 987/2009 artiklis 5 ette nähtud menetlus oli juba algatatud, kui Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) jättis 11. märtsil 2014 cour d’appel de Paris’ kohtuotsuse peale esitatud kassatsioonkaebuse rahuldamata, siis on selge, et Cour de cassation (Prantsusmaa kassatsioonikohus) tegi otsuse ilma, et ta oleks selgitanud välja Hispaania väljastava asutuse ja Prantsuse pädeva asutuse vahel algatatud dialoogi seisu, ega oodanud ära selle menetluse tulemust.
Sellega seoses on tõsi, et Hispaania väljastav asutus ei käsitlenud Prantsuse pädeva asutuse esitatud uuesti läbivaatamise ja tagasivõtmise taotlust nõutava kiirusega, kuna tema reaktsiooni sellele taotlusele enam kui kaks aastat pärast selle esitamist ei saa pidada toimunuks mõistliku aja jooksul, arvestades eelkõige selle olulisust asjaomaste isikute jaoks ja analüüsitavate küsimuste laadi. Siiski on selge, et teine asutus pöördus ise esimese asutuse poole hilinenult ehk ligikaudu neli aastat pärast seda, kui Prantsuse pädev asutus oli saanud teavet, millest võis järeldada, et tegemist oli pettusega.
Kõiki eeltoodud kaalutlusi arvestades tuleb kohtuasjas C‑370/17 ja kohtuasjas C‑37/18 esitatud esimesele küsimusele vastata, et määruse nr 574/72 artikli 11 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohtud, kelle poole on pöördutud tööandja suhtes algatatud kohtumenetluse raames asjaolude tõttu, millest nähtub määruse nr 1408/71 artikli 14 lõike 1 punkti a alusel välja antud tõendite E 101 pettuse teel saamine või nende pettuslik kasutamine töötajate suhtes, kes töötavad selles liikmesriigis, saavad tuvastada pettuse esinemise ja järelikult jätta need tõendid E 101 arvesse võtmata alles pärast seda, kui nad on veendunud, et:
–
esiteks algatati selle määruse artikli 84a lõikes 3 ette nähtud menetlus viivitamata ning et väljastava liikmesriigi pädeval asutusel oli seega võimalik uuesti hinnata, kas need tõendid anti välja põhjendatult, arvestades vastuvõtva liikmesriigi pädeva asutuse esitatud konkreetseid asjaolusid, mis annavad alust arvata, et samad tõendid on saadud pettuse teel või neid kasutati pettuslikult, ning
–
teiseks ei ole väljastava liikmesriigi pädev asutus neid tõendeid uuesti läbi vaadanud ega võtnud mõistliku aja jooksul seisukohta nende asjaolude suhtes, vajaduse korral need tõendid tühistades või võttes need tagasi.
Teine küsimus kohtuasjas C‑370/17 ja kohtuasjas C‑37/18
Teise küsimusega paluvad eelotsusetaotluse esitanud kohtud sisuliselt selgitada, kas määruse nr 574/72 artikli 11 lõiget 1 ja liidu õiguse esimuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus tööandja on vastuvõtvas liikmesriigis kriminaalkorras süüdi mõistetud selle alusel, et liidu õigust eirates on lõplikult tuvastatud pettus, on nendega vastuolus see, kui selle liikmesriigi tsiviilkohus, kellele kohaldub riigisisese õiguse põhimõte, mille kohaselt omab jõustunud kohtuotsus kriminaalasjas seadusjõudu tsiviilasja suhtes, mõistab tööandjalt ainuüksi selle süüdimõistmise tõttu välja hüvitise, et hüvitada selle pettuse tõttu töötajale või selle sama liikmesriigi pensioniasutusele tekitatud kahju.
Sellega seoses tuleb sissejuhatuseks märkida, kui tähtis on nii liidu õiguskorras kui ka liikmesriikide õiguskordades jõustunud kohtulahendi seadusjõu põhimõte. Nimelt selleks et tagada nii õiguse ja õigussuhete stabiilsus kui ka korrakohane õigusemõistmine, on oluline, et kohtulahendeid, mis on jõustunud pärast olemasolevate õiguskaitsevahendite ammendamist või selleks sätestatud tähtaegade möödumist, ei oleks enam võimalik vaidlustada (6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Târşia,
C‑69/14
,
EU:C:2015:662
, punkt
; 24. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus XC jt,
C‑234/17
,
EU:C:2018:853
, punkt
, ning 11. septembri 2019. aasta kohtuotsus Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, punkt
).
Sellest lähtuvalt ei kohusta liidu õigus liikmesriigi kohut jätma kohaldamata riigisiseseid menetlusnorme, mis omistavad kohtulahendile seadusjõu, ja seda isegi siis, kui see võimaldaks heastada liidu õigusega vastuolus oleva riigisisese olukorra (6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Târşia,
C‑69/14
,
EU:C:2015:662
, punkt
; 24. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus XC jt,
C‑234/17
,
EU:C:2018:853
, punkt
, ning 11. septembri 2019. aasta kohtuotsus Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, punkt
).
Liidu õigus ei nõua seega, et liikmesriigi kohus, kelle lahend on omandanud seadusjõu, peaks seda lahendit põhimõtteliselt muutma, et võtta arvesse Euroopa Kohtu antud tõlgendust asjassepuutuvale õigusnormile (vt selle kohta 6. oktoobri 2015. aasta kohtuotsus Târşia,
C‑69/14
,
EU:C:2015:662
, punkt
; 24. oktoobri 2018. aasta kohtuotsus XC jt,
C‑234/17
,
EU:C:2018:853
, punkt
, ning 11. septembri 2019. aasta kohtuotsus Călin,
C‑676/17
,
EU:C:2019:700
, punkt
).
Kuna selles valdkonnas puuduvad liidu õigusnormid, tuleb kohtuotsuse seadusjõu põhimõtte rakendamise tingimused liikmesriikide menetlusautonoomia põhimõttest tulenevalt sätestada liikmesriikide õiguskordades. Need õigusnormid ei tohi aga olla ebasoodsamad kui samalaadseid riigisiseseid olukordi reguleerivad õigusnormid (võrdväärsuse põhimõte) ega tohi muuta liidu õiguskorraga antud õiguste kasutamist tegelikult võimatuks või ülemäära raskeks (tõhususe põhimõte) (3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Fallimento Olimpiclub,
C‑2/08
,
EU:C:2009:506
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesoleval juhul tekib küsimus, kas tõhususe põhimõttega on kooskõlas see, kui asjaomases riigisiseses õiguses tõlgendatakse põhimõtet, mille kohaselt on kriminaalasjas tehtud kohtuotsuse seadusjõud siduv tsiviilasja suhtes, selliselt, et tsiviilkohus, kes teeb otsuse samade asjaolude kohta nagu kriminaalkohus, ei saa seada kahtluse alla mitte üksnes asjaomase tööandja kriminaalkorras süüdimõistmist kui sellist, vaid ka faktilisi asjaolusid, õiguslikke kvalifikatsioone ja tõlgendusi, millele kriminaalkohus on tuginenud, ning seda isegi siis, kui see on toimunud liidu õigust eirates, kuna see kohus nimelt ei uurinud enne seda, kui ta lõplikult tuvastas pettuse esinemise ja jättis seetõttu asjaomased tõendid E 101 arvesse võtmata, kas määruse nr 1408/71 artikli 84a lõikes 3 ette nähtud dialoogimenetlus on algatatud ja kuidas see kulges.
Euroopa Kohus on selles suhtes juba otsustanud, et iga juhtumit, mille puhul kerkib küsimus, kas mingi riigisisene menetlusnorm muudab liidu õiguse kohaldamise praktiliselt võimatuks või ülemäära raskeks, tuleb analüüsida, võttes arvesse selle normi kohta menetluses tervikuna, menetluse kulgu ja eripära erinevates liikmesriigi ametiasutustes. Seda silmas pidades tuleb vajaduse korral arvesse võtta liikmesriigi õigussüsteemi aluseks olevaid niisuguseid põhimõtteid nagu kaitseõiguste tagamine, õiguskindluse põhimõte ja menetluse korrakohane läbiviimine (3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Fallimento Olimpiclub,
C‑2/08
,
EU:C:2009:506
, punkt
ja seal viidatud kohtupraktika).
Käesolevates kohtuasjades tuleb tõdeda, et käesoleva kohtuotsuse punktis 92 mainitud seadusjõu põhimõtte tõlgendus mitte ainult ei takista vaidlustamast seadusjõu omandanud kriminaalkohtu lahendit, isegi kui sellega rikutakse liidu õigust, vaid ka samade asjaolude kohta käivas tsiviilkohtumenetluses kõike seda, mis on tuvastatud neile ühises põhiküsimuses ja mis sisaldub seadusjõustunud kriminaalkohtu lahendis (vt analoogia alusel 3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Fallimento Olimpiclub,
C‑2/08
,
EU:C:2009:506
, punkt
).
Kohtuotsuse seadusjõu põhimõtte selline tõlgendus toob seega kaasa selle, et juhul, kui lõplikuks muutunud kriminaalkohtu lahend tugineb selle kohtu poolt pettuse tuvastamisele, pööramata tähelepanu määruse nr 1408/71 artikli 84a lõikes 3 ette nähtud dialoogimenetlusele, ning tõendite E 101 siduvust puudutavate sätete tõlgendusele, mis on vastuolus liidu õigusega, korduks liidu õiguse ebaõige kohaldamine igas lahendis, mille tsiviilkohtud teeksid samade asjaolude kohta, ilma et oleks võimalik teha parandusi selle tuvastamise ja tõlgendamise suhtes, mis on aset leidnud liidu õigust rikkudes (vt analoogia alusel 3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Fallimento Olimpiclub,
C‑2/08
,
EU:C:2009:506
, punkt
).
Neil asjaoludel tuleb järeldada, et liidu õiguse sätete tõhusa kohaldamise nii ulatuslikku takistamist seoses selle menetluse ja tõendite E 101 siduvusega ei saa mõistlikult õigustada õiguskindluse põhimõttega ning seda tuleb lugeda tõhususe põhimõttega vastuolus olevaks (vt analoogia alusel 3. septembri 2009. aasta kohtuotsus Fallimento Olimpiclub,
C‑2/08
,
EU:C:2009:506
, punkt
).
Sellest järeldub käesoleval juhul, et kuigi käesoleva kohtuotsuse punktides 88–90 viidatud kohtupraktikat arvestades ei saa vastuvõtva liikmesriigi kriminaalkohtute poolt Vuelingi suhtes tehtud süüdimõistvat kohtuotsust, millel on seadusjõud, seada kahtluse alla vaatamata selle vastuolule liidu õigusega, ei võimalda ei see süüdimõistmine, pettuse lõplikult tuvastamine ega õiguslik tõlgendus, mis on antud liidu õigust rikkudes ja millele nimetatud süüdimõistmine tugineb, selle liikmesriigi tsiviilkohtutel rahuldada kahju hüvitamise nõudeid, mille on esitanud töötajad või selle liikmesriigi pensioniasutused, kellele nimetatud äriühing on oma tegevusega kahju tekitanud.
Eeltoodut arvestades tuleb kohtuasjas C‑370/17 ja kohtuasjas C‑37/18 esitatud teisele küsimusele vastata, et määruse nr 574/72 artikli 11 lõiget 1 ja liidu õiguse esimuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus tööandja on vastuvõtvas liikmesriigis kriminaalkorras süüdi mõistetud selle alusel, et liidu õigust eirates on lõplikult tuvastatud pettus, on nendega vastuolus see, kui selle liikmesriigi tsiviilkohus, kellele kohaldub riigisisese õiguse põhimõte, mille kohaselt omab jõustunud kohtuotsus kriminaalasjas seadusjõudu tsiviilasja suhtes, mõistab tööandjalt ainuüksi selle süüdimõistmise tõttu välja hüvitise, et hüvitada selle pettuse tõttu töötajale või selle sama liikmesriigi pensioniasutusele tekitatud kahju.
Kohtukulud
Kuna põhikohtuasja poolte jaoks on käesolev menetlus eelotsusetaotluse esitanud kohtus pooleli oleva asja üks staadium, otsustavad kohtukulude jaotuse liikmesriigi kohtud. Euroopa Kohtule seisukohtade esitamisega seotud kulusid, välja arvatud poolte kohtukulud, ei hüvitata.

Esitatud põhjendustest lähtudes Euroopa Kohus (suurkoda) otsustab:

1.
Nõukogu 21. märtsi 1972. aasta määruse (EMÜ) nr 574/72, millega määratakse kindlaks määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes rakendamise kord (muudetud ja ajakohastatud nõukogu 2. detsembri 1996. aasta määrusega (EÜ) nr 118/97), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. aprilli 2005. aasta määrusega (EÜ) nr 647/2005, artikli 11 lõike 1 punkti a tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi kohtud, kelle poole on pöördutud tööandja suhtes algatatud kohtumenetluse raames asjaolude tõttu, millest nähtub nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EMÜ) nr 1408/71 sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 631/2004, artikli 14 lõike 1 punkti a alusel välja antud tõendite E 101 pettuse teel saamine või nende pettuslik kasutamine töötajate suhtes, kes töötavad selles liikmesriigis, saavad tuvastada pettuse esinemise ja järelikult jätta need tõendid E 101 arvesse võtmata alles pärast seda, kui nad on veendunud, et:
–
esiteks algatati selle määruse artikli 84a lõikes 3 ette nähtud menetlus viivitamata ning et väljastava liikmesriigi pädeval asutusel oli seega võimalik uuesti hinnata, kas need tõendid anti välja põhjendatult, arvestades vastuvõtva liikmesriigi pädeva asutuse esitatud konkreetseid asjaolusid, mis annavad alust arvata, et samad tõendid on saadud pettuse teel või neid kasutati pettuslikult, ning
–
teiseks ei ole väljastava liikmesriigi pädev asutus neid tõendeid uuesti läbi vaadanud ega võtnud mõistliku aja jooksul seisukohta nende asjaolude suhtes, vajaduse korral need tõendid tühistades või võttes need tagasi.

2.
Määruse nr 574/72 (muudetud ja ajakohastatud määrusega nr 118/97), mida on muudetud määrusega nr 647/2005, artikli 11 lõiget 1 ja liidu õiguse esimuse põhimõtet tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus tööandja on vastuvõtvas liikmesriigis kriminaalkorras süüdi mõistetud selle alusel, et liidu õigust eirates on lõplikult tuvastatud pettus, on nendega vastuolus see, kui selle liikmesriigi tsiviilkohus, kellele kohaldub riigisisese õiguse põhimõte, mille kohaselt omab jõustunud kohtuotsus kriminaalasjas seadusjõudu tsiviilasja suhtes, mõistab tööandjalt ainuüksi selle süüdimõistmise tõttu välja hüvitise, et hüvitada selle pettuse tõttu töötajale või selle sama liikmesriigi pensioniasutusele tekitatud kahju.

Allkirjad
(
*1
)	Kohtumenetluse keel: prantsuse.