CELEX: 62022CJ0348
Návrh na začatie prejudiciálneho konania
Služby na vnútornom trhu
Smernica 2006/123/ES
Posúdenie platnosti
Právny základ
Články 47, 55 a 94 ES
Výklad
Článok 12 ods. 1 a 2 tejto smernice
Priamy účinok
Bezpodmienečná a dostatočne presná povaha povinnosti členských štátov uplatniť nestranné a transparentné výberové konanie medzi potenciálnymi kandidátmi, ako aj zákaz automatického obnovenia povolenia udeleného na danú činnosť
Vnútroštátna právna úprava stanovujúca automatické predĺženie platnosti koncesií na využívanie verejného majetku v prímorskej oblasti

Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  sa  týka  výkladu  smernice  Európskeho  parlamentu a Rady  2006/123/ES z 12. decembra  2006 o službách  na  vnútornom  trhu  (Ú. v. EÚ L 376,  2006, s. 36),  ako  aj článku 12  tejto  smernice a článkov 49  až  115 ZFEÚ.
Tento  návrh  bol  podaný v rámci  sporu  medzi  Autorità  Garante  della  Concorrenza e del  Mercato  (Úrad  na  ochranu  hospodárskej  súťaže a trhu,  Taliansko)  (ďalej  len  „AGCM“) a comune  di  Ginosa  (obec  Ginosa,  Taliansko)  vo  veci  rozhodnutia  tejto  obce  predĺžiť  na  svojom  území  koncesie  na  využívanie  verejného  majetku v prímorskej  oblasti  do  31. decembra  2033.

Právny rámec

Právo

Únie

Primárne právo
Článok 47 ES sa  nachádzal v kapitole  2  hlavy  III  Zmluvy  ES s názvom  „Právo  usadiť  sa“ a vo  svojom  odseku  2  stanovoval:
„[S cieľom  uľahčiť  zriadenie a vykonávanie  samostatnej  zárobkovej  činnosti  osôb]  vydá  Rada  [Európskej  únie] v súlade s postupom  uvedeným v článku 251  smernice  na  koordináciu  ustanovení  týkajúcich  sa  začatia a vykonávania  činností  samostatne  zárobkovo  činných  osôb,  upravených v členských  štátoch  zákonom,  iným  právnym  predpisom  alebo  správnym  opatrením.  Rada,  uznášajúc  sa  počas  postupu  uvedeného v článku 251  jednomyseľne,  rozhodne o smerniciach,  ktorých  vykonanie  si  aspoň v jednom  členskom  štáte  vyžaduje  zmeniť a doplniť  existujúce  zásady  stanovené  zákonom  upravujúcim  kvalifikačné a odborné  predpoklady,  prípravu a podmienky  výkonu  povolania  fyzickými  osobami. V ostatných  prípadoch  rozhoduje  Rada  kvalifikovanou  väčšinou.“
Článok 55 ES sa  nachádzal v kapitole  3  hlavy  III  Zmluvy  ES,  nazvanej  „Služby“, a znel  takto:
„Ustanovenia článkov 45  až  48  sa  použijú  pre  otázky  upravené  touto  kapitolou.“
Článok 94 ES,  ktorému v podstate  zodpovedá článok 115 ZFEÚ,  stanovoval:
„Rada  jednomyseľne  na  návrh  [Európskej]  [k]omisie a po  porade s Európskym  parlamentom a Hospodárskym a sociálnym  výborom  vydá  smernice  na  aproximáciu  zákonov,  iných  právnych  predpisov a správnych  opatrení  členských  štátov,  ktoré  priamo  ovplyvňujú  vytvorenie  alebo  fungovanie  spoločného  trhu.“

Smernica 2006/123
Odôvodnenia  1,  5,  12,  64 a 116  smernice  2006/123  stanovujú:
„(1)      …Odstraňovanie  prekážok  rozvoja  činností v oblasti  služieb  medzi  členskými  štátmi  je  dôležité  pre  posilnenie  integrácie  národov  Európy a pre  podporu  vyrovnaného a trvalo  udržateľného  hospodárskeho a sociálneho  pokroku. …
…
(5)      Preto  je  potrebné  odstrániť  prekážky  týkajúce  sa  slobody  poskytovateľov  usadiť  sa v členských  štátoch a voľného  pohybu  služieb  medzi  členskými  štátmi a zaručiť  príjemcom a poskytovateľom  právnu  istotu  potrebnú  na  praktický  výkon  týchto  dvoch  základných  slobôd  uvedených v zmluve  [ES]. …
…
(12)      Cieľom  tejto  smernice  je  vytvoriť  právny  rámec  na  zabezpečenie  slobody  usadiť  sa a voľného  pohybu  služieb  medzi  členskými  štátmi…
…
(64)      Na  vytvorenie  skutočného  vnútorného  trhu  so  službami  je  potrebné  zrušiť  všetky  obmedzenia  slobody  usadiť  sa a voľného  pohybu  služieb,  ktoré  sú  stále  zakotvené v zákonoch  určitých  členských  štátov a ktoré  nie  sú v súlade s článkami 43 a 49  [ES]. …
(116)      Keďže  ciele  tejto  smernice, a to  odstránenie  prekážok  slobody  poskytovateľov  usadiť  sa v členských  štátoch a voľného  poskytovania  služieb  medzi  členskými  štátmi,  nie  je  možné  uspokojivo  dosiahnuť  na  úrovni  jednotlivých  členských  štátov,  ale z dôvodov  rozsahu  akcie  ich  možno  lepšie  dosiahnuť  na  úrovni  Spoločenstva,  môže  Spoločenstvo  prijať  opatrenia v súlade  so  zásadou  subsidiarity  podľa  článku 5  [ES]. …“
Podľa článku 1 ods. 1  tejto  smernice:
„Táto  smernica  stanovuje  všeobecné  ustanovenia,  ktoré  uľahčujú  výkon  slobody  poskytovateľov  usadiť  sa a voľný  pohyb  služieb,  pričom  sa  zachová  vysoká  úroveň  kvality  služieb.“
Článok 12  uvedenej  smernice s názvom  „Výberové  konanie v prípade  viacerých  kandidátov“  znie:
„1.      Tam,  kde  je  počet  povolení  pre  danú  činnosť  obmedzený z dôvodu  nedostatku  dostupných  prírodných  zdrojov  alebo  technickej  kapacity,  členské  štáty  uplatňujú u potenciálnych  kandidátov  také  výberové  konanie,  ktoré  poskytne v plnom  rozsahu  záruky  nestrannosti a transparentnosti,  predovšetkým  vrátane  primeraného  zverejnenia  začatia  konania,  jeho  priebehu a ukončenia.
2.      V prípadoch  uvedených v odseku  1  sa  povolenie  udeľuje  na  primeranú  určitú  dobu a nemôže  byť  automaticky  obnovené,  ani  nemôže  udeľovať  žiadnu  inú  výhodu  poskytovateľovi,  ktorého  platnosť  povolenia  práve  uplynula,  ani  pre  žiadnu  osobu,  ktorá  má s týmto  poskytovateľom  osobitné  väzby.
3.      Pokiaľ  odsek 1 a články 9 a 10  neustanovujú  inak,  môžu  členské  štáty  pri  stanovovaní  pravidiel  výberových  konaní v súlade s právom  Spoločenstva  zohľadniť  faktory  verejného  zdravia,  cieľov  sociálnej  politiky,  ochrany  zdravia a bezpečnosti  zamestnancov  alebo samostatne  zárobkovo  činných  osôb,  ochrany  životného  prostredia,  zachovania  kultúrneho  dedičstva a iné  závažné  dôvody  týkajúce  sa  verejného  záujmu.“
Článok 44  smernice  2006/123,  nazvaný  „Transpozícia“, v odseku  1  stanovuje:
„Členské  štáty  uvedú  do  účinnosti  zákony,  iné  právne  predpisy a správne  opatrenia  potrebné  na  dosiahnutie  súladu s touto  smernicou  do  28. decembra  2009.“

Talianske

právo

Plavebný zákonník
Podľa článku 37  Codice  della  Navigazione  (Plavebný  zákonník),  schváleného  regio  decreto  n. 327  (kráľovský  dekrét č. 327) z 30. marca 1942  (GURI č. 93 z 18. apríla  1942),  sa  postup  porovnávacieho  hodnotenia  kandidátov  na  účely  udelenia  koncesie  na  užívanie  verejného  majetku  uskutočňovalo  iba v prípade,  že  vo  vzťahu k tomu  istému  verejnému  majetku  bolo  podaných  viacero  žiadostí. Z tohto článku 37  druhého  odseku  druhej  vety  však  vyplývalo,  že  prednosť  mala  byť  priznaná  držiteľovi  koncesie,  ktorý  tak  mal  právo  „na  pokračovanie“  alebo  „na  obnovenie“.

Zákonný dekrét č. 194/2009
Článok 1 ods. 18  decreto‑legge n. 194 – Proroga  di  termini  previsti  da  disposizioni  legislative  (zákonný  dekrét č. 194 o predĺžení  lehôt  stanovených  legislatívnymi  ustanoveniami) z 30. decembra  2009  (GURI č. 302 z 30. decembra  2009),  zmenený  na  zákon a doplnený  prostredníctvom  legge n. 25  (zákon č. 25) z 26. februára  2010  (riadna  príloha č. 39  ku GURI č. 48 z 27. februára  2010)  (ďalej  len  „zákonný  dekrét č. 194/2009“),  stanovoval  predĺženie  platnosti  koncesií  na  využívanie  verejného  majetku v prímorských  oblastiach  na  turistické a rekreačné  účely,  ktoré  existovali v čase  nadobudnutia  účinnosti  tohto  zákonného  dekrétu  do  31. decembra  2015.  Toto  predĺženie  platnosti  bolo  následne článkom 34k  decreto‑legge n. 179 – Ulteriori  misure  urgenti  per  la  crescita  del  Paese  (zákonný  dekrét č. 179 o dodatočných  naliehavých  opatreniach  pre  rast  krajiny) z 18. októbra  2012  (riadna  príloha č. 194  ku GURI č. 245 z 19. októbra  2012),  zmeneným  na  zákon a doplneným  prostredníctvom  legge n. 221  (zákon č. 221)  zo  17. decembra  2012  (riadna  príloha č. 208  ku GURI č. 294 z 18. decembra  2012),  predĺžené  do  31. decembra  2020. V znení  uplatniteľnom  na  spor  vo  veci  samej článok 1 ods. 18  zákonného  dekrétu č. 194/2009  najmä  stanovuje:
„…  počas  revízie  právneho  rámca v oblasti  udeľovania  koncesií  týkajúcich  sa  verejného  majetku v prímorských,  jazerných a riečnych  oblastiach  na  turistické a rekreačné  účely,… a na  účely  odstránenia  režimu  prednostného  práva  stanoveného v článku 37  druhom  odseku  druhej  vete  Plavebného  zákonníka,  doba  platnosti  koncesií  existujúcich  ku  dňu  nadobudnutia  platnosti  tohto  dekrétu…,  ktorých  platnosť  uplynie  najneskôr  31. decembra  2018,  sa  predlžuje  do  31. decembra 2020…“

Legislatívny dekrét č. 59 z 26. marca 2010
Decreto  legislativo n. 59 – Attuazione  della  direttiva  2006/123/CE  relativa  ai  servizi  nel  mercato  interno  (legislatívny  dekrét č. 59,  ktorým  sa  vykonáva  smernica  2006/123/ES o službách  na  vnútornom  trhu) z 26. marca 2010  (riadna  príloha č. 75  ku GURI č. 94 z 23. apríla  2010),  ktorým  sa  do  talianskeho  právneho  poriadku  preberá  smernica 2006/123,  vo  svojom článku 16  stanovuje:
„1.      Ak  je  počet  povolení,  ktoré  sú k dispozícii,  pre  určitú  činnosť  zahrňujúcu  poskytovanie  služieb  obmedzený v dôsledku  nedostatku  prírodných  zdrojov  alebo  dostupnej  technickej  kapacity,  príslušné  orgány  uplatnia  postup  pre  výber  spomedzi  viacerých  potenciálnych  kandidátov a zabezpečia,  že  kritériá a postupy  potrebné  na  zabezpečenie  nestrannosti  konania,  ktoré  sú  pre  tieto  orgány  záväzné,  budú  stanovené  vopred a zverejnené  spôsobom  požadovaným  právnymi  predpismi,  ktoré  sa  na  nich  vzťahujú.
…
(4)      V prípadoch  uvedených v odseku  1  sa  povolenie  udeľuje  na  dobu  určitú a nemôže  byť  automaticky  obnovené,  ani  nemôže  priznávať  výhody  poskytovateľovi,  ktorého  platnosť  povolenia  práve  uplynula,  alebo  iným  osobám,  hoci  by  boli  odôvodnené  osobitnými  väzbami s týmto  poskytovateľom.
…“

Zákon č. 145/2018
Článok 1 ods. 675  až  680  legge n. 145. – Bilancio  di  previsione  dello  Stato  per  l’anno  fanziario  2019 e bilancio  pluriennale  per  il  triennio  2019 – 2021  (zákon č. 145 o odhadovanom  štátnom  rozpočte  na  rok 2019 a o viacročnom  rozpočte  na  roky  2019 – 2021) z 30. decembra 2018  (riadna  príloha č. 62  ku GURI č. 302 z 31. decembra  2018,  ďalej  len  „zákon č. 145/2018“)  uložil  príslušným  správnym  orgánom  povinnosť  vykonať v lehote  dvoch  rokov  sériu  predbežných  úloh  potrebných  na  vypracovanie  reformy  koncesií  na  využívanie  verejného  majetku v prímorskej  oblasti,  ako  je  mapovanie  pobrežia,  identifikácia  súčasných  koncesií a rôznych  typov  štruktúr  existujúcich  na  pozemkoch  vo  verejnom  vlastníctve,  ako  aj  identifikácia  uskutočnených  investícií,  doby  amortizácie,  poplatkov a doby  platnosti  koncesií.
Tento článok 1 ods. 682 a 683  stanovuje:
„682.      Koncesie…,  ktoré  sú  platné  ku  dňu  nadobudnutia  účinnosti  tohto  zákona,  majú  trvanie  pätnásť  rokov,  ktoré  začína  plynúť  dňom  nadobudnutia  účinnosti  tohto  zákona…
683.      S cieľom  zaručiť  ochranu a zachovanie  talianskeho  pobrežia,  pre  ktoré  bola  udelená  koncesia,  ako  základného  zdroja  cestovného  ruchu  krajiny, a chrániť  zamestnanosť a príjmy  podnikov,  ktoré  prechádzajú  krízou v dôsledku  ujmy  spôsobenej  zmenou  klímy a mimoriadnymi  katastrofami,  ktoré z nej  vyplynuli,  koncesie  uvedené v odseku  682,  ktoré  boli  platné v čase  nadobudnutia  účinnosti  [zákonného  dekrétu č. 194/2009],  ako  aj  koncesie  udelené  po  tomto  dátume…  majú  dobu  platnosti  pätnásť  rokov,  ktorá  začína  plynúť  dňom  nadobudnutia  účinnosti  tohto  zákona…“

Zákonný dekrét č. 34 z 19. mája 2020
Článok 182 ods. 2  decreto‑legge n. 34 – Misure  urgenti  in  materia  di  salute,  sostegno  al  lavoro e all’economia,  nonche’ di  politiche  sociali  connesse  all’emergenza  epidemiologica  da  COVID‑19  (zákonný  dekrét č. 34 o naliehavých  opatreniach v oblasti  zdravia,  podpory  práce a hospodárstva,  ako  aj  sociálnych  politík v dôsledku  epidemiologickej  situácie  súvisiacej s ochorením  COVID‑19) z 19. mája  2020  (riadna  príloha č. 21  ku GURI č. 128 z 19. mája  2020),  zmenený  na  zákon a doplnený  prostredníctvom  legge n. 77  (zákon č. 77)  zo  17. júla  2020  (riadna  príloha č. 25  ku GURI č. 180 z 18. júla  2020),  stanovuje:
„Bez  toho,  aby  boli  dotknuté  ustanovenia článku 1 ods. 682 a nasl.  [zákona č. 145/2018]  vo  vzťahu  ku  koncesionárom,  pre  potreby  oživenia  odvetvia  cestovného  ruchu a s cieľom  obmedziť  priame a nepriame  škody  spôsobené  mimoriadnou  epidemiologickou  situáciou v súvislosti s ochorením  COVID‑19  príslušné  správne  orgány  nemôžu  vo  vzťahu  ku  koncesionárom,  ktorí  chcú  pokračovať  vo  svojej  činnosti s využitím  majetku v prímorskej,  jazernej a riečnej  oblasti,  začať  alebo  pokračovať v správnych  konaniach  týkajúcich  sa  prevodu  neodstrániteľných  stavieb  uvedených v článku 49  Plavebného  zákonníka,  udeľovania  alebo  prideľovania  oblastí,  na  ktoré  sa  vzťahujú  koncesie  ku  dňu  nadobudnutia  účinnosti  zákona o premene  tohto  dekrétu,  prostredníctvom  verejného  obstarávania. …“

Zákon č. 118/2022
Legge n. 118 – Legge  annuale  per  il  mercato e la  concorrenza  (ročný  zákon č. 118 o trhu a hospodárskej  súťaži) z 5. augusta  2022  (GURI č. 188 z 12. augusta  2022)  (ďalej  len  „zákon č. 118/2022“)  v článku 3 stanovuje:
„1.      Zostávajú v platnosti  do  31. decembra  2023  alebo  do  uplynutia  lehoty  uvedenej v odseku  3,  ak uplynie neskôr, ak  existujú  ku  dňu  nadobudnutia  účinnosti  tohto  zákona  na  základe  predĺženia  alebo  obnovenia  platnosti  ustanoveného  aj  podľa  [zákona č. 145/2018] a decreto‑legge n. 104  [(zákonný  dekrét č. 104)]  zo  14. augusta  2020  [(riadna  príloha  č. 30  ku GURI č. 203  zo  14. augusta  2020)],  ktorý  bol  zmenený  na  zákon a doplnený  prostredníctvom  legge n. 126  [(zákon č. 126)] z 13. októbra  2020  [(riadna  príloha  č. 37  ku GURI č. 253 z 13. októbra  2020)]:
a)      koncesie  na  využívanie  majetku v prímorskej,  jazernej a riečnej  oblasti  na  výkon  činností v oblasti  turistického  ruchu,  rekreácie a športu…
…
3.      Ak  existujú  objektívne  dôvody,  ktoré  bránia  ukončeniu  výberového  konania  pred  31. decembrom  2023,  súvisiace  napríklad s existenciou  prebiehajúceho  sporu  alebo  objektívnymi  ťažkosťami  spojenými s ukončením  samotného  konania,  príslušný  orgán  môže  odôvodneným  aktom  odložiť  lehotu  na  uplynutie  platnosti  existujúcich  koncesií  na  obdobie  nevyhnutne  potrebné  na  ukončenie  konania a v každom  prípade  najneskôr  do  31. decembra  2024.  Až  do  tohto  dátumu  je  využívanie  oblasti  vo  verejnom  vlastníctve  odchádzajúcim  koncesionárom v každom  prípade  legitímne  aj z hľadiska článku 1161  Plavebného  zákonníka.
…
5.      Odo  dňa  nadobudnutia  účinnosti  tohto  zákona  sa  zrušujú:
a)      článok 1 ods. 675,  676,  677,  678,  679,  680,  681,  682 a 683  [zákona č. 145/2018];
…“

Spor vo veci samej a prejudiciálne otázky
Obec  Ginosa  rozhodnutím z 24. decembra  2020,  ktoré  bolo  opravené  neskorším  rozhodnutím  zo  17. februára  2021  (ďalej  spoločne  len  „sporné  rozhodnutie“),  prijala  predbežné  oznámenie  deklaratórnej  povahy,  ktorého  cieľom  bolo  informovať  všetkých  držiteľov  koncesií  na  využívanie  verejného  majetku v prímorskej  oblasti v územnej  pôsobnosti  tejto  obce,  že  platnosť  týchto  koncesií  bude  predĺžená v súlade s ustanoveniami článku 1 ods. 682 a 683  zákona č. 145/2018 a článku 182  zákonného  dekrétu č. 34 z 19. mája  2020, zmeneného  na  zákon a doplneného  prostredníctvom  zákona č. 77  zo  17. júla  2020  (ďalej  spoločne  len  „vnútroštátne  ustanovenia,  ktorými  sa  automaticky  predlžujú  koncesie“).
Keďže  sa  AGCM  domnieval,  že  sporné  rozhodnutie  je v rozpore s článkami 49 a 56 ZFEÚ,  ako  aj s článkom 12  smernice  2006/123,  zaslal  uvedenej  obci  odôvodnené  stanovisko, v ktorom  jej  pripomenul  požiadavku  predchádzajúceho  postupu  verejného  obstarávania s cieľom  zabezpečiť  dodržiavanie  zásad  hospodárskej  súťaže a slobody  usadiť  sa.  Tento  orgán  najmä  uviedol,  že  vnútroštátne  ustanovenia,  ktorými  sa  automaticky  predlžujú  koncesie,  sú v rozpore s touto  smernicou,  a tak  ich  žiadne  štátne  orgány  nesmú  uplatniť.
Keďže  obec  Ginosa  odmietla  vyhovieť  tomuto  stanovisku,  AGCM  podal  na  Tribunale  amministrativo  regionale  per  la  Puglia  (Regionálny  správny  súd  Apúlia,  Taliansko),  vnútroštátny  súd,  žalobu,  ktorou  sa  domáhal  zrušenia  sporného  rozhodnutia a všetkých  následne  vydaných  vyhlásení  alebo  osvedčení o predĺžení  platnosti.
Obec  Ginosa a ostatní  účastníci  konania  vo  veci  samej  tvrdia,  že  vzhľadom  na  to,  že  smernica  2006/123  nie  je  „priamo  vykonateľná“,  mal  by  sa v záujme  zachovania  zásady  právnej  istoty  uplatniť  zákon č. 145/2018.  Okrem  toho  základné  podmienky  uplatnenia  tejto  smernice  týkajúce  sa  nedostatku  predmetného  prírodného  zdroja a v dôsledku  toho  obmedzeného  počtu  povolení,  ktoré  sú k dispozícii,  nie  sú  na  pobrežnom  území  tejto  obce  splnené,  pretože  okrem  oblastí,  pre  ktoré  už  boli  uvedené  koncesie,  je k dispozícii  aj  množstvo  ďalších  oblastí.  Nebola  preukázaná  ani  existencia  nepochybného  cezhraničného  záujmu.
Okrem  toho  všeobecné  odmietnutie  predĺžiť  platnosť  koncesií  na  využívanie  verejného  majetku v prímorskej  oblasti,  ktoré  by  vyplývalo z jednoduchého  neuplatnenia  tohto  zákona,  zjavne  porušuje  vlastnícke  právo k obchodnému  majetku,  ako  aj  zásadu  ochrany  legitímnej  dôvery,  keďže  neexistuje  žiadne  ustanovenie o odškodnení  za  uskutočnené  investície a obchodný  majetok.  Toto  odmietnutie  tiež  neumožňuje v každom  jednotlivom  prípade  ohodnotiť  dobu  amortizácie  uskutočnených  investícií  alebo  osobitné  situácie, v ktorých  boli  na  pozemkoch  vo  verejnom  vlastníctve  postavené  riadne  povolené  murované  stavby.
Vnútroštátny  súd v týchto  rôznych  súvislostiach  uvádza,  že článok 37  Plavebného  zákonníka  pôvodne  ukladal  uskutočniť  postup  porovnávacieho  hodnotenia  kandidátov  na  účely  udelenia  koncesie  na  užívanie  verejného  majetku  iba v prípade,  že  vo  vzťahu k tomu  istému  verejnému  majetku  bolo  podaných  viacero  žiadostí o udelenie  tejto  koncesie. V takomto  prípade  však  podľa  druhej  vety  druhého  odseku  tohto  článku  držiteľ  koncesie  mal  právo  na  pokračovanie  alebo  obnovenie  uvedenej  koncesie. V priebehu  roka  1993  bolo  zavedené  automatické  obnovovanie  existujúcich  koncesií  každých  šesť  rokov a počas  roka  2006  bola  maximálna  dĺžka  trvania  koncesie  na  verejný  majetok  stanovená  na  dvadsať  rokov.
Po  tom,  čo  Európska  komisia  začala  konanie o porušení č. 2008/4908,  Talianska  republika  prijala  zákonný  dekrét č. 194/2009,  ktorého článok 1 ods. 18  zrušil článok 37  druhý  odsek  druhú  vetu  Plavebného  zákonníka a predĺžil  platnosť  existujúcich  koncesií  do  31. decembra 2012.  Tento  termín  bol  následne  posunutý  na  31. decembra  2015  zákonom z 26. februára  2010.
Vzhľadom  na  tieto  zmeny a záväzok  talianskych  orgánov  dodržiavať  právo  Únie  sa  Komisia  27. februára  2012  rozhodla  toto  konanie o nesplnení  povinnosti  zastaviť.
Napriek  tomu  boli  na  konci  roka  2012  koncesie  na  využívanie  verejného  majetku v prímorskej  oblasti  predĺžené o päť  rokov, t. j. do  31. decembra  2020.  Okrem  toho  vzhľadom  na  to,  že článok 1 ods. 682 a 683  zákona č. 145/2018  nezosúladil  talianske  právo  so  smernicou 2006/123,  opäť  predĺžil  platnosť  udelených  koncesií  do  31. decembra  2033.
Podľa  vnútroštátneho  súdu  toto  posledné  predĺženie  platnosti  koncesií  na  využívanie  verejného  majetku v prímorskej  oblasti  predstavuje  zjavné  porušenie  smernice  2006/123 a v každom  prípade článku 49 ZFEÚ. V tomto  kontexte  niektoré  obce  uplatnili  zákon č. 145/2018 a predĺžili  platnosť  do  31. decembra  2033,  zatiaľ  čo  iné  to  odmietli,  pričom  ale  neuplatnili  právo  Únie.  Ďalšie  obce  po  tom,  ako  povolili  toto  predĺženie  platnosti,  nariadili  jeho  zrušenie v rámci  svojej  právomoci  autoremedúry.  Napokon  niektoré  obce  uprednostnili  neodpovedať  na  žiadosti o predĺženie  platnosti  koncesií,  ktoré  im  boli  predložené.  Takáto  situácia  je  zdrojom  právnej  neistoty a má  negatívne  dôsledky  na  hospodárstvo  celého  dotknutého  odvetvia.
Vnútroštátny  súd z rozsudku  zo  14. júla  2016,  Promoimpresa a i. (C‑458/14 a C‑67/15,  EU:C:2016:558),  vyvodzuje,  že  bez  uskutočnenia  akéhokoľvek  výberového  konania z potenciálnych  kandidátov  sú  vnútroštátne  ustanovenia,  ktorými  sa  automaticky  predlžujú  koncesie,  nezlučiteľné  tak s článkom 12 ods. 1 a 2  tejto  smernice,  ako  aj s článkom 49 ZFEÚ, s výhradou,  že v tomto  poslednom  uvedenom  prípade  tieto  koncesie  predstavujú  nepochybný  cezhraničný  záujem. Článok 12  uvedenej  smernice  však  nemôže  spôsobovať  neuplatnenie  odporujúcich  vnútroštátnych  predpisov,  keďže  tento článok 12 ods. 3  výslovne  ponecháva  na  členských  štátoch,  aby  stanovili  pravidlá  výberového  konania.
V tejto  otázke  sa  vnútroštátny  súd  nestotožňuje s Consiglio  di  Stato  (Štátna  rada,  Taliansko),  ktorá v dvoch  rozsudkoch č. 17 a 18 z 9. novembra  2021,  vydaných v pléne,  usúdila,  že  Súdny  dvor v rozsudku  zo  14. júla  2016,  Promoimpresa a i. (C‑458/14 a C‑67/15,  EU:C:2016:558),  výslovne  uznal  priamo  vykonateľnú  povahu článku 12.  Okrem  toho  sa  vnútroštátny  súd  domnieva,  že  časové  obmedzenie  účinkov  týchto  dvoch  rozsudkov, o ktorom  rozhodla  Consiglio  di  Stato  (Štátna  rada),  nie  je v súlade s uznaním  priameho  účinku  smernice  2006/123.  Hoci  má  toto  riešenie  pravdepodobne  umožniť  talianskemu  zákonodarcovi  prijať  vnútroštátne  právne  predpisy  na  konkrétne  vykonanie  tejto  smernice,  bude  mať  za  následok  nové  automatické a všeobecné  predĺženie  dátumu  skončenia  platnosti  existujúcich  verejných  koncesií  od  31. decembra  2020  do  31. decembra 2023.
Nakoniec  vnútroštátny  súd  tiež  nesúhlasí s rozhodnutím  Consiglio  di  Stato  (Štátna  rada)  označiť  smernicu  2006/123  ako  liberalizačnú  smernicu, a nie  ako  harmonizačnú  smernicu, a preto  sa  domnieva,  že v súlade s článkom 115 ZFEÚ mala  byť  táto  smernica  prijatá  jednomyseľne, a nie  väčšinou  hlasov  Rady.
Za  týchto  okolností  Tribunale  amministrativo  regionale  per  la  Puglia  (Regionálny  správny  súd  Apúlia)  rozhodol  prerušiť  konanie a položiť  Súdnemu  dvoru  tieto  prejudiciálne  otázky:
„1.      Je  smernica  2006/123  platná a záväzná  pre  členské  štáty,  alebo  je  naopak  neplatná z dôvodu,  že – vzhľadom  na  to,  že  ide o harmonizačnú  smernicu – bola  prijatá  iba  väčšinou  namiesto  jednomyseľne, a to v rozpore s článkom 115  [ZFEÚ]?
2.      Spĺňa…  smernica  2006/123…  také  objektívne a abstraktne  minimálne  požiadavky  týkajúce  sa  dostatočne  podrobnej  právnej  úpravy a z tohto  dôvodu  neexistencie  priestoru  pre  voľnú  úvahu  vnútroštátneho  zákonodarcu,  aby  ju  bolo  možné  považovať  za  priamo  vykonateľnú a bezprostredne  uplatniteľnú  smernicu?
3.
Ak  sa  smernica  2006/123  nepovažuje  za  self
‑
executing
,  je  účinok  samotného  vylúčenia  alebo  čisto  zamedzujúceho  neuplatnenia  vnútroštátneho  práva  (‚účinok  vylúčenia‘  alebo  ‚zamedzenie  uplatneniu‘)  zlučiteľný  so  zásadami  právnej  istoty  aj v prípade,  že  vnútroštátny  súd  nemôže  pristúpiť  ku  konformnému  výkladu,  alebo,  naopak,  malo  alebo  mohlo  by  sa v takomto  prípade  neuplatniť  vnútroštátne  právo  bez  toho,  aby  boli  dotknuté  konkrétne  sankcie,  ktoré  sa v práve  Európskej  únie  stanovujú  za  nesplnenie  povinností  členských  štátov  vyplývajúcich z pristúpenia k zmluve  [FEÚ]  (článok 49),  alebo  sankcie  vyplývajúce z nevykonania  [tejto]  smernice  (konanie o porušení  povinnosti)?
4.      Znamená  priamy  účinok článku 12 ods. 1,  2,  3  smernice  2006/123  priznanie
self
‑
executing
povahy  alebo  bezprostrednej  uplatniteľnosti  samotnej  smernice,  alebo  má  sa v súvislosti s harmonizačnou  smernicou,  akou  je  predmetná  smernica  („treba konštatovať, že články 9 až 13 tejto smernice uskutočňujú… úplnú harmonizáciu“ podľa  rozsudku  [zo 14. júla  2016,  Promoimpresa a i. (C‑458/14 a C‑67/15,  EU:C:2016:558)],  vychádzať z predpokladu,  že  členský  štát  je  povinný  prijať  harmonizačné  opatrenia,  ktoré  nie  sú  všeobecné,  ale  ich  obsah  musí  zodpovedať  stanoveným  požiadavkám?
5.      Je  možné,  alebo  potrebné,  prípadnú  kvalifikáciu  určitej  smernice  ako  priamo  vykonateľnej  smernice  a, v prípade  takejto  kvalifikácie,  čisto  zamedzujúce  neuplatnenie  vnútroštátneho  práva  považovať  za  výlučnú  právomoc  vnútroštátneho  súdu  (ktorému  sa  na  tieto  účely  priznávajú  konkrétne  nástroje  podpory  pri  výklade,  akými  sú  podanie  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania  na  Súdny  dvor  alebo  návrhu  na  začatie  konania o súlade  právnych  predpisov  na  ústavný  súd)  alebo  aj  právomoc  jednotlivých  úradníkov  alebo  riadiacich  pracovníkov  miest a obcí?
6.
Naproti  tomu,  ak  sa  smernica  2006/123  považuje  za  self
‑
executing  smernicu
a vzhľadom  na  skutočnosť,  že článok 49  [ZFEÚ]  bráni  automatickému  predĺženiu  platnosti  koncesií – povolení  na  užívanie  verejného  majetku v prímorskej  oblasti  na  účely  turistického  ruchu a rekreácie  len  „v rozsahu, v akom tieto koncesie vykazujú nepochybný cezhraničný záujem“,  je  alebo  nie  je  splnenie  uvedenej  požiadavky  nevyhnutným  predpokladom,  aj  pokiaľ  ide o uplatnenie článku 12 ods. 1 a 2  [tejto]  smernice…?
7.      Je  rozhodnutie  vnútroštátneho  súdu  vo  veci  všeobecného a abstraktného  splnenia  požiadavky  týkajúcej  sa  nepochybného  cezhraničného  záujmu  vo  vzťahu, v skratke, k celému  územiu  štátu v súlade s cieľmi  smernice  2006/123 a samotného článku 49 [ZFEÚ],  alebo  takéto  posúdenie  by  sa  vzhľadom  na  právomoc  jednotlivých  miest a obcí v Taliansku  malo  naopak chápať  tak,  že  sa  vzťahuje  na  pobrežné  územie  každého  mesta/obce, a preto  patrí  do  výhradnej  právomoci  miest a obcí?
8.      Je  rozhodnutie  vnútroštátneho  súdu  vo  veci  všeobecného a abstraktného  splnenia  požiadavky  týkajúcej  sa  obmedzených  zdrojov a dostupných  koncesií  vo  vzťahu, v skratke, k celému  územiu  štátu v súlade s cieľmi  smernice  2006/123 a samotného článku 49  [ZFEÚ],  alebo  takéto  posúdenie  by  sa  vzhľadom  na  právomoc  jednotlivých  miest a obcí v Taliansku  malo  naopak chápať  tak,  že  sa  vzťahuje  na  pobrežné  územie  každého  mesta/obce, a preto  patrí  do  výhradnej  právomoci  miest a obcí?
9.

Ak  sa  smernica  2006/123  teoreticky  považuje  za  self
‑
executing  smernicu
,  možno  existenciu  takejto  bezprostrednej  uplatniteľnosti  konkrétne  predpokladať  aj v regulačnom  kontexte – aký  predstavuje  talianska  právna  úprava – v rámci  ktorého  platí článok 49  [Plavebného  zákonníka]  (podľa  ktorého  pri  skončení  koncesie  „zostávajú všetky neodstrániteľné stavby vo vlastníctve štátu bez akejkoľvek náhrady alebo úhrady“), a dôsledok  takejto
self
‑
executing
povahy  alebo  bezprostrednej  uplatniteľnosti  predmetnej  smernice  (najmä v súvislosti s riadne  povolenými  murovanými  stavbami  alebo s koncesiami  na  užívanie  verejného  majetku  funkčne  súvisiacimi s ubytovávaním  turistov  alebo s turistickými  dedinami)  je  zlučiteľný s ochranou  základných  práv,  ako  je  právo  vlastniť  majetok,  ktoré  sa v práve  Európskej  únie a Charte  základných  práv  [Európskej  únie]  uznávajú  za  práva  hodné  privilegovanej  ochrany?“

O prípustnosti návrhu na začatie prejudiciálneho konania
AGCM a talianska  vláda  vyjadrili  pochybnosti o prípustnosti  návrhu  na  začatie  prejudiciálneho  konania.  Podľa  nich  sa  otázky  položené  Súdnemu  dvoru  stali  hypotetickými v dôsledku  zrušenia  vnútroštátnych  ustanovení,  ktorými  sa  automaticky  predlžujú  koncesie,  zákonom č. 118/2022.
V tejto  súvislosti,  aj  keby  tieto  ustanovenia,  najmä  ustanovenia  zákona č. 145/2018,  boli  skutočne  zrušené  zákonom č. 118/2022,  stále  platí,  že v čase,  keď  obec  Ginosa  prijala  sporné  rozhodnutie,  boli  tieto  ustanovenia  platné a toto  rozhodnutie  bolo  prijaté  na  ich  základe.  Okrem  toho z informácií,  ktoré  má  Súdny  dvor k dispozícii,  nevyplýva,  že  by  zrušenie  vnútroštátnych  ustanovení o automatickom  predĺžení  koncesií  zbavilo  uvedené  rozhodnutie  jeho  účinkov.
Z toho  vyplýva,  že  zrušenie  vnútroštátnych  ustanovení,  ktoré  automaticky  predlžujú  platnosť  koncesií,  nemôže  vyvrátiť  domnienku  relevantnosti  prejudiciálnych  otázok,  ktoré  vnútroštátny  súd  položil  Súdnemu  dvoru  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky  zo  7. septembra  1999,  Beck a Bergdorf, C‑355/97,  EU:C:1999:391, bod 22,  ako  aj z 26. marca 2020,  Miasto  Łowicz a Prokurator  Generalny, C‑558/18 a C‑563/18,  EU:C:2020:234, bod 43). V prejednávanej  veci  nie  je  zjavné,  že  by  požadovaný  výklad  práva  Únie  nemal  žiadnu  súvislosť s existenciou  alebo  predmetom  sporu  vo  veci  samej,  alebo  že  by  išlo o problém  hypotetickej  povahy  (pozri  analogicky  rozsudok z 22. septembra  2022,  Admiral  Gaming  Network a i., C‑475/20  až C‑482/20,  EU:C:2022:714, bod 26).
Návrh  na  začatie  prejudiciálneho  konania  je  preto  prípustný.

O prejudiciálnych otázkach
Najprv  treba  preskúmať  šiestu a siedmu  otázku,  ako  aj  prvú  časť  ôsmej  otázky v rozsahu, v akom  sa  týkajú  uplatniteľnosti  smernice  2006/123  na  spor  vo  veci  samej,  potom v druhom  rade  prvú  otázku,  ktorá  spochybňuje  platnosť  tejto  smernice, a po  tretie  druhú  až  piatu  otázku,  druhú  časť  ôsmej  otázky,  ako  aj  deviatu  otázku,  ktorými  sa  vnútroštátny  súd  snaží  zistiť,  či  má článok 12  uvedenej  smernice  priamy  účinok.

O
uplatniteľnosti

smernice

2006/123

Úvodné poznámky
Ako  vyplýva z ustálenej  judikatúry,  akékoľvek  vnútroštátne  opatrenie z oblasti,  ktorá  bola  predmetom  úplnej  harmonizácie  na  úrovni  Únie,  sa  musí  posudzovať s ohľadom na ustanovenia  tohto  harmonizačného  opatrenia a nie s ohľadom na ustanovenia  primárneho  práva  (rozsudky z 12. októbra  1993,  Vanacker a Lesage, C‑37/92,  EU:C:1993:836, bod 9; z 11. decembra  2003,  Deutscher  Apothekerverband, C‑322/01,  EU:C:2003:664, bod 64,  ako  aj  zo  14. júla  2016,  Promoimpresa a i., C‑458/14 a C‑67/15,  EU:C:2016:558, bod 59).
V prejednávanej  veci,  ako  vyplýva  najmä z bodu 61  rozsudku  zo  14. júla  2016,  Promoimpresa a i. (C‑458/14 a C‑67/15,  EU:C:2016:558), články 9 až  13  smernice  2006/123  vykonávajú  úplnú  harmonizáciu,  pokiaľ  ide o služby  patriace  do  ich  pôsobnosti.
Za  týchto  podmienok  budú  šiesta a siedma  otázka,  ako  aj  prvá  časť  ôsmej  otázky  preskúmané  výlučne s ohľadom na článok 12  tejto  smernice.

O šiestej otázke
Svojou  šiestou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má článok 12 ods. 1 a 2  smernice  2006/123  vykladať v tom  zmysle,  že  sa  uplatňuje  len  na  koncesie  na  využívanie  verejného  majetku v prímorskej  oblasti,  ktoré  vykazujú  nepochybný  cezhraničný  záujem.
V tejto  súvislosti  Súdny  dvor  už  viackrát  rozhodol,  podľa  doslovného,  historického,  kontextuálneho a teleologického  výkladu  smernice 2006/123,  že  ustanovenia kapitoly III tejto  smernice  týkajúcej  sa  slobody  poskytovateľov  usadiť  sa,  medzi  ktoré  patrí článok 12  tejto  smernice,  sa  majú  vykladať v tom  zmysle,  že  sa  uplatňujú  najmä  na  situáciu, v ktorej  sa  všetky  relevantné  okolnosti  obmedzujú  na  vnútroštátnu  sféru  jediného  členského  štátu  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 30. januára  2018,  X a Visser, C‑360/15 a C‑31/16,  EU:C:2018:44, body 99  až  110,  ako  aj z 22. septembra  2020,  Cali  Apartments, C‑724/18 a C‑727/18,  EU:C:2020:743, bod 56).
Z toho  vyplýva,  že článok 12 ods. 1 a 2  uvedenej  smernice  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  sa  neuplatňuje  len  na  využívanie  verejného  majetku v prímorskej  oblasti,  ktoré  vykazuje  nepochybný  cezhraničný  záujem.

O siedmej otázke
Vzhľadom  na  odpoveď  na  šiestu  otázku  nie  je  potrebné  odpovedať  na  siedmu  otázku,  ktorá  vychádza z predpokladu,  že  uplatniteľnosť článku 12  smernice  2006/123  je  podmienená  preukázaním  toho,  že  predmetná  koncesia  na  využívanie  verejného  majetku v prímorskej  oblasti  vykazuje  nepochybný  cezhraničný  záujem.

O prvej časti ôsmej otázky
Prvou  časťou  svojej  ôsmej  otázky  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má článok 12 ods. 1  smernice  2006/123  vykladať v tom  zmysle,  že  bráni  tomu,  aby  sa  nedostatok  dostupných  prírodných  zdrojov a koncesií  posudzoval  na  základe  kombinácie  abstraktného a všeobecného  prístupu  na  vnútroštátnej  úrovni a kazuistického  prístupu  založeného  na  analýze  pobrežného  územia  dotknutej  obce,  alebo  či  sa  takéto  posúdenie  musí  vykonať  výlučne  na  základe  jedného  alebo  druhého z týchto  prístupov.
Je  pravda,  že v bode 43  rozsudku  zo  14. júla  2016,  Promoimpresa a i. (C‑458/14 a C‑67/15,  EU:C:2016:558),  Súdny  dvor  spresnil,  že  skutočnosť,  že  koncesie  dotknuté  vo  veci  samej  sa  neudeľujú  na  vnútroštátnej,  ale  na  komunálnej  úrovni,  sa  musí  zohľadniť  najmä  pri  určení,  či  verejné  priestranstvá,  ktoré  môžu  byť  predmetom  hospodárskeho  využívania,  sú  obmedzené.
Toto  spresnenie  však  predstavovalo  iba  údaj  poskytnutý  vnútroštátnemu  súdu a bolo  vysvetlené  kontextom  veci, v ktorej  bol  tento  rozsudok  vydaný.
Článok 12 ods. 1  smernice  2006/123  totiž  vzhľadom  na  svoje  znenie  priznáva  členským  štátom  určitú  mieru  voľnej  úvahy,  pokiaľ  ide o výber  kritérií  umožňujúcich  posúdiť  nedostatok  dostupných  prírodných  zdrojov.  Táto  miera  voľnej  úvahy  ich  môže  viesť k uprednostneniu  abstraktného a všeobecného  posúdenia  platného  pre  celé  vnútroštátne  územie,  ale  aj  naopak k uprednostneniu  kazuistického  prístupu,  ktorý  kladie  dôraz  na  situáciu  existujúcu  na  pobrežnom  území  obce  alebo  príslušného  správneho  orgánu,  či  dokonca  kombinovať  tieto  dva  prístupy.
Konkrétne  kombinácia  abstraktného a všeobecného  prístupu  na  vnútroštátnej  úrovni a kazuistického  prístupu  založeného  na  analýze  pobrežného  územia  dotknutej  obce  sa  zdá  byť  vyvážená, a teda  spôsobilá  súčasne  zabezpečiť  dodržiavanie  cieľov  hospodárskeho  využívania  pobrežných  oblastí,  ktoré  môžu  byť  definované  na  vnútroštátnej  úrovni, a zároveň  zabezpečiť  relevantnosť  konkrétnej  realizácie  týchto  cieľov  na  pobrežnom  území  obce.
V každom  prípade  by  kritériá  stanovené  členským  štátom  na  posúdenie  nedostatku  použiteľných  prírodných  zdrojov  mali  vychádzať z objektívnych,  nediskriminačných,  transparentných a primeraných  kritérií.
Vzhľadom  na  predchádzajúce  úvahy  treba  na  prvú  časť  ôsmej  otázky  odpovedať  tak,  že článok 12 ods. 1  smernice  2006/123  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  nebráni  tomu,  aby  sa  nedostatok  dostupných  prírodných  zdrojov a disponibilných  koncesií  posudzoval  na  základe  abstraktného a všeobecného  prístupu  na  vnútroštátnej  úrovni a zároveň  kazuistického  prístupu  založeného  na  analýze  pobrežného  územia  dotknutej  obce.

O
prvej

otázke

týkajúcej

sa

uplatniteľnosti

smernice

2006/123
Svojou  prvou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  je  smernica  2006/123  platná  podľa článku 94 ES,  keďže  táto  harmonizačná  smernica  nebola  prijatá  Radou  jednomyseľne.
Táto  otázka  naznačuje,  že  uvedená  smernica  je  neplatná z dôvodu,  že  mala  byť  prijatá  na  základe článku 94 ES,  ktorý  stanovoval  jednomyseľné  hlasovanie v Rade, a nie  na  základe článku 47 ods. 2  prvej a tretej  vety  ES a článku 55 ES,  ktoré  stanovovali  hlasovanie  kvalifikovanou  väčšinou.
V tejto  súvislosti  treba v prvom  rade  uviesť,  že  podľa  ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora v rámci  systému  právomocí  Únie  nemôže  voľba  právneho  základu  právneho  aktu  závisieť  len  od  názoru  inštitúcie  na  určený  cieľ,  ale  musí  byť  založená  aj  na  objektívnych  okolnostiach,  ktoré  môže  súd  preskúmať a medzi  ktoré  patria  predovšetkým  cieľ a obsah  aktu.  Ak  preskúmanie  dotknutého  aktu  Únie  preukáže,  že  sleduje  dvojaký  cieľ,  alebo  že  obsahuje  dve  zložky, a ak  jeden z nich  možno  označiť  za  hlavný  alebo  prevažujúci,  zatiaľ  čo  druhý  je  len  doplňujúci,  musí  sa  tento  akt  založiť  iba  na  jedinom  právnom  základe, a to  na  tom,  ktorý  si  vyžaduje  hlavný  alebo  prevažujúci  cieľ  alebo  zložka  Vo  výnimočných  prípadoch,  ak  sa  preukáže,  že  opatrenie  sleduje  niekoľko  cieľov,  ktoré  sú  neoddeliteľne  prepojené  tak,  že  ani  jeden  nie  je  sekundárny a nepriamy  vo  vzťahu k druhému,  opatrenie  musí  byť  založené  na  viacerých  zodpovedajúcich  právnych  základoch.  Kumulácia  dvoch  právnych  základov  je  však  vylúčená,  ak  sú  postupy  ustanovené  pre  jeden  alebo  druhý  právny  základ  nezlučiteľné  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 26. marca 1987,  Komisia/Rada,  45/86,  EU:C:1987:163, bod 11, a z 29. apríla  2004,  Komisia/Rada, C‑338/01,  EU:C:2004:253, body 54  až  57).
Keďže v prejednávanej  veci článok 94 ES stanovoval  jednomyseľné  hlasovanie v Rade,  zatiaľ  čo v rámci článku 47 ods. 2  prvej a tretej  vety ES a článku 55 ES Rada  mala  rozhodovať  kvalifikovanou  väčšinou,  kombinácia  týchto  právnych  základov  nebola  možná.
V druhom  rade  podľa článku 1 ods. 1  smernice  2006/123  je  jej  účelom  „ustanoviť  všeobecné  ustanovenia,  ktoré  uľahčujú  výkon  slobody  poskytovateľov  usadiť  sa a voľný  pohyb  služieb,  pričom  sa  zachová  vysoká  úroveň  kvality  služieb“.  Tento  cieľ  spočívajúci v prispievaní k zabezpečeniu  účinnosti  slobody  usadiť  sa a slobody  poskytovať  služby  je  opakovane  potvrdený v dôvodovej  správe k tejto  smernici,  najmä v jej  odôvodneniach  1,  5,  12,  64  alebo  116.
Je  teda  zjavné,  že v súlade s článkom 47 ods. 2 ES na  účely  uľahčenia  prístupu k samostatne  zárobkovým  činnostiam a ich  výkonu  je  cieľom  smernice  2006/123  „koordinácia  ustanovení  zákonov,  iných  právnych  predpisov a správnych  opatrení v členských  štátoch  týkajúcich  sa  začatia a vykonávania  činností  samostatne  zárobkovo  činných  osôb“.  Rovnaké  konštatovanie  platí  aj  vo  vzťahu k článku 55 ES týkajúcemu  sa  služieb,  ktorý  odkazuje  najmä  na  tento článok 47.
Okrem  toho  počas  prijímania  tejto  smernice  žiadny  členský  štát  nepožiadal  na  základe  druhej  vety  uvedeného článku 47 ods. 2 o jednomyseľné  hlasovanie v Rade z dôvodu,  že  vykonanie  uvedenej  smernice  vyžadovalo  zmeniť a doplniť  existujúce  zásady  stanovené  zákonom  upravujúcim  kvalifikačné a odborné  predpoklady,  prípravu a podmienky  výkonu  povolania  fyzickými  osobami.
V treťom  rade  Rada  správne  rozhodla  kvalifikovanou  väčšinou v súlade s poslednou  vetou  uvedeného článku 47 ods. 2,  na  ktorú  okrem  toho  odkazuje článok 55 ES.
Tieto  ustanovenia  totiž  priznali  normotvorcovi  Únie  osobitnú  právomoc  prijať  opatrenia  určené  na  zlepšenie  fungovania  vnútorného  trhu  (pozri  analogicky  rozsudok z 5. októbra  2000,  Nemecko/Parlament a Rada, C‑376/98,  EU:C:2000:544, bod 87). V súlade  so  zásadou,  podľa  ktorej  sa  osobitné  pravidlá  odchyľujú  od  všeobecných  pravidiel,  ak  Zmluva ES  obsahuje  špecifickejšie  ustanovenie,  ktoré  môže  predstavovať  právny  základ  pre  predmetný  akt,  musí  byť  tento  akt  založený  na  tomto  ustanovení  (pozri  analogicky  rozsudok z 29. apríla 2004,  Komisia/Rada, C‑338/01,  EU:C:2004:253, bod 60).  Normotvorca  Únie  teda  správne  uprednostnil článok 47 ods. 2  prvú a tretiu  vetu  ES,  ako  aj článok 55 ES až článok 94 ES.
Vzhľadom  na  predchádzajúce  úvahy  treba  dospieť k záveru,  že  preskúmanie  prvej  otázky  neodhalilo  žiadnu  skutočnosť,  ktorá  by  mala  vplyv  na  platnosť  smernice  2006/123 z hľadiska článku 94 ES.

O
priamom

účinku
článku 1
ods.
a

smernice

2006/123

O druhej a štvrtej otázke
Na  úvod  treba  uviesť,  že  účinkom  vnútroštátnych  ustanovení, o ktoré  ide v spore  vo  veci  samej,  bolo  automatické  predĺženie  platnosti  platných  koncesií  na  využívanie  verejného  majetku v prímorskej  oblasti,  a tak v rámci  tohto  sporu  nebolo  zorganizované  žiadne  výberové  konanie. V prejednávanej  veci  sú  teda  relevantné  len  ustanovenia článku 12  smernice  2006/123,  ktoré  sa  týkajú  jednak  povinnosti  členských  štátov  uplatniť  nestranné a transparentné  výberové  konanie  medzi  potenciálnymi  kandidátmi, a jednak  zákazu  automatického  obnovenia  povolenia  udeleného  pre  danú  činnosť.  Druhú a štvrtú  otázku  treba  preto  chápať  tak,  že  sa  týkajú  výkladu článku 12 ods. 1 a 2  tejto  smernice, s výnimkou  odseku  3  tohto  článku.
Za  týchto  podmienok  treba  konštatovať,  že  svojou  druhou a štvrtou  otázkou,  ktoré  treba  preskúmať  spoločne,  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má článok 12 ods. 1 a 2  uvedenej  smernice  vykladať v tom  zmysle,  že  povinnosť  členských  štátov  použiť  nestranné a transparentné  výberové  konanie  medzi  potenciálnymi  kandidátmi,  ako  aj  zákaz  automatického  obnovenia  povolenia  udeleného  pre  danú  činnosť  sú  stanovené  bezpodmienečne a dostatočne  presne  na  to,  aby  ich  bolo  možné  považovať  za  ustanovenia s priamym  účinkom.
Z ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora  vyplýva,  že  vo  všetkých  prípadoch, v ktorých  sú  ustanovenia  smernice  obsahovo  bezpodmienečné a dostatočne  presné,  majú  jednotlivci  právo  sa  na  ne  odvolávať  pred  vnútroštátnymi  súdmi  voči  členskému  štátu,  pokiaľ  tento  štát  neprebral  smernicu  do  vnútroštátneho  právneho  poriadku v stanovenej  lehote,  alebo  ju  neprebral  správne  [pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 19. januára  1982,  Becker,  8/81,  EU:C:1982:7, bod 25; z 5. októbra  2004,  Pfeiffer a i., C‑397/01  až C‑403/01,  EU:C:2004:584, bod 103;  zo  17. septembra  1996,  Cooperativa  Agricola  Zootecnica S. Antonio a i., C‑246/94  až C‑249/94,  EU:C:1996:329,  body 18 a 19,  ako  aj z 8. marca 2022,  Bezirkshauptmannschaft  Hartberg‑Fürstenfeld  (Priamy  účinok), C‑205/20,  EU:C:2022:168, bod 17].
Súdny  dvor  spresnil,  že  norma  Únie  je  na  jednej  strane  nepodmienená,  ak  povinnosť v nej  stanovená  nezávisí  od  žiadnej  podmienky a jej  vykonávanie a účinky  nepodliehajú  prijatiu  žiadneho  aktu  inštitúcií  Únie  alebo  členských  štátov, a na  druhej  strane  dostatočne  presná  na  to,  aby  sa  na  ňu  osoba  podliehajúca  súdnej  právomoci  mohla  odvolávať a aby  ju  súd  mohol  uplatniť,  ak  stanovuje  povinnosť  jednoznačným  spôsobom  [pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 3. apríla  1968,  Molkerei‑Zentrale  Westfalen/Lippe,  28/67,  EU:C:1968:17,  s. 226; z 26. februára  1986,  Marshall,  152/84,  EU:C:1986:84, bod 52, a z 8. marca 2022,  Bezirkshauptmannschaft  Hartberg‑Fürstenfeld  (Priamy  účinok), C‑205/20,  EU:C:2022:168, bod 18].
Súdny  dvor  okrem  toho  rozhodol,  že  hoci  smernica  ponecháva  členským  štátom  určitú  mieru  voľnej  úvahy  pri  prijímaní  spôsobov  jej  vykonania,  možno  sa  domnievať,  že  ustanovenie  tejto  smernice  je  bezpodmienečné a presné,  pokiaľ  jednoznačne  ukladá  členským  štátom  povinnosť  dosiahnuť  presne  vymedzený  výsledok,  ktorá  nie  je  viazaná  žiadnou  podmienkou  týkajúcou  sa  uplatnenia  pravidla,  ktoré  stanovuje  [pozri v tomto  zmysle  rozsudok z 8. marca 2022,  Bezirkshauptmannschaft  Hartberg‑Fürstenfeld  (Priamy  účinok), C‑205/20,  EU:C:2022:168, bod 19].
Aj  keď  totiž  smernica  priznáva  členským  štátom  určitú  mieru  voľnej  úvahy  pri  prijímaní  spôsobov  jej  vykonania,  táto  okolnosť  nemá  vplyv  na  presnosť a bezpodmienečnosť  jej  ustanovení,  pokiaľ  táto  miera  voľnej  úvahy  nevylučuje,  aby  bolo  možné  určiť  minimálne  práva, a teda  je  možné  určiť  minimálnu  ochranu,  ktorá  musí  byť v každom  prípade  zavedená  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky  zo  14. júla  1994,  Faccini Dori, C‑91/92,  EU:C:1994:292, bod 17; z 3. októbra  2000,  Simap, C‑303/98,  EU:C:2000:528, bod 68,  ako  aj  zo  14. januára  2021,  RTS  infra a Aannemingsbedrijf  Norré‑Behaegel, C‑387/19,  EU:C:2021:13, bod 49).
V prejednávanej  veci  zo  samotného  znenia článku 12 ods. 1  smernice 2006/123  vyplýva,  že  ak  je  počet  povolení  pre  danú  činnosť  obmedzený z dôvodu  nedostatku  dostupných  prírodných  zdrojov,  členské  štáty  musia  uplatniť  výberové  konanie  medzi  potenciálnymi  kandidátmi,  ktoré  poskytne  všetky  záruky  nestrannosti a transparentnosti,  najmä  primerané  zverejnenie  začatia  konania,  jeho  priebehu a ukončenia.
Je  pravda,  že  členské  štáty  si  zachovávajú  určitú  mieru  voľnej  úvahy,  ak  sa  rozhodnú  prijať  ustanovenia  určené  na  konkrétne  zabezpečenie  nestrannosti a transparentnosti  výberového  konania.  Nič  to  však  nemení  na  tom,  že článok 12 ods. 1  smernice  2006/123  tým,  že  ukladá  povinnosť  zorganizovať  nestranné a transparentné  výberové  konanie,  bezpodmienečne a dostatočne  presne  stanovuje  obsah  minimálnej  ochrany v prospech  potenciálnych  kandidátov  (pozri  analogicky  rozsudky z 15. apríla  2008,  Impact, C‑268/06,  EU:C:2008:223, bod 74,  ako  aj z 5. októbra  2004,  Pfeiffer a i.,  C‑397/01 až C‑403/01,  EU:C:2004:584, bod 105).
Pokiaľ  ide o článok 12 ods. 2  tejto  smernice,  tento  najmä  stanovuje,  že  povolenie,  akým  je  koncesia  na  využívanie  verejného  majetku v prímorskej  oblasti,  sa  udeľuje  na  primeranú  obmedzenú  dobu a že  nesmie  byť  predmetom  konania o automatickom  obnovení.
Toto  ustanovenie  má  priamy  účinok v rozsahu, v akom  členským  štátom  jednoznačne  zakazuje,  aby  stanovili  automatické a všeobecné  predĺženie  platnosti  takýchto  koncesií,  pričom  členské  štáty  nemajú  nijakú  mieru  voľnej  úvahy,  ani  nemôžu k tomuto  zákazu  pripojiť  akúkoľvek  podmienku, a to  bez  potreby  akéhokoľvek  zásahu  aktom  Únie  alebo  členských  štátov. Z judikatúry  Súdneho  dvora  navyše  vyplýva,  že  automatické  obnovenie  týchto  povolení  je  vylúčené  samotným  znením článku 12 ods. 2  smernice  2006/123  (pozri v tomto  zmysle  rozsudok  zo  14. júla  2016,  Promoimpresa a i., C‑458/15 a C‑67/14,  EU:C:2016:558, bod 50).
Článok 12 ods. 1 a 2  tejto  smernice  teda  ukladá  členským  štátom  povinnosť  vykonať  nestranné a transparentné  výberové  konanie  medzi  potenciálnymi  kandidátmi a zakazuje  im  automaticky  obnoviť  povolenie  udelené  na  danú  činnosť, a to  bezpodmienečným a dostatočne  presným  spôsobom.
Okolnosť,  že  táto  povinnosť a tento  zákaz  sa  uplatňujú  len v prípadoch,  keď  je  počet  povolení  dostupných  pre  danú  činnosť  obmedzený z dôvodu  nedostatku  dostupných  prírodných  zdrojov,  čo  sa  musí  určiť  na  základe  posúdenia  skutkového  stavu  príslušným  správnym  orgánom  pod  kontrolou  vnútroštátneho  súdu,  nemôže  spochybniť  priamy  účinok,  ktorý  je  spojený s týmto článkom 12 ods. 1 a 2.
Okrem  toho  treba  pripomenúť,  že  priamy  účinok,  ktorý  majú  bezpodmienečné a dostatočne  presné  ustanovenia  smernice,  predstavuje  minimálnu  záruku  vyplývajúcu  zo  záväznej  povahy  povinnosti  uloženej  členským  štátom  účinkom  smerníc  na  základe článku 288  tretieho  odseku  ZFEÚ,  ktorá  nemôže  slúžiť  ako  dôvod  na  to,  aby  sa  členský  štát  vyhol  povinnosti  včas  prijať  vykonávacie  opatrenia  zodpovedajúce  účelu  každej  smernice  (rozsudok  zo  6. mája  1980,  Komisia/Belgicko,  102/79,  EU:C:1980:120, bod 12). Z toho  vyplýva,  že  napriek  uznaniu  priameho  účinku  povinnosti a zákazu,  ktoré  sú  stanovené v článku 12 ods. 1 a 2  smernice  2006/123,  sú  talianske  orgány  naďalej  povinné  zabezpečiť  ich  prebratie  do  svojho  právneho  poriadku.
Napokon  treba  zdôrazniť,  že  rozsudok  vydaný v prejudiciálnom  konaní,  akým  je  rozsudok  zo  14. júla  2016,  Promoimpresa a i. (C‑458/14 a C‑67/15,  EU:C:2016:558),  objasňuje a v prípade  potreby  spresňuje  význam a pôsobnosť  pravidla  uvedeného v tomto  ustanovení  smernice 2006/123,  ako  sa  má  alebo  sa  malo  chápať a uplatňovať  od  okamihu,  keď  nadobudlo  účinnosť,  teda v súlade s článkom 44  tejto  smernice  najneskôr  od  28. decembra  2009. Z toho  vyplýva,  že  takto  vyložené  pravidlo  musí  súd  uplatniť  aj  na  právne  vzťahy  vzniknuté a založené  pred  týmto  rozsudkom  [pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 27. marca 1980,  Denkavit  italiana,  61/79,  EU:C:1980:100, bod 16, a z 22. februára  2022,  RS  (Účinok  rozhodnutí  ústavného  súdu), C‑430/21,  EU:C:2022:99, bod 77].
Vzhľadom  na  predchádzajúce  úvahy  treba  na  druhú a štvrtú  otázku  odpovedať  tak,  že článok 12 ods. 1 a 2  smernice  2006/123  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  povinnosť  členských  štátov  použiť  nestranné a transparentné  výberové  konanie  medzi  potenciálnymi  kandidátmi,  ako  aj  zákaz  automatického  obnovenia  povolenia  udeleného  pre  danú  činnosť  sú  stanovené  bezpodmienečne a dostatočne  presne  na  to,  aby  ich  bolo  možné  považovať  za  ustanovenia s priamym  účinkom.

O tretej otázke
Vzhľadom  na  odpoveď  na  druhú a štvrtú  otázku  nie  je  potrebné  odpovedať  na  tretiu  otázku.

O piatej otázke a druhej časti ôsmej otázky
Svojou  piatou  otázkou a druhou  časťou  svojej  ôsmej  otázky  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má článok 288  tretí  odsek  ZFEÚ  vykladať v tom  zmysle,  že  posúdenie  priameho  účinku  spojeného s povinnosťou a zákazom  stanoveným v článku 12 ods. 1 a 2  smernice 2006/123 a povinnosť  neuplatniť  odporujúce  vnútroštátne  ustanovenia  prináleží  výlučne  vnútroštátnym  súdom  alebo  aj  správnym  orgánom  vrátane  miestnych  orgánov.
V tejto  súvislosti  stačí  pripomenúť,  že z ustálenej  judikatúry  Súdneho  dvora  vyplýva,  že  rovnako  ako  vnútroštátny  súd,  aj  správny  orgán  vrátane  orgánu  obce,  má  povinnosť  uplatňovať  bezpodmienečné a dostatočne  presné  ustanovenia  smernice,  ako  aj  neuplatniť  ustanovenia  vnútroštátneho  práva,  ktoré s ňou  nie  sú v súlade  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 22. júna  1989,  Costanzo,  103/88,  EU:C:1989:256, bod 29  až  33,  ako  aj z 10. októbra  2017,  Farrell, C‑413/15,  EU:C:2017:745, bod 33).
V tejto  súvislosti  treba  spresniť,  že  skutočnosť  uvedená v bode 43  rozsudku  zo  14. júla  2016,  Promoimpresa a i. (C‑458/14 a C‑67/15,  EU:C:2016:558),  podľa  ktorej  prináleží  vnútroštátnemu  súdu  overiť,  či  bola  splnená  podmienka  týkajúca  sa  nedostatku  dostupných  prírodných  zdrojov  stanovená v článku 12 ods. 1  smernice  2006/123,  nemôže  znamenať,  že  iba  vnútroštátne  súdy  sú  povinné  dbať  na  splnenie  tejto  podmienky.  Vzhľadom  na  to,  že  počet  povolení,  ktoré  sú  pre  danú  činnosť k dispozícii,  je  obmedzený z dôvodu  nedostatku  dostupných  prírodných  zdrojov,  každý  správny  orgán  je  podľa  tohto  ustanovenia  povinný  zorganizovať  výberové  konanie  medzi  potenciálnymi  kandidátmi a uistiť  sa,  že  sú  splnené  všetky  podmienky  stanovené v uvedenom  ustanovení,  pričom  prípadne  neuplatní  nezlučiteľné  vnútroštátne  právne  predpisy.
Vzhľadom  na  predchádzajúce  úvahy  treba  teda  na  piatu  otázku a na  druhú  časť  ôsmej  otázky  odpovedať  tak,  že článok 288  tretí  odsek ZFEÚ  sa  má  vykladať v tom  zmysle,  že  posúdenie  priameho  účinku  spojeného s povinnosťou a zákazom  stanoveným v článku 12 ods. 1 a 2  smernice  2006/123,  ako  aj  povinnosť  neuplatniť  odporujúce  vnútroštátne  ustanovenia  prináleží  vnútroštátnym  súdom a správnym  orgánom  vrátane  miestnych  orgánov.

O deviatej otázke
Svojou  deviatou  otázkou  sa  vnútroštátny  súd v podstate  pýta,  či  sa  má článok 12 ods. 1 a 2  smernice  2006/123  vykladať v tom  zmysle,  že  priamy  účinok,  ktorý  má  toto  ustanovenie,  ukladá  povinnosť  neuplatniť  vnútroštátnu  právnu  úpravu,  podľa  ktorej  po  skončení  platnosti  koncesie  zostávajú  všetky  neodstrániteľné  stavby  postavené  koncesionárom  na  pozemku,  ktorý  mu  bol  poskytnutý,  vo  vlastníctve  zadávateľa  koncesie  bez  akejkoľvek  náhrady  alebo  kompenzácie, a či  je  neuplatnenie  tejto  právnej  úpravy  zlučiteľné s článkom 17  Charty  základných  práv  Únie.
V tejto  súvislosti  treba  pripomenúť  že  podľa  ustálenej  judikatúry  duch  spolupráce, v ktorom  má  byť  prejudiciálne  konanie  vedené,  znamená,  že  vnútroštátny  súd  berie  ohľad  na  funkciu  zverenú  Súdnemu  dvoru,  ktorou  je  prispievať k výkonu  spravodlivosti v členských  štátoch, a nie  podávať  poradné  stanoviská k všeobecným  alebo  hypotetickým  otázkam  (rozsudky z 3. februára  1983,  Robards,  149/82,  EU:C:1983:26, bod 19;  zo  16. júla  1992,  Meilicke, C‑83/91,  EU:C:1992:332, bod 25, a z 15. decembra  1995,  Bosman, C‑415/93,  EU:C:1995:463, bod 60).
Súdny  dvor  preto  môže  odmietnuť  rozhodnúť o prejudiciálnej  otázke  položenej  vnútroštátnym  súdom  vtedy,  ak  je  zjavné,  že  požadovaný  výklad  práva  Únie  nemá  nijakú  súvislosť s existenciou  alebo  predmetom  sporu  vo  veci  samej,  pokiaľ  ide o hypotetický  problém,  alebo  ak  Súdny  dvor  nedisponuje  skutkovými  ani  právnymi  okolnosťami  potrebnými  na  užitočnú  odpoveď  na  otázky,  ktoré  mu  boli  položené  (pozri v tomto  zmysle  rozsudky z 15. decembra  1995,  Bosman, C‑415/93,  EU:C:1995:463, bod 61, a z 15. júla  2021,  The  Department  for  Communities  in  Northern  Ireland, C‑709/20,  EU:C:2021:602, bod 55).
V prejednávanej  veci  sa  spor  vo  veci  samej  týka  predĺženia  platnosti  koncesií a nie  otázky  práva  koncesionára  získať  po  skončení  platnosti  koncesie  kompenzáciu  za  neodstrániteľné  stavby,  ktoré  postavil  na  pozemku,  ktorý  mu  bol  poskytnutý.  Keďže  teda  vnútroštátny  súd  neuviedol  skutkové a právne  okolnosti  charakterizujúce  situáciu, o ktorú  ide  vo  veci  samej,  Súdny  dvor  nemôže  dať  užitočnú  odpoveď  na  deviatu  otázku.
Túto  otázku  preto  treba  vyhlásiť  za  neprípustnú.

O trovách
Vzhľadom  na  to,  že  konanie  pred  Súdnym  dvorom  má  vo  vzťahu k účastníkom  konania  vo  veci  samej  incidenčný  charakter a bolo  začaté v súvislosti s prekážkou  postupu v konaní  pred  vnútroštátnym  súdom, o trovách  konania  rozhodne  tento  vnútroštátny  súd.  Iné  trovy  konania,  ktoré  vznikli v súvislosti s predložením  pripomienok  Súdnemu  dvoru a nie  sú  trovami  uvedených  účastníkov  konania,  nemôžu  byť  nahradené.
Z týchto  dôvodov  Súdny  dvor  (tretia  komora)  rozhodol  takto:
1.
Článok 12 ods. 1 a 2 smernice Európskeho parlamentu a Rady 2006/123/ES z 12. decembra 2006 o službách na vnútornom trhu
sa má vykladať v tom zmysle, že:
sa neuplatňuje len na využívanie verejného majetku v prímorskej oblasti, ktoré vykazuje nepochybný cezhraničný záujem.
2.
Článok 12 ods. 1 smernice 2006/123
sa má vykladať v tom zmysle, že:
nebráni tomu, aby sa nedostatok dostupných prírodných zdrojov a disponibilných koncesií posudzoval na základe kombinácie abstraktného a všeobecného prístupu na vnútroštátnej úrovni a kazuistického prístupu založeného na analýze pobrežného územia dotknutej obce.
3.
Preskúmanie prvej otázky neodhalilo žiadnu skutočnosť, ktorá by mala vplyv na platnosť smernice 2006/123 z hľadiska článku 94 ES.
4.
Článok 12 ods. 1 a 2 smernice 2006/123
sa má vykladať v tom zmysle, že:
povinnosť členských štátov použiť nestranné a transparentné výberové konanie medzi potenciálnymi kandidátmi, ako aj zákaz automatického obnovenia povolenia udeleného pre danú činnosť sú stanovené bezpodmienečne a dostatočne presne na to, aby ich bolo možné považovať za ustanovenia s priamym účinkom.
5.
Článok 288 tretí odsek ZFEÚ
sa má vykladať v tom zmysle, že:
posúdenie priameho účinku spojeného s povinnosťou a zákazom stanoveným v článku 12 ods. 1 a 2 smernice 2006/123, ako aj povinnosť neuplatniť odporujúce vnútroštátne ustanovenia prináleží vnútroštátnym súdom a správnym orgánom vrátane miestnych orgánov.
Podpisy
*
Jazyk konania: taliančina.