CELEX: 62015TJ0126
EU-tavaramerkki
Väitemenettely
Hakemus kuviomerkin Supeco rekisteröimiseksi EU-tavaramerkiksi
Aikaisempi EU-tavaramerkiksi rekisteröity kuviomerkki SUPER COR
Suhteellinen hylkäysperuste
Sekaannusvaara
Valituslautakunnan suorittaman tutkimuksen laajuus
Väitteen perusteena olleet tavarat ja palvelut
Asetuksen (EY) N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohta
Asetuksen (EY) N:o 2868/95 15 säännön 2 kohdan f alakohta
Tiedonanto nro 2/12

Asian tausta
Asiassa väliintulijana oleva Grup Supeco Maxor, SL teki 30.4.2012 Euroopan unionin teollisoikeuksien virastolle (EUIPO) EU-tavaramerkiksi rekisteröintiä koskevan hakemuksen EU-tavaramerkistä 26.2.2009 annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 207/2009 (
EUVL L 78, s. 1
) nojalla.
Tavaramerkki, jonka rekisteröintiä haettiin, on seuraava kuviomerkki:
Palvelut, joita varten rekisteröintiä haettiin, kuuluvat – muun muassa – tavaroiden ja palvelujen kansainvälistä luokitusta tavaramerkkien rekisteröimistä varten koskevaan, 15.6.1957 tehtyyn Nizzan sopimukseen, sellaisena kuin se on tarkistettuna ja muutettuna, pohjautuvan luokituksen luokkaan 35 ja käsittävät erityisesti ”huutokaupat” ja palvelut, jotka koskevat ”tavaroiden kokoam[ista] yhteen (paitsi niiden kuljetus) muiden lukuun niin, että kuluttajat voivat vaivattomasti katsella ja ostaa niitä lähikaupasta, mukaan lukien myymälöistä[, – – tuotteiden vähittäismyyntipalvelut]” (jäljempänä vähittäismyyntipalvelut).
Kantajana oleva El Corte Inglés, SA esitti 16.8.2012 väitteen haetun tavaramerkin rekisteröintiä vastaan kaikkien hakemuksen kattamien palvelujen osalta.
Väite perustui erityisesti seuraavaan EU-tavaramerkiksi rekisteröityyn kuviomerkkiin, jota koskeva rekisteröintihakemus oli jätetty 18.6.2008 ja joka on rekisteröity 1.2.2012 numerolla 6997407 muun muassa luokkaan 35 kuuluvia tavaroita ja palveluja varten:
Väitteen tueksi vedottiin asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan mukaiseen perusteeseen. Väiteilmoituksessa käytettiin muun muassa mainintoja ”Tavaroiden ja palveluiden luettelo” ja ”(väite), joka perustuu osaan tavaroista ja palveluista”, minkä jälkeen lueteltiin seuraavat luokkaan 35 kuuluvat palvelut: ”mainonta, liikkeenjohto, yrityshallinto, toimistotehtävät”.
Väiteosasto hyväksyi 28.2.2014 väitteen osittain ja katsoi, että haetun tavaramerkin ja aikaisemman tavaramerkin välillä oli olemassa sekaannusvaara. Se kieltäytyi ennen kaikkea rekisteröimästä haettua tavaramerkkiä kaikkia luokkaan 35 kuuluvia, riitautettuja palveluita varten. Väiteosasto katsoi luokkaotsikoiden käytöstä yhteisön tavaramerkkihakemuksia ja ‑rekisteröintejä varten laadittavissa tavaroiden ja palvelujen luetteloissa 20.6.2012 annetun tiedonannon nro 2/2012 (SMHV:n virallinen lehti 7/2012) perusteella, että kantajan aikomuksena oli kattaa kaikki kyseisen Nizzan luokituksen tietyn luokan aakkosellisessa luettelossa mainitut palvelut. Se vertasi siten haetun tavaramerkin kattamia luokkaan 35 kuuluvia palveluja väiteilmoituksessa mainittuihin palveluihin ja ”huutokauppoja” ja ”myyntiautomaattien vuokrausta” koskeviin palveluihin, jotka sisältyvät luokkaa 35 vastaavien palvelujen aakkoselliseen luetteloon, ja päätyi tämän perusteella siihen, että palvelut olivat samoja tai samankaltaisia.
Väliintulija teki 24.4.2014 valituksen väiteosaston päätöksestä.
EUIPO:n viides valituslautakunta hyväksyi 4.12.2014 tekemällään päätöksellä (jäljempänä riidanalainen päätös) valituksen osittain ja kumosi väiteosaston päätöksen ja muutti sitä siltä osin kuin väiteosasto oli hyväksynyt väitteen ”huutokauppojen” ja vähittäismyyntipalvelujen osalta.
Valituslautakunta totesi aluksi riidanalaisen päätöksen 14 kohdassa, että kantajan väiteosastossa esittämä väite koski ainoastaan väiteilmoituksessa nimenomaisesti lueteltuja palveluja. Valituslautakunta katsoi, että ”huutokauppoja” koskevia palveluja ei ollut lueteltu tässä ilmoituksessa sellaisina luokkaan 35 sisältyvinä palveluina, jotka aikaisempi tavaramerkki kattaa, ja että kantaja ei lisäksi ollut koskaan vahvistanut väite- tai valitusmenettelyn kuluessa, että sen väite perustui myös näihin palveluihin. Kantaja oli valituslautakunnan mukaan päinvastoin vahvistanut valituksesta esittämissään huomautuksissa, että sen väite ”perustui osaan tavaroista ja palveluista”, jotka aikaisemmat tavaramerkit kattoivat, millä se tarkoitti siten väiteilmoituksessa nimenomaisesti mainittuja palveluita. Valituslautakunta päätteli tämän perusteella, että väite ei perustunut ”huutokauppoihin” ja ettei ollut tarpeen ratkaista sitä, koskiko aikaisempi tavaramerkki sellaisia muita palveluja, joita luokkaotsikoiden kirjaimelliset merkitykset eivät kattaneet.
Valituslautakunta tutki siten sen, olivatko palvelut samankaltaisia aikaisemman tavaramerkin kattamien palvelujen kanssa, ainoastaan ”mainontaa, liikkeenjohtoa, yrityshallintoa ja toimistotehtäviä” koskevien palvelujen osalta. Se totesi tästä, että nämä palvelut eivät olleet samankaltaisia haetun tavaramerkin kattamien ”huutokauppojen” tai vähittäismyyntipalveluiden kanssa (riidanalaisen päätöksen 36–42 kohta).
Asianosaisten vaatimukset
Kantaja vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
kumoaa riidanalaisen päätöksen siltä osin kuin sillä kumottiin väiteosaston päätös ja muutettiin sitä ja
—
velvoittaa EUIPO:n ja väliintulijan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
EUIPO vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen ja
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Väliintulija vaatii, että unionin yleinen tuomioistuin
—
hylkää kanteen ja
—
velvoittaa kantajan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.
Oikeudellinen arviointi
Kantaja vetoaa vain yhteen ainoaan perusteeseen, joka perustuu asetuksen N:o 207/2009 8 artiklan 1 kohdan b alakohdan rikkomiseen.
Kantaja arvostelee – riitauttamatta kuitenkaan valituslautakunnan suorittamaa kohdeyleisön määrittämistä tai sen arviointia kyseisten merkkien samankaltaisuudesta – valituslautakuntaa siitä, ettei se ollut ottanut kyseisten palvelujen vertailussa huomioon tiettyjä sellaisia palveluita, joita ei ollut mainittu väiteilmoituksessa mutta jotka aikaisempi tavaramerkki kattoi ja joihin ”huutokaupat” kuuluivat, ja että se oli täten päätellyt virheellisesti, etteivät yhtäältä aikaisemman tavaramerkin kattamat palvelut ja toisaalta haetun tavaramerkin kattamat ”huutokaupat” ja vähittäismyyntipalvelut olleet samankaltaisia.
Kantaja oli merkinnyt rastilla väitelomakkeessa kohdan, jonka otsikkona oli ”Perustuu osaan tavaroista ja palveluista”, jonka jälkeen se oli luetellut lomakkeessa seuraavat palvelut: ”mainonta, liikkeenjohto, yrityshallinto, toimistotehtävät” (ks. edellä oleva 6 kohta).
Kantaja ei sitä paitsi täsmentänyt väitteensä osalta esittämissään perusteluissa millään muulla tavoin niitä palveluita, joihin kyseinen väite perustui.
Näin ollen on niin – kuten väliintulija on korostanut perustellusti –, että erona 15.1.2013 annetussa tuomiossa Lidl Stiftung v. SMHV – Lactimilk (BELLRAM) (
T‑237/11
, Kok.,
EU:T:2013:11
) kyseessä olleeseen väitteeseen nyt käsiteltävässä asiassa kyseessä olevassa väiteilmoituksessa ei ilmene mitään sellaista ristiriitaa, jonka perusteella voisi syntyä epävarmuutta siitä, mihin palveluihin väite perustuu, koska kantaja on sekä ilmoittanut aikeestaan perustaa väitteensä ainoastaan osaan tavaramerkkinsä kattamista tavaroista ja palveluista että luetellut samalla osan näistä palveluista, eli etenkin ne palvelut, jotka kuuluvat luokkaan 35 ja jotka on mainittu sen rekisteröintihakemuksessa.
Kantaja arvioi kuitenkin valituslautakunnan päätelleen virheellisesti väiteilmoituksesta, että se koskee ainoastaan palveluja ”mainonta, liikkeenjohto, yrityshallinto, toimistotehtävät” ja että sen ei voida katsoa käsittävän myös ”huutokauppoja”. Kantaja perustaa kantansa tiedonannon nro 2/12 V kohtaan, jonka nojalla [EUIPO] katsoo ”ennen [21.6.2012] kirjatuista EU-]tavaramerkkihakemuksista, joissa on käytetty kaikkia [Nizzan luokituksen] tietyn luokan luokkaotsikossa lueteltuja yleisnimikkeitä, että hakijan – – aikomuksena oli kattaa kaikki kyseisen luokan aakkosellisessa luettelossa mainitut tavarat tai palvelut, sellaisena kuin tämä luettelo on hakemispäivänä voimassa olleessa luokitusversiossa”. Kantaja päättelee tästä, että koska aikaisempi tavaramerkki oli rekisteröity ennen 21.6.2012 ja siinä oli käytetty Nizzan luokituksen luokan 35 luokkaotsikossa lueteltuja yleisnimikkeitä, sen väite perustui myös tämän luokan aakkosellisessa luettelossa lueteltuihin ”huutokauppoja” ja ”myyntiautomaattien vuokrausta” koskeviin palveluihin.
Tästä on todettava, että vaikka tiedonannon nro 2/12 V kohdan sanamuodosta käy ilmi, että tavaramerkillä suojatut tavarat ja palvelut eivät rajoitu ennen 21.6.2012 rekisteröityjen EU-tavaramerkkien osalta tavaramerkin rekisteröintihakemuksessa nimenomaisesti lueteltuihin tavaroihin ja palveluihin, pelkästään tästä sanamuodosta ei voida päätellä, että tätä kyseisten tavaroiden ja palvelujen laajaa tulkintaa voitaisiin soveltaa myös sellaiseen väiteilmoitukseen, joka perustuu ennen 21.6.2012 rekisteröityyn tavaramerkkiin. Kuten EUIPO korostaa aivan oikein, kyseisen ilmoituksen sisällöstä ja väitemenettelystä säädetään nimittäin erityissäännöksissä. Näiden säännösten – kun niitä luetaan oikeuskäytännön valossa – mukaan väiteilmoituksessa on osoitettava selvästi ja täsmällisesti ne tavarat ja palvelut, joihin väite perustuu.
Suurimmasta osasta yhteisön tavaramerkistä annetun neuvoston asetuksen (EY) N:o 40/94 täytäntöönpanosta 13.12.1995 annetun komission asetuksen (EY) N:o 2868/95, sellaisena kuin se on muutettuna erityisesti 29.6.2005 annetulla komission asetuksella (EY) N:o 1041/2005 (
EUVL L 172, s. 4
), 15 säännön 2 kohdan f alakohdan useimmista muista kieliversioista kuin ranskankielisestä versiosta käy näin ollen ilmi, että väiteilmoituksessa on oltava tavarat ja palvelut, joihin väite perustuu.
Asetuksen N:o 2868/95 15 säännön 2 kohdan f alakohdan ranskankielisessä versiossa säädetään, että ”[l]’acte d’opposition doit comporter – – les produits et services à l’encontre desquels l’opposition est formée” (väiteilmoituksessa on oltava – – tavarat ja palvelut, joihin väite kohdistuu).
Kuitenkin on niin – kuten EUIPO on korostanut –, että ranskankielinen versio on yksi harvoista, joissa on tämä sanamuoto, koska säännöksen useimmissa muissa kieliversioissa puhutaan tavaroista ja palveluista, joihin väite perustuu. Englanninkielisessä versiossa mainitaan nimittäin ”the goods and services on which the opposition is based”, saksankielisessä ”die Waren und Dienstleistungen, auf die sich der Widerspruch stützt”, italiankielisessä ”i prodotti e i servizi sui quali si basa l’opposizione” ja espanjankielisessä ”los productos y servicios en los que se basa la oposición”.
Vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan on kuitenkin niin, että jossakin kielitoisinnossa käytettyä unionin oikeuden säännöksen sanamuotoa ei voida käyttää tämän säännöksen ainoana tulkintaperusteena eikä sille voida antaa tältä osin etusijaa muihin kielitoisintoihin nähden. Tällainen lähestymistapa ei nimittäin vastaisi unionin oikeuden yhtenäisen soveltamisen vaatimusta. Erikielisten toisintojen poiketessa toisistaan kyseessä olevaa säännöstä on tulkittava sen lainsäädännön systematiikan ja tavoitteen mukaan, jonka osa säännös on (ks. tuomio 15.11.2012, Kurcums Metal,
C‑558/11
, Kok.,
EU:C:2012:721
,
kohta oikeuskäytäntöviittauksineen).
Väitemenettelyä koskevien sääntöjen systematiikasta on EUIPO:n tavoin todettava yhtäältä, että kaikki asetuksen N:o 2868/95 15 säännön 2 kohdan b–e ja g alakohdassa säädetyt väiteilmoituksen maininnat, jotka ovat saman säännön f alakohdan säännöksessä vaaditun maininnan ympärillä, koskevat aikaisempaa tavaramerkkiä, mikä vahvistaa tulkintaa, jonka mukaan f alakohdan säännöksessä viitataan kyseisen tavaramerkin kattamiin tavaroihin ja palveluihin. Yhtäältä kyseisen asetuksen 15 säännön 3 kohdan a alakohta, jonka mukaan väiteilmoituksessa ”voi” olla maininta tavaroista ja palveluista, joihin väite kohdistuu, vahvistaa, että väiteilmoituksessa oleva viittaus riidanalaisen tavaramerkin kattamiin tavaroihin ja palveluihin on ainoastaan valinnainen eikä se ole yhtenäinen kyseisen asetuksen 15 säännön 2 kohdan f alakohdan kanssa, ja tämän saman asetuksen 15 säännön 3 kohdan a alakohdassa jopa täsmennetään, että tällaisen maininnan puuttuessa väitteen katsotaan kohdistuvan väitteen kohteena olevan EU-tavaramerkin rekisteröintihakemuksen kaikkiin tavaroihin ja palveluihin.
Väiteilmoituksen sisällön määrittämisestä annettujen sääntöjen tarkoituksesta on todettava, että asetuksessa N:o 2868/95 tehdään ero kyseisen ilmoituksen kahden mainintatyypin välillä eli ensinnäkin muun muassa kyseisen asetuksen 15 säännön 2 kohdassa säädettyjen mainintojen, joiden puuttuminen voi kyseisen asetuksen 17 säännön mukaan johtaa ilmoituksen hylkäämiseen puutteellisena, ja toiseksi 15 säännön 3 kohdassa olevien mainintojen, joiden puuttumisesta voi olla seurauksia ainoastaan väitteen perusteltavuuden tutkinnan osalta, välillä. Erityisesti on niin – kuten edellä olevasta 26 kohdasta käy ilmi –, että 15 säännön 3 kohdan a alakohdan säännöksessä säädetään, että niitä tavaroita ja palveluja, joihin väite kohdistuu, koskevan maininnan puuttuessa väitteen katsotaan kohdistuvan väitteen kohteena olevan tavaramerkin rekisteröintihakemuksen kaikkiin tavaroihin ja palveluihin. Jos väiteilmoituksessa sen sijaan ei ole kyseisen asetuksen 15 säännön 2 kohdan f alakohdassa vaadittua mainintaa, väite hylätään puutteellisena kyseisen asetuksen 17 säännön 4 kohdan nojalla. Näin ollen sama edellytys ei voi olla yhtä aikaa sekä 15 säännön 2 että 3 kohdassa.
Tällaisessa tilanteessa tätä säännöstä ei voida sen perusteella, että asetuksen N:o 2868/95 15 säännön 2 kohdan f alakohdan ranskankielisessä versiossa on jäänyt pois viittaus tavaroihin ja palveluihin, joihin väite perustuu – mikä on selvästi kirjoitusvirhe –, tulkita siten, että siinä ei aseteta velvollisuutta ilmoittaa väiteilmoituksessa näitä tavaroita ja palveluja.
Lisäksi on palautettava mieleen, että 19.6.2012 annetusta tuomiosta Chartered Institute of Patent Attorneys (
C-307/10
, Kok.,
EU:C:2012:361
,
,
ja
kohta; kyseinen tuomio on annettu jäsenvaltioiden tavaramerkkilainsäädännön lähentämisestä 22.10.2008 annetun Euroopan parlamentin ja neuvoston direktiivin 2008/95/EY (
EUVL L 299, s. 25
) johdosta) alkaneen vakituisen oikeuskäytännön, josta tiedoksiannossa nro 2/12 juuri pyrittiin tekemään johtopäätökset sellaisten selvyyden ja täsmällisyyden vaatimuksien noudattamiseksi, joiden perusteella toimivaltaiset viranomaiset ja talouden toimijat voivat määritellä haetun suojan laajuuden, mukaan tavaramerkin rekisteröinninhakijan, joka käyttää Nizzan luokituksen tietyn luokan luokkaotsikon kaikkia yleisnimikkeitä yksilöidäkseen ne tavarat tai palvelut, joille tavaramerkkisuojaa haetaan, on täsmennettävä, koskeeko hänen rekisteröintihakemuksensa kaikkia kyseisen tietyn luokan aakkosellisessa luettelossa mainittuja tavaroita tai palveluja vai vain tiettyjä tavaroita tai palveluja näistä tavaroista ja palveluista. Siinä tapauksessa, että hakemus koskee vain tiettyjä näistä tavaroista tai palveluista, hakijalla on velvollisuus täsmentää, mitä kyseiseen luokkaan kuuluvista tavaroista tai palveluista tarkoitetaan (ks. vastaavasti tuomio 27.2.2014, Advance Magazine Publishers v. SMHV – López Cabré (VOGUE),
T‑229/12
,
EU:T:2014:95
,
kohta ja tuomio 29.4.2015, Chair Entertainment Group v. SMHV – Libelle (SHADOW COMPLEX),
T‑717/13
,
EU:T:2015:242
,
,
ja
kohta).
Tällaisten selvyyden ja täsmällisyyden vaatimusten on katsottava velvoittavan myös väitteentekijää siihen, että se nimeää ne tavarat ja palvelut, joihin väite perustuu, jotta sekä EUIPO voi ratkaista tehdyn väitteen että väitteen kohteena olevan tavaramerkin rekisteröinninhakija voi esittää puolustustaan koskevat perustelunsa (ks. vastaavasti tuomio 12.2.2015, Klaes v. SMHV – Klaes Kunststoffe (Klaes),
T‑453/13
,
EU:T:2015:98
,
kohta). Näin ollen erityisesti silloin, kun – kuten esillä olevassa tapauksessa – väitteentekijä ilmoittaa perustavansa väitteensä osaan sen tavaramerkin, jonka haltija se on, kattamista tavaroista ja palveluista, väitteentekijän tehtävänä on osoittaa selvästi ja täsmällisesti ne tavarat ja palvelut, joihin sen väite perustuu.
Tästä seuraa, että – toisin kuin kantaja väittää – tiedonannon nro 2/12 V kohtaa ei voida analogiankaan perusteella soveltaa tässä asiassa ja päätellä tämän perusteella, että väite perustui väiteilmoituksessa mainittujen palvelujen lisäksi ”huutokauppoja” ja ”myyntiautomaattien vuokrausta” koskeviin palveluihin.
Edellä olevien seikkojen perusteella valituslautakunnalta ei voida edellyttää, että se ottaa väitteen tutkimista varten huomioon sellaiset tavarat ja palvelut, joita ei ole mainittu väiteilmoituksessa. Valituslautakunta on täten perustellusti verrannut ainoita väiteilmoituksessa mainittuja palveluja, joihin väite perustui, haetun tavaramerkin kattamiin riidanalaisiin palveluihin.
Kantajan esittämällä väittämällä, jonka mukaan se pyrkii yrityksenä, joka on hyvin tunnettu siitä, että se harjoittaa kaikenlaisten tavaroiden vähittäismyyntiä kolmansille, kattamaan vähittäismyyntipalvelut, ei kyseenalaisteta tämän arvioinnin paikkansa pitävyyttä.
Kuten EUIPO on perustellusti korostanut ja ilman, että olisi tarpeen lausua tämän väitteen tutkittavaksi ottamisesta, jonka EUIPO sitä paitsi myös on kiistänyt, tavaramerkin haltijan pyrkimys varmistaa tietyt palvelut ja se, että kyseinen haltija tunnetaan laajasti näiden palvelujen tuottajana, ei nimittäin merkitse sitä, että tavaramerkillä, jonka haltija se on, suojeltaisiin välttämättä näitä palveluita, eikä sitä suuremmalla syyllä sitä, että väitteet, joita se tekee, perustuisivat vastaavasti näihin palveluihin.
Kaikista edellä olevista seikoista seuraa, että valituslautakunta on perustellusti verrannut haetun tavaramerkin kattamia riidanalaisia palveluja ainoastaan niihin aikaisemman tavaramerkin kattamiin palveluihin, jotka on mainittu väiteilmoituksessa, joten koska tässä ei ole esitetty mitään sellaisia perusteita, joilla näin tehdyn vertailun lopputulos kyseenalaistettaisiin, kannekirjelmän ainoa kanneperuste on hylättävä perusteettomana ilman, että olisi tarpeen lausua sen tutkittavaksi ottamisesta, jonka väliintulija on kiistänyt.
Tämä kanne on näin ollen hylättävä.
Oikeudenkäyntikulut
Unionin yleisen tuomioistuimen työjärjestyksen 134 artiklan 1 kohdan mukaan asianosainen, joka häviää asian, velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut, jos vastapuoli on sitä vaatinut. Koska kantaja on hävinnyt asian, se on velvoitettava korvaamaan EUIPO:n ja väliintulijan oikeudenkäyntikulut näiden vaatimusten mukaisesti.

Näillä perusteilla
UNIONIN YLEINEN TUOMIOISTUIN (toinen jaosto)
on ratkaissut asian seuraavasti:

1)
Kanne hylätään.

2)
El Corte Inglés, SA velvoitetaan korvaamaan oikeudenkäyntikulut.

Martins Ribeiro
Gervasoni
Madise
Julistettiin Luxemburgissa 24 päivänä toukokuuta 2016.
Allekirjoitukset
(
*1
)	Oikeudenkäyntikieli: ranska.